Грегорі Девід Робертс

Тінь гори

Богині

Частина I

Розділ 1

Джерело всіх речей — сяйво — має, безсумнівно, більше втілень, аніж зірок на небі. І достатньо однієї гарної думки для того, щоб воно з’явилося. На жаль, одна-єдина помилка здатна спалити ліс у твоєму серці й заховати всі зорі на небесах. І доки ця помилка жевріє, зруйноване кохання і пригасла надія можуть спонукати тебе думати про поразку і завершення шляху. Але це неправда. Це не може бути правдою. Неважливо, що ти робиш, неважливо, де ти заблукав, сяйво завжди буде з тобою. Будь-яка річ, що помирає в тебе всередині, здатна відродитися, якщо ти цього справді забажаєш. Серце не може здаватися, бо воно не вміє брехати. Ти підведеш очі, помітиш усмішку чарівної незнайомки — і пошуки відновляться. Усе буде по-новому. Завжди щось інше. До того ж новий ліс, що підростає на руйновищі понівеченого серця, може бути ще зеленішим і міцнішим, аніж попередній. І якщо ти зостанешся в цьому чудовому місці, витвореному твоїм власним сяйвом, навчишся все прощати і ніколи не здаватися, то рано чи пізно ти знову опинишся там, на початку, де кохання і краса створили світ. На початку. На початку.

— Агов, Ліне, який чудовий початок дня! — загорлав Вікрам, стоячи десь у темній і вогкій кімнаті.— Як ти мене знайшов? Коли ти повернувся?

— Щойно,— відповів я, стоячи біля широких французьких дверей, що вели на простору веранду з краєвидом на вулицю.— Один з хлопців повідомив мене про твоє прибуття. Вийди на хвилинку.

— Ні, ні, ліпше ти зайди, друже! — засміявся Вікрам.— Познайомишся з хлопцями!

Я завагався. Мої очі, засліплені яскравим світлом, не могли швидко пристосуватися до тіней у темній кімнаті. Усе, що я чітко бачив,— це два сонячні промені, немов мечі, які прорізалися крізь зачинені віконниці, пронизуючи закручені клубки диму, які наповнили кімнату ароматом гашишу і запахом паленої ванілі від коричневого героїну.

Згадуючи той день, наповнений запахом наркотиків, тінями, потоками світла у темній кімнаті, я запитую себе, чи це була інтуїція, що зупиняла мене на порозі. Я й досі гадаю, наскільки б іншим було моє життя, якби я тоді просто розвернувся і пішов геть.

Варіанти вибору — неначе гілки на дереві можливостей. Після того дня й упродовж трьох сезонів дощів Вікрам з незнайомцями в тій кімнаті стали новими гілками в нашому спільному лісі, міському лісі любові, смерті й воскресіння. Я ніяк не можу забути одну незначну деталь з того моменту нерішучості. Я аж здригнувся, коли Вікрам, виринувши з темряви, схопив мене за руку і потягнув у кімнату.

Перше, що привернуло мою увагу у прямокутній кімнаті,— це величезне триметрове ліжко, яке стояло біля стіни, ліворуч від мене. На ньому лежав чоловік, одягнений у сріблясту піжаму, зі складеними на грудях руками,— спав, а можливо, і помер.

На перший погляд, він не дихав. Обабіч лежачої фігури було двоє людей, і той, що праворуч, сидячи на ліжку, готував люльки чилуму[1].

На стіні, просто над головою померлого чи глибоко сплячого чоловіка, висів портрет Зороастра — пророка віри парсів[2].

Коли мої очі призвичаїлися до темряви в кімнаті, я помітив біля стіни навпроти веранди троє масивних крісел, кожне з яких було зайняте, а між ними стояли два антикварні комоди.

На підлозі лежав великий коштовний персидський килим, а на стінах висіли світлини людей, одягнених у традиційний одяг парсів. Праворуч від мене, навпроти ліжка, на ще одному комоді з мармуровою поверхнею стояла акустична система. Два підвісні вентилятори крутилися доволі повільно, не розганяючи навіть при цьому хмар диму в кімнаті.

Вікрам провів мене попри ліжко прямісінько до чоловіка, який сидів у першому кріслі. Він, як і я, був іноземцем, але вищим на зріст. Його довгов’язе тіло і ще довші ноги розтяглись у кріслі, немов у ванні. Йому було приблизно тридцять п’ять років.

— Це Конкенон,— сказав Вікрам, підштовхуючи мене вперед.— Він служить в ІРА.

Потиск руки його був теплий і досить міцний.

— До біса ІРА! — сказав він, виказуючи при цьому свій північноірландський акцент.— Я служу в Ольстерських добровольчих силах. Але я навіть не чекав, що така язичницька тварюка, як Вікрам, це зрозуміє, правда?

На противагу тій самовпевненості в його словах, мені сподобалась іскра впевненості в його очах. Я висмикнув руку і кивнув йому.

— Не слухай його,— сказав Вікрам.— Він верзе багато фігні, але скажу, що серед моїх знайомих іноземців він уміє відриватись, як ніхто інший.

Він потягнув мене до чоловіка у другому кріслі. Коли я підійшов, молодик підніс люльку з гашишем чоловікові у третьому кріслі, і той її запалив. Коли вогонь від сірника засмоктало в люльку, раптовий спалах полум’я вислизнув з чаші та спалахнув над головою хлопця.

— Бомшанкар! — загорлав Вікрам, тягнучися по люльку.— Ліне, це Навін Едеїр. Він приватний детектив. Чесне слово. Навіне, це Лін, я тобі про нього розповідав. Він лікар у нетрищах.

Парубок підвівся, щоб потиснути мені руку.

— Знаєш,— він сказав зі сміхом,— я поки ще не справжній детектив.

— Та нічого,— посміхнувсь я у відповідь.— Я теж не справжній лікар.

Третій чоловік, що запалив чилум, затягнувся і запропонував мені люльку. Я відмовився, і він передав її одному з чоловіків на ліжку.

— Я — Вінсон,— сказав він, і його потиск був як у великого щасливого щеняти.— Стюарт Вінсон. Я дуже багато чув про тебе, чоловіче.

— Кожна курва чула про Ліна,— сказав Конкенон, забираючи люльку від одного з чоловіків на ліжку.— Вікрам не перестає патякати про тебе, як довбана фанатка. Лін се, Лін те і Лін у біса все. Скажи мені, ти вже його задовольнив, Вікраме? Тобі сподобалося, чи це все тільки балачки?

— На Бога, Конкеноне! — закричав Вінсон.

— Що? — запитав Конкенон.— Що? Я просто запитую. Індія досі вільна країна, чи ні? Принаймні, її англомовні регіони.

— Не зважай на нього,— сказав мені Вінсон, винувато знизуючи плечима.— Він себе не контролює. У нього синдром мудака Туретта[3] абощо.

Стюарт Вінсон був американцем, фізично розвиненим, широким, з чіткими рисами обличчя і густим розкуйовдженим світлим волоссям, що надавало йому вигляду морського мандрівника або яхтсмена. Насправді ж він був успішним торгівцем наркотиками. Я чув про нього, як і він про мене.

— Це Джамал,— сказав Вікрам, ігноруючи Вінсона і Конкенона і знайомлячи мене з чоловіком, який сидів на ліжку ліворуч.— Він імпортує, перетирає, фасує і курить. Він — театр одного актора.

— Театр одного актора,— повторив Джамал.

Він був худий, з очима, немов у хамелеона, й обвішаний різними релігійними амулетами. Зачарований цією святістю, я почав їх рахувати і, перш ніж помітити його посмішку, віднайшов п’ять різних символів основних конфесій.

— Театр одного актора,— сказав я.

— Театр одного актора,— повторив він.

— Театр одного актора,— знову сказав я.

— Театр одного актора,— повторив укотре він.

Я б так і продовжував, якби Вікрам мене не зупинив.

— Це Біллі Башу,— промовив Вікрам, вказуючи на невисокого худорлявого темношкірого чоловіка, який сидів з тамтого боку від непорушної фігури. Біллі Башу склав долоні разом на знак привітання і продовжив чистити одну з люльок.

— Біллі Башу — носій,— оголосив Вікрам.— Він дістане все, чого ти забажаєш. Усе що завгодно, від дівчини до морозива. Переконайся сам. Попрохай його принести тобі морозива. Він одразу принесе. Попроси його!

— Я не хочу...

— Біллі, сходи й дістань Ліну морозива!

— Зараз буде,— відповів Біллі, відкладаючи люльку.

— Ні, Біллі,— сказав я, піднімаючи руку.— Я не хочу ніякого морозива.

— Але ж ти обожнюєш морозиво,— зауважив Вікрам.

— Не настільки, щоб відсилати когось по нього, Вікраме. Вгамуйся.

— Якщо вже давати йому завдання,— озвався з тіні Конкенон,— я не проти двох морозив і дівки. Двох дівок. І він уже має бути на півдорозі.

— Ти чув це, Біллі? — налягав Вікрам.

Він підійшов до Біллі й почав тягнути його з ліжка, але, почувши глибокий і дзвінкий голос, що пролунав від непорушної фігури, Вікрам завмер, неначе під прицілом.

— Вікраме,— проказав голос.— Ти вбиваєш мій кайф, чоловіче.

— Чорт! Чорт! Чорт! Вибач, Денісе,— промимрив Вікрам.— Я просто знайомив Ліна з хлопцями і...

— Ліне,— озвався чоловік з ліжка, розплющуючи очі, щоб поглянути на мене.

Вони в нього були напрочуд світлі, сірого кольору, з оксамитовим сяйвом.

— Мене звати Деніс. Радий познайомитися. Будь як удома. Мі casa, es su casa[4].

Я підійшов ближче, потиснув Денісу руку, що була як слабке пташине крило, і відступив назад до краю ліжка. Деніс провів мене поглядом. На його губах з’явилася ніжна посмішка блаженства.

— Ого! — тихо сказав Вінсон, підійшовши до мене.— Денісе, чувак! Радий бачити тебе серед нас! Ну як, сподобалося на тому боці?

— Там тихо,— мовив Деніс, посміхаючися мені.— Дуже тихо. За винятком останніх хвилин.

Конкенон і молодий детектив Навін Едеїр приєдналися до нас. Усі витріщилися на Деніса.

— Це велика честь, Ліне,— сказав Вікрам.— Деніс на тебе дивиться.

Конкенон порушив невелику паузу в нашій розмові.

— Це просто супер! — прогарчав він, широко посміхаючись.— Я сиджу тут останні шість місяців, ділюся своїм почуттям гумору і мудрістю, смалю твою травку і п’ю твоє віскі, і ти розплющував очі всього двічі. І тут з’являється Лін — і ти вилупився на нього, як на людський факел. Денісе, невже я став твоєю лярвою?

— Напевно, так, чоловіче,— тихо сказав Вінсон.

Конкенон почав реготати так, що Деніс аж здригнувся.

— Конкеноне,— прошепотів він,— я люблю тебе, як дружнього привида, але ти дійсно вбиваєш мій кайф.

— Вибач, Денісе, хлопче,— вишкірив зуби Конкенон.

— Ліне,— прошепотів Деніс. Його голова й тіло так і залишилися непорушними.— Не подумай, будь ласка, що я невихований. Зараз мені треба відпочити. Було приємно з тобою познайомитися.

Він трішки повернув голову в бік Вікрама.

— Вікраме,— промимрив він тим самим гучним, глибоким басом.— Будь ласка, тихіше. Ти вбиваєш мій кайф, чувак. Буду вдячний, якщо ти зупинишся.

— Звичайно, Денісе. Вибач.

— Біллі Башу? — тихо покликав Деніс.

— Так, Денісе?

— До біса морозиво.

— До біса морозиво, Денісе?

— До біса морозиво. Його ніхто сьогодні не отримає.

— Так, Денісе.

— Зрозуміло?

— До біса морозиво, Денісе.

— Я не бажаю чути слово «морозиво» принаймні три місяці.

— Так, Денісе.

— Добре. Тепер ти, Джамале, підготуй мені ще один чилум. Великий і міцний. Величезний. Легендарний. Це буде актом співчуття, практично дивом. Бувайте всі і кожен, тут і там.

Деніс склав руки на грудях, заплющив очі й повернувся у попередній стан спокою — знову став схожим на трупа, роблячи лише п’ять вдихів і видихів за хвилину.

Ніхто не рухався і не говорив. Джамал мовчки підготував легендарний чилум. Усі в кімнаті стежили за Денісом. Я схопив Вікрама за сорочку.

— Забираймося звідси,— сказав я, ідучи з кімнати й тягнучи Вікрама за собою.— Всім до побачення.

— Агов, почекайте на мене! — загукав позаду Навін, рвонувши за нами через французькі двері.

На свіжому повітрі Вікрам і Навін умить отямилися. Вони пришвидшили ходу і наздогнали мене.

Легкий вітерець, що повівав у затіненому платанами коридорі, між триповерховими будинками, приніс із собою сильний сморід від працівників риболовецького флоту з найближчого причалу Сассуна.

Потоки світла пробивалися крізь щілини між деревами, збираючись маленькими озерцями. Доки я оминав затінок і проходив крізь ці маленькі озерця білого тепла, кожне з них було немов сонце, що наповнювало мене, а потім відходило в тінь, наче хвиля.

Небо було імлисто-блакитним склом, що його винесло хвилями на берег з глибини моря. Вороння заполонило дахи автобусів, що рухалися до прохолодніших частий міста. Повсюди було чути різкі вигуки тягачів ручних візків.

Це був один з тих днів, що змушує жителів Бомбея, мумбаїтів, співати вголос. І коли я проминув чоловіка, який ішов у протилежному напрямку, то помітив, що ми обоє наспівуємо однакову любовну пісеньку на хінді.

— Кумедно,— відзначив Навін,— чоловіче, ви наспівували одну й ту ж саму пісню.

Я посміхнувсь і знову збирався заспівати ще декілька рядків, як бувало раніше після склянки блакитного джину, коли Вікрам вклинився зі своїм запитанням.

— То як усе минуло? Ти його дістав?

Однією з причин, чому я нечасто буваю на Гоа, є те, що мене щоразу просять що-небудь там зробити. Три тижні тому я сказав Вікраму, що їду з дорученням на Гоа, і він попросив мене дещо для нього виконати.

Він заклав лихварю одну з материних весільних прикрас як заставу для видачі кредиту. Це було намисто, інкрустоване невеликими рубінами. Вікрам виплатив борг, але лихвар відмовився повернути намисто. Він пообіцяв віддати його на Гоа при особистій зустрічі. Знаючи, що лихвар поважає санджайську компанію — злочинне угрупування, на яке я працюю, Вікрам попросив мене відвідати лихваря.

Я виконав це прохання і забрав намисто, але Вікрам перебільшив рівень поваги лихваря до мафії. Ухиляючись від зустрічей, він змарнував тиждень мого часу, залишаючи образливі повідомлення про мене та санджайську компанію, й аж потім погодився віддати намисто.

Але вже було запізно. Він був акулою, а мафія — компанія, яку він зневажив,— була човном для вилову акул. Я викликав чотирьох місцевих членів санджайської компанії. Ми гамселили бандитів, які стояли між нами й лихварем, аж доки вони не втекли. Ми дісталися до лихваря. Він передав нам намисто. Потім один з місцевих віддубасив його в чесній боротьбі та продовжував бити його в боротьбі без правил, доки не навчив поваги.

— Ну? — запитав Вікрам.— Ти його дістав чи ні?

— Тримай,— відповів я, виймаючи намисто з кишені піджака і віддаючи його Вікраму.

— Ого! Ти його дістав! Я знав, що можу на тебе розраховувати. Денні завдав тобі якихось незручностей?

— Можеш викреслити його зі списку своїх кредиторів, Вікраме.

— Тгик,— сказав він. Добре.

Він вийняв намисто з синьої шовкової торбинки. Рубіни, освітлені сонячним промінням, немов розтанули в його долонях.

— Слухай, я... я віднесу його мамі. Просто зараз. Хлопці, підкинути вас куди-небудь на моєму таксі?

— Тобі в інший бік,— відповів я, доки Вікрам ловив таксі.— Я повернуся до свого мотоцикла біля «Леопольда».

— Якщо ти не проти,— м’яко мовив Навін,— я б з тобою прогулявся.

— Як хочеш,— сказав я, дивлячись, як Вікрам поклав шовкову торбинку собі в сорочку для сховку.

Він уже збирався сідати в таксі, але я його зупинив, нахилившись до нього, щоб прошепотіти:

— Що ти коїш?

— Що ти маєш на увазі?

— Ти не можеш брехати мені про наркотики, Віку.

— Брехати? — заперечливо перепитав він.— Дідько, я просто зробив декілька затяжок коричневого героїну, і це все. Ну й що? Тим більше, що він не мій, а Конкенона. За нього заплатив він.

— Тримай себе в руках,— застеріг я його.

— Я завжди тримаю себе в руках. Ти ж мене знаєш.

— Деякі люди здатні кинути, Вікраме. Конкенон може бути одним з них. А ти не з них. Ти це знаєш.

Він посміхнувся, і на декілька секунд я знову побачив старого Вікрама. Вікрама, який би вирушив на Гоа по намисто без моєї, ба й будь-чиєї допомоги; Вікрама, який би ніколи не здав у заставу материні весільні прикраси.

Ця посмішка зникла з його обличчя, коли він сів у таксі. Я спостерігав за його від’їздом, хвилюючись через небезпеку, в якій він опинився. Оптиміст, розтрощений коханням.

Я пішов, і Навін приєднався до мене.

— Він часто розповідає про дівчину, британку, дуже часто,— сказав Навін.

— Це один з тих випадків, коли все повинно було спрацювати, але в долі були інші плани.

— Про тебе він також багато розповідає,— провадив Навін.

— Він забагато патякає.

— Він розповідає про Карлу, і Дідьє, і Лайзу, але найчастіше про тебе.

— Він забагато патякає.

— Він казав, що ти втік з в’язниці,— сказав він.— І ти що переховуєшся.

Я зупинився.

— Тепер уже ти забагато патякаєш. Це що — епідемія?

— Ні, дай мені пояснити. Ти допоміг одному з моїх друзів, Аслану...

— Що?

— Моєму другові.

— Про що ти?

— Декілька тижнів тому я вночі був біля причалу Балларду[5]. Ти допоміг Аслану в складній ситуації.

Після опівночі повз мене через Баллард пробіг парубок. Усі крамниці на тій широкій вулиці були зачинені. Йому не було куди втікати від переслідувачів, і хлопчина зупинився. Вуличні ліхтарі кидали тіні дерев на дорогу, хлопець стояв сам в очікуванні бійки. А згодом він був уже не сам.

— Ну і що з того?

— Він помер. Три дні тому. Я намагався тебе знайти, але ти був на Гоа. Тож я вирішив розповісти тобі про це зараз.

— Про що розповісти?

Він здригнувся. Я був з ним жорсткий, бо він говорив про мою втечу з в’язниці, а хотілося, щоб нарешті дістався до суті.

— Ми товаришували з ним у коледжі,— сказав він спокійно.— Він полюбляв прогулюватись уночі, у небезпечний районах. Як і я. Як і ти. В іншому разі ти б не був там тієї ночі, щоб йому допомогти. Я подумав, може, ти захочеш знати.

— Ти що — жартуєш?

Ми стояли у слабкому затінку. Дуже близько один біля другого, а потік людей на тротуарі оминав нас з усіх боків.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти згадав про втечу з в’язниці лише для того, щоб повідомити мені про сумні подробиці смерті Аслана? Це ж те, що ти намагаєшся сказати? Ти що — здурів, чи ти справді настільки сердечний?

— Так, мабуть,— ображено мовив він, починаючи дратуватись,— я справді такий сердечний. Занадто сердечний, бо гадав, що ти сприймеш мої слова без усілякого підтексту. Не треба було тобі розповідати. Це останнє, чого б я хотів. Вибач. Я вже піду.

Я його зупинив.

— Почекай! — гукнув я.— Почекай.

Він був щирий. Чесний погляд, упевнена постава і сяєво його посмішки. Інстинкт сам обирає власних дітей. Мої інстинкти вподобали його, хлопчину, парубка, що стояв переді мною, такий хоробрий і ображений. Він був щирий, а таке буває нечасто.

— Добре, винен,— сказав я, піднімаючи руки.

— Та нічого,— відповів він, заспокоївшись.

— Тож повернімося до того, як Вікрам розповів тобі про мою втечу з в’язниці. Розумієш, це інформація такого роду, що може зацікавити Інтерпол і завжди цікавить мене. Ти ж розумієш це, правда?

Це не було запитанням, і він це знав.

— До біса Інтерпол.

— Ти ж детектив.

— Детективів теж до біса. Це така інформація, яку ти не приховуєш від друга, коли ти про неї дізнаєшся. Чи тебе цього ніколи не вчили? Я виріс на цих вулицях, просто тут, і я це добре знаю.

— Але ми не друзі.

— Поки що,— посміхнувся Навін.

Я довго на нього дивився.

— Пройдімося?

— Я люблю іти й розмовляти,— відповів він, доки ми вибиралися з юрби, неначе зі звивистих лабіринтів, створених жителями міста.

— До біса Інтерпол,— повторив Навін за деякий час.

— Ти справді любиш теревенити, еге ж?

— І ходити.

— Добре, ну тоді розкажи мені три короткі похідні історії.

— Звісно. Ну, почнімо. Тож історія номер один?

— Деніс.

— До твого відома,— засміявся Навін, оминаючи жінку, яка несла на голові величезний пакунок макулатури,— це теж був мій перший візит туди. Крім того, що ти бачив на власні очі, я можу розповісти лише те, що чув.

— Слухаю.

— Його батьки померли. Кажуть, він дуже важко це переніс. Вони були надзвичайно заможні. Вони щось винайшли й запатентували й отримали купу грошей. Шістдесят мільйонів, які перейшли до Деніса.

— Та кімната не тягнула на шістдесят мільйонів.

— Його гроші лежать на трастовому рахунку,— відповів Навін,— доки він перебуває у стані трансу.

— Ти маєш на увазі, доки він відпочиває?

— Це не лише відпочинок. Під час сну Деніс впадає у стан самадгі[6]. Його серцебиття і дихання уповільнюються майже до нуля. Нерідко він буває технічно мертвим.

— Ти жартуєш, детективе?

— Ні,— розсміявся він.— За останній рік декілька лікарів виписали йому свідоцтво про смерть, але Деніс завжди отямлювався. Наш Театр Одного Актора — Джамал — їх колекціонує.

— Ну добре. Тож Деніс час до часу помирає. Це, мабуть, завдає клопоту його священику й бухгалтеру.

— Допоки він у трансі, майно Деніса управляється за допомогою трастового фонду. При цьому він отримує достатньо грошей, щоб, наприклад, придбати квартиру, в якій ми щойно були, та забезпечувати себе всім необхідним для того, щоб і надалі перебувати у трансі.

— Ти про все це чув — чи провів невелике розслідування?

— І те, і те.

— Ну,— сказав я, пропускаючи автомашину, що здавала назад.— Хай що його розслабляє, можу сказати, що ніколи не бачив когось, хто б так красиво грав трупа.

— Йому немає рівних,— посміхнувся Навін.

Ми обоє замислилися про це на деякий час.

— Друга історія? — запитав Навін.

— Конкенон,— відповів я, рухаючись далі.

— Він боксує в моєму тренажерному залі. Я не дуже багато про нього знаю, але можу сказати тобі дві речі.

— Які?

— У нього потужний лівий хук, що відправляє в нокдаун, але він стає уразливим, якщо не влучає.

— І що?

— Щоразу. Він б’є лівою, потім правою і завжди завершує атаку лівим хуком, залишаючи себе повністю відкритим, якщо не влучає. Але він швидкий і рідко промазує. Він надто вправний.

— І?

— Друге. Можу сказати, що він єдиний, хто зміг провести мене крізь ті двері, щоб побачити Деніса. Деніс його обожнює. Для нього він найдовше залишався при тямі. Я чув, що він хоче офіційно всиновити Конкенона. Це складно, бо Конкенон старший за Деніса, і я навіть не знаю, чи в Індії існують випадки, щоб індієць усиновив білого.

— Що ти маєш на увазі — він провів тебе крізь ті двері?

— Тисячі людей мріють про зустріч з Денісом, допоки він у трансі. Вони вірять, що під час його тимчасової смерті він здатен спілкуватися зі справжніми мерцями. Лише одиниці можуть потрапити до нього.

— Хіба що підійти й постукати у двері.

— Ти не розумієш. Ніхто не посміє підійти й постукати в ті двері, поки Деніс у трансі.

— Та ну?

— Ніхто, до тебе.

— Ми з’ясували з Денісом,— мовив я, пропускаючи чотирьох чоловіків, що тягнули візка.— Тож повертаймося до Конкенона.

— Як я вже казав, він боксує в моєму залі. Він — вуличний боєць. Я небагато знаю про нього. Він гульвіса. Обожнює вечірки.

— Він каже те, що думає. Можна і не дожити до його віку з таким язиком, не маючи відповідної підтримки.

— Ти радиш мені його остерігатися?

— Лише його темного боку.

— Ну і нарешті — третя історія? — запитав я.

Я зійшов з дороги на вузеньку стежку.

— Куди ми йдемо? — запитав він, простуючи слідом за мною.

— Я йду випити соку.

— Соку?

— Це спекотний день. Що з тобою?

— Та нічого. Круто. Я люблю сік.

— Тридцятиградусна температура в Бомбеї, охолоджений кавуновий сік, вентилятори просто над головою, увімкнені до трьох градусів, блаженство.

— То... що з роботою приватного детектива? Це насправді?

— Так. Усе почалося начебто випадково, але вже минув рік, як це триває.

— Що за випадок може перетворити когось на детектива?

— Я здобував диплом юриста,— посміхнувся він.— Уже майже закінчив навчання. На останньому курсі я писав роботу про приватних детективів і як вони впливають на судову систему. Досить швидко я зрозумів, що сам хочу бути детективом, тож залишив навчання і спробував себе в новій ролі.

— Ну і як воно?

Він розсміявся.

— Розлучення цікавіші за фондову біржу, але більш передбачувані. Я займався розлученнями, але припинив. Я працював з іншим детективом. Він навчав мене основ справи. Він у цій сфері вже тридцять п’ять років і досі обожнює свою роботу. Але не я. Для одружених чоловіків завжди принадно заводити романи. Для мене ж це було сумним фільмом, який доводилося переглядати знову і знову.

— І що сталося після того, як ти залишив розкішні пасовища розлучень?

— Я знайшов двох зниклих домашніх улюбленців, зниклого чоловіка та зниклу форму для запіканки,— відповів він.— Здається, що всі мої клієнти, нехай благословить їх Бог, або занадто ліниві, або занадто виховані, щоб робити це самотужки.

— Але тобі подобається бути детективом. Ти отримуєш від цього заряд адреналіну, еге ж?

— Знаєш, гадаю, ти почуєш правдиву відповідь на своє запитання наприкінці історії. Юрист отримує лише версію правди. Я ж отримую всі версії, навіть якщо це крадена тарілка для запіканки, яка передається у спадок. Це оригінальна історія, доки всі не почали додавати щось своє.

— То ти й далі цим займатимешся?

— Не знаю,— посміхнувся він, знову дивлячись убік.— Залежить від того, наскільки я успішний.

— Або який ти невдаха.

— Або який я невдаха.

— Тож ми вже дійшли до третьої історії,— сказав я.— Навін Едеїр, індо-ірландський приватний детектив.

Він почав реготати, показуючи білі зуби, але швидко перестав.

— Відверто кажучи, то немає про що розповідати.

— Навін Едеїр,— оголосив я.— Що тебе більше схвилювало — частина про індійця чи про ірландця?

— У мені забагато англійського як на індійців,— посміхнувся він,— і забагато індійського як на англійців. Мій батько...

Гострі шпилі й загублені долини для багатьох з нас — це землі, що називаються Батьківщиною. Видряпавшись на один з таких шпилів, я чекав, доки Навін продовжить розповідь.

— Потому як він покинув мою маму, ми опинилися на вулиці. Ми були безхатченками, аж доки мені не виповнилось п’ять років, хоча я надто мало щось пам’ятаю з того часу.

— Що сталося?

Він поглянув на вулицю і, розширивши очі, уважно стежив за зміною кольорів та емоцій.

— У нього був туберкульоз,— відповів молодий детектив.— Він написав заповіт, переписавши все на маму: як виявилося, він забагатів, тож ми отримали багато грошей, і...

— Все змінилося.

Він поглянув на мене, немов усвідомлюючи, що сказав забагато.

Вентилятор, який висів усього за декілька дюймів від моєї голови, почав підморожувати мені мозок. Я покликав офіціанта і попросив збільшити температуру.

— Вам холодно? — почав глумитися той, утримуючи руку на вимикачі.— Дозвольте я покажу вам, що таке холод!

Він увімкнув вентилятора до зимових п’яти градусів. Я відчув, як мої щоки почали німіти. Ми оплатили рахунок і пішли, почувши його прощальні слова.

— Другий столик знову вільний!

— Я обожнюю це місце,— сказав Навін.

— Справді?

— Так. Смачний сік, жахливий персонал. Супер.

— Ми можемо стати друзями, детективе. Ми справді можемо.

Розділ 2

Наше минуле — любий ворог, який завжди невчасно про себе нагадує. Спогади про дні у Бомбеї виринають так яскраво і раптово, що інколи мені потрібна щонайменше година, щоб остаточно отямитися. Посмішка, пісня — і я знову там. Сплю допізна, катаюся на мотоциклі по гірських дорогах, або зв’язаний і побитий випрошую хоч невеликої перерви в Долі. І я люблю кожну таку хвилину, кожну хвилину, проведену з друзями і ворогами, з польотами і прощеннями, кожну хвилину мого життя. Але минуле знаходить спосіб відносити тебе в правильне місце у непідходящий час. І це може спричинити шторм усередині.

Я таки мав би бути злостивим — після всього, що я зробив і що заподіяли мені. Люди кажуть, що я мав би бути озлобленим. Один шахрай сказав мені: «Ти був би на вершині, якби тобі трохи люті». Та я народжений без цієї емоції і ніколи не відчував люті або злостивості. Я сердився і ставав відчайдушним, занадто часто вчиняв погано, доки не зупинився; але ніколи ні до кого не відчував ненависті, свідомо не бажав нікому лиха, навіть тим, хто мене катував. Невелика міра злості досі мене час до часу захищала, як і будь-кого, але я зрозумів, що приємні спогади не проникають крізь цинічні двері. Я дорожу своїми спогадами, навіть коли вони з’являються невчасно, нагадуючи ті хвилини, коли сонячне проміння пробивалося крізь крони дерев на вулицях Бомбея, і відчайдушних дівчат, які носилися на скутерах крізь дорожній рух, і тягачів ручних візків, що надривалися, тягнучи вантаж, але все одно усміхалися, і перші спогади про молодого індійсько-ірландського приватного детектива, якого звали Навін Едеїр.

Ми просто деякий час мовчки прогулювались у цьому шаленому танку вулиць, обминаючи машини й потоки людей, петляючи між велосипедами й ручними візками.

Гурт чоловіків, одягнених у важкі темно-сині уніформи, базікав і сміявся, сидячи біля входу до приміщення пожежної бригади. Усередині пожежної станції стояли дві величезні пожежні вантажівки, і сонячне світло мерехтіло на їхніх лискуче-червоних і хромованих поверхнях.

До однієї зі стін було прилаштовано зображення екстравагантно прикрашеного храму Ганумана[7], а біля нього висів знак, що проголошував:

ЯКЩО НЕ МОЖЕШ ВИТРИМАТИ СПЕКИ,

ЗАБИРАЙСЯ З ОХОПЛЕНОЇ ВОГНЕМ БУДІВЛІ

Пройшовши трохи далі, ми опинилися в торговому районі, що простягнувся ще від ринку Колаба. Торговці склом і рамками, крамниці деревини й фурнітури, електротоварів і сантехніки потроху поступалися місцем крамницям одягу, прикрас і бакалійних товарів.

Ми зупинилися біля входу на ринок, поки декілька великих вантажівок виїжджали з бічної ґрунтової дороги на головну магістраль.

— Слухай,— сказав Навін, доки ми чекали.— Ти правий, Вікрам справді забагато базікає, але далі мене ця інформація не піде. Розповідати про це я нікому не збираюся, крім тебе. Ніколи. І якщо тобі коли-небудь потрібна буде моя підтримка, друже, я завжди до твоїх послуг. Я хочу, щоб ти це зрозумів. Я допоможу тобі в пам’ять про Аслана, якщо не погодишся просто так прийняти мою допомогу.

Уже не вперше я визирнув з того нестерпного вигнання, яким стало моє життя, і побачив осяяні вогнем очі, що палали на верхівці скелі під назвою «втеча». У ті роки я іноді зустрічав несподіваних друзів, і вони, неначе провісники революції, співали бунтівних пісень, закликаючи втекти від системи.

Вони бажали для мене свободи, бо почасти жадали побачити бодай одну людину, яка втекла і стала вільною. Я посміхнувся Навіну. Це був не перший і зовсім не останній раз, коли я поплив за течією.

— Вітаю,— сказав я, простягаючи руку.— Я — Лін. Я не лікар з нетрищ.

— Приємно познайомитися,— відповів Навін, потискаючи мені руку.— Я — Навін, і дякую тобі. Завжди корисно знати, хто не лікар.

— І хто не з поліції,— додав я.— Може, вип’ємо?

— Я не заперечую,— люб’язно відповів він.

У цю мить я відчув, як хтось підійшов занадто близько до мене зі спини. Я різко обернувся.

— Стоп! — обурився Близнюк Джордж.— Легше з сорочкою, друже. Це ж п’ятдесят відсотків мого гардеробу, щоб ти знав!

Відпускаючи його, я встиг відчути під пальцями його сухоребре тіло.

— Вибач, друже! — відповів я, розгладжуючи його сорочку.— Отак нишком підкрадатися до людей... Мав би вже знати про наслідки, Близнюче. Одного дня це для тебе може кепсько закінчитися.

— Справді винен, друже,—: вибачився Близнюк Джордж, нервово роззираючись навкруги.— У мене невеличка проблема, розумієш мене?

Я потягнувся рукою до кишені, але Близнюк мене зупинив.

— Друже, проблема не такого роду. Ну, якщо бути відвертим, то ця проблема також присутня в моєму житті, але знаєш, бути без копійки в кишені — це постійний стан, що практично вже став міжкультурним гімном злидарству. Розумієш, про що я?

— Не зовсім,— відповів я, даючи йому трохи грошей.— Що тебе турбує?

— Можеш почекати? Я приведу Скорпіона?

— Гаразд.

Близнюк знову роззирнувся.

— Ти справді почекаєш?

Я кивнув, і він кинувся в бік найближчого кіоску, заповненого маленькими мармуровими фігурками богів на продаж.

— Ти не проти, якщо я залишуся з тобою? — запитав Навін.

— Без проблем,— відповів я.— Ці двоє не здатні зберегти жодних секретів, особливо власних. Їм потрібно відкрити власну радіостанцію. Я б залюбки її слухав.

За декілька хвилин знову з’явився Близнюк, ведучи за собою неохочого Скорпіона.

Зодіаки Джорджі були нерозлучними хлопцями, один Джордж був з південної частини Лондона, а другий з Канади. Вони були на початковій стадії залежності від сімох наркотичних препаратів і повністю залежні один від одного. Вони ночували на відносно затишному складі й заробляли на життя, перебуваючи на побігеньках, постачаючи іноземцям наркотики та зрідка продаючи інформацію гангстерам.

Вони сперечались і чубилися від моменту, коли розплющували очі, й аж до останнього подиху перед сном. Але вони обожнювали один одного, і дружба та була настільки міцна, що всі їхні знайомі любили Зодіаків Джорджів саме за це. Близнюк Джордж із Лондона та Скорпіон Джордж із Канади.

— Вибач, Ліне,— промимрив Скорпіон, коли Близнюк підвів його ближче.— Я типу був під прикриттям. Ця проблема стосується ЦРУ. Ти, мабуть, уже чув про це.

— ЦРУ? Не чув, адже я був на Гоа. Що сталося?

— Ну, є один дідуган,— втрутився Близнюк, а його вищий приятель почав чимдуж кивати.— Сніжно-біле волосся, але не лисий, носить темно-синього костюма та краватку, схожий на бізнесмена...

— Або на агента ЦРУ,— шепнув Скорпіон, нагинаючись ближче.

— Та на Бога, Скорпіоне! — вигукнув Близнюк.— На якого дідька ми здалися ЦРУ?

— У них є машини, здатні читати думки,— прошепотів Скорпіон,— навіть крізь стіни.

— Якщо вони справді здатні читати думки, то немає ніякого сенсу шепотіти, еге ж? — запитав Близнюк.

— А може, вони вже запрограмували нас на шепіт, доки читали думки.

— Якщо вони почнуть читати твої думки, то одразу ж накивають п’ятами, довбане ти дрочило. Це просто диво, що я й досі не втік, хіба ні?

Коли ці двоє починали лаятися, неможливо було передбачити, як довго це триватиме. Я зазвичай полюбляв за ними спостерігати, але не завжди.

— Повернімося до сивого чоловіка в костюмі.

— Ми не знаємо, хто він, Ліне,— мовив Близнюк, приходячи до тями.— Але впродовж останніх двох днів він розпитував про Скорпіона в «Леопольді» та інших місцях.

— Він з ЦРУ,— повторив Скорпіон, вишукуючи очима найближчу схованку.

Близнюк поглянув на мене. Його вираз обличчя наче волав: навіщо я народився? Він, намагаючись заспокоїтися, глибоко вдихнув. Це не допомогло.

— Якщо це ЦРУ, то вони здатні читати думки,— гаркнув він крізь зціплені зуби, звертаючись до Скорпіона,— і навряд чи будуть просто про нас розпитувати, так? Вони елементарно підійдуть до нас, поплещуть по плечу і скажуть: «Привіт! Ми щойно прочитали ваші думки за допомогою нашої машини для читання думок, і нам уже не треба про вас розпитувати або слідкувати за вами, бо в нас є машини для читання думок, бо ми бісове ЦРУ, хіба ні? Хіба ні?»

— Ну...

— Чи знає він твоє ім’я? — запитав Навін. Його юне обличчя стало серйозним.— І чи шукає він вас обох, чи тільки Скорпіона?

Обидва подивилися на Навіна.

— Це Навін Едеїр,— сказав я.— Він — приватний детектив.

Запала тривала пауза.

— Хай йому грець,— пробуркотів Близнюк.— Не надто ти і приватний, якщо анонсуєш це просто тут, на продуктовому ринку. Це зовсім не схоже на поведінку приватного детектива, правда?

Навін зареготався.

— Ти не відповів на моє запитання,— провадив він.

Знову настала тиша.

— І що ж він за детектив? — підозріло запитав Скорпіон.

— Він — детектив,— повторив я.— Це як на сповіді у священика: платиш усього один раз. Відповідай на запитання, Скорпіоне.

— Знаєш,— відповів Скорпіон, задумливо дивлячись на Навіна,— якщо так подумати, то він справді запитував лише про мене.

— Де він зупинився? — поцікавився Навін.

— Ми ще не з’ясували,— повідомив Близнюк.— Спочатку не надали цьому значення. Але зараз уже минуло два дні. Скорпіон починає побоюватись, а він і так достатньо наляканий, розумієш, про що я? Один з вуличних хлопців сьогодні слідкує за сивоголовим дідуганом, і ми маємо дізнатися, де той зупинявся останнім часом.

— Якщо хочете, я можу вам допомогти,— м’яко мовив Навін.

Близнюк і Скорпіон поглянули на мене. Я знизав плечима.

— Добре,— миттєво погодився Скорпіон.— У біса — так. Будь ласка, спробуй дізнатися, хто він.

— Ми доберемося до суті, так чи так,— палко додав Близнюк.— Скорпіон мене так розлютив, що я сьогодні прокинувся від того, що обіруч стискав власну шию. Це вже ні в які ворота не лізе, коли чоловік сам себе душить уві сні.

— Що тепер? — поцікавився Скорпіон.

— Не висовуйтеся,— відповів Навін.— Повідомите Ліна, якщо дізнаєтеся, де зупинився той чоловік. Або залиште мені повідомлення в будівлі «Натрадж», що на вулиці Мервезер. Навін Едеїр.

Настала мить тиші, під час якої Джорджі зиркнули один на одного, потім на Навіна, а потім на мене.

— Звучить як план,— сказав я, потискаючи руку Близнюку.

Моїх грошей мало вистачити хлопцям принаймні на дві дози їхніх улюблених наркотиків, декілька спокійних днів у якомусь задрипаному готелі, чистий одяг з пральні та бенгальські десерти, які вони так полюбляли.

Вони розтанули у строкатій метушні переповнених вулиць. Доки чоловіки йшли і їх було видно, Скорпіон ступав, схиливши голову до лондонця.

— Ну, що ти на це все скажеш? — запитав я у Навіна.

— Нюхом чую адвоката,— обережно відповів він.— Подивимося, що вирине на поверхню, але не можу гарантувати результат. Я досі аматор.

— Аматор — це той, хто не навчився як слід виконувати свою роботу,— видав я.

— Непогано. Це афоризм?

— Так.

— Чий?

— Знайомої жінки. А що?

— Може, познайомиш?

— Ні.

— Будь ласка.

— І чого тебе так тягне на зустрічі з людьми, до яких важко підступитися?

— Ти про Карлу, правда ж? Аматор — це той, хто не навчився як слід виконувати свою роботу. Гарно сказано.

Я зупинився. Підійшов до нього впритул.

— Домовмося,— сказав я.— Ти ніколи не згадуватимеш про Карлу при мені.

— Щось це не схоже на угоду,— відповів він, злегка посміхаючись.

— Добре, що ти розумієш. О, ми ж були не проти чого-небудь випити, пам’ятаєш?

Ми дійшли до «Леопольда», що дедалі більше нагадував печеру, наповнену запахами пива й карі. Була пообідня пора, таке собі затишшя перед наплинним вихором туристів, наркоділків, торговців краденим, рекетирів, акторів, студентів, гангстерів і хороших дівчаток, які шукають поганих хлопців, які шквалом налетять крізь широкі арки, щоб горлати, їсти, пити і спробувати удачу в мокрій рулетці, зайнявши всі тридцять столів «Леопольда».

Дідьє полюбляв заходити до бару саме в цю пору, і я побачив його за улюбленим столиком біля задньої стіни з гарним оглядом усіх трьох виходів.

Він читав газету, тримаючи її на відстані витягнутої руки.

— На біса, Дідьє! Газета! Ти б попереджав людей, перш ніж їх так приголомшити.

Я повернувся до офіціанта з абсолютно дивовижним ім’ям — Солоденький, який тинявся між столиками, а на його піджаку теліпався рожевий бейджик.

— Що з тобою, Солоденький? Потрібно було повісити знака перед входом.

— А не пішов би ти,— відповів Солоденький, язиком пересовуючи сірника, що стирчав у нього в роті, з одного боку в інший.

Дідьє віджбурнув газету й обійняв мене.

— Тобі пасує засмага,— сказав він. Він оглянув мене з прискіпливістю криміналіста.— Ти схожий на індивідуаліста. Є ж такий вислів? Не зірковий актор, а той, на якого сиплються всі горіхи.

— Ти переплутав цю фразу з іншою — про цапа-відбувайла. Але перший варіант мені подобається набагато більше. Привітайся зі ще одним індивідуалістом. Це Навін Едеїр.

— Ага, детектив! — заявив Дідьє, сердечно потискаючи йому руку й окидуючи високу атлетичну статуру Навіна поглядом фахівця.— Багато чув про вас від моєї подруги — журналістки Кавіти Синг.

— Про вас вона теж писала,— відповів Навін з посмішкою.— І я мушу сказати, що маю за честь познайомитися з людиною, яка стала натхненням для тих статей.

— Я не очікував зустріти молоду людину з такими бездоганними манерами,— здивовано відреагував Дідьє, запрошуючи нас сідати й підкликаючи Солоденького.— Що ви будете? Пиво? Солоденький! Три охолоджених пива, будь ласка!

— А не пішов би ти,— процідив Солоденький, поволікши свої шльопанці на кухню.

— Він просто тварина,— сказав Дідьє, дивлячись услід Солоденькому.— Але мене чомусь приваблює його безтурботна злиденність.

Сидячи за одним столиком, ми всі обрали місця біля стіни, дивлячись на порожні столи й широкі арки, що виходили на вулицю. Дідьє блукав поглядом довкола ресторану, неначе вигнанець, який пильно стежить за обрієм.

— Ну що ж,— мовив він, звертаючись до мене.— Пригода на Гоа?

Я дістав з кишені й передав йому пакунок з листами, загорнутий і перев’язаний блакитною стрічкою. Дідьє взяв згортка і на хвильку притиснув його до себе, немов пораненого птаха.

— Тобі... тобі довелося його побити за них? — запитав мене він, продовжуючи дивитися на листи.

— Ні.

— Ох,— зітхнув він, квапливо переводячи погляд угору.

— А треба було?

— Ні, звісно, ні,— пояснив він, шмигаючи носом.— Дідьє б ніколи не заплатив за таке.

— Ти взагалі мені не платив.

— Теоретично, нічого не заплативши, я все одно плачу. Я маю рацію, Навіне?

— Гадки не маю, про що ти,— відповів Навін.— Тож, звісно, я повністю згоден.

— Просто,— шмигнув Дідьє, дивлячись на листи,— я чомусь думав, що він не поступиться без бою, ну, щоб не віддавати мої любовні листи. Деякі... деякі з них вказують на тривалу прихильність.

Я пригадав майже звірячу ненависть, що переповнювала Густаво, колишнього коханця Дідьє, коли він проклинав статеві органи Дідьє. Після цього він жбурнув пакунок з листами у сміттєву яму під вікном свого бунгало.

Мені довелося тягнути його за вухо, щоб змусити залізти до ями, забрати листи, витерти їх дочиста й передати мені.

— Ні,— сказав я.— Прихильність уже зникла.

— Дякую тобі, Ліне,— зітхнув Дідьє, кладучи листи собі на коліна, коли принесли пиво.— Я б і сам по них з’їздив, якби не було видано ордера про мій арешт на Гоа.

— Дідьє, тоді ти краще стеж за цими ордерами,— застеріг я.— Я, наприклад, уже заплутався. Моїми фальшивими жовтими квитанціями можна стіни обклеювати. Мене вже дістали ці звільнення від усіх звинувачень.

— Але на моє ім’я є лише чотири діючі ордери на арешт в Індії, Ліне.

— Лише чотири?

— Колись їх було дев’ять. Думаю, причина в тому, що я... виправляюся,— хмикнув Дідьє, кривлячись від останнього слова.

— Лихослов,— зауважив Навін.

— Ой, ну дякую. Ти... надзвичайно приємний парубок. Тобі подобається зброя?

— У мене погано зі стосунками,— відповів Навін, допиваючи пиво й підводячись.— Я можу зав’язати стосунки лише зі зброєю в руці.

— З цим я можу тобі допомогти,— розсміявся Дідьє.

— Не сумніваюся,— посміхнувсь у відповідь Навін.— Ліне, я почну розслідування щодо чоловіка в костюмі, того, що переслідує Зодіаків Джорджів, а потім дам тобі знати.

— Будь обережний. Ми ще не знаємо, з ким маємо справу.

— Добре,— усміхнувся він, весь такий безстрашний і безсмертний.— Мені вже час. Дідьє, було надзвичайно приємно, що мав за честь з вами познайомитися. Бувайте.

Ми дивилися, як він зникав у вечірньому тумані. Дідьє похмурнів.

— Що? — запитав його я.

— Нічого! — заперечив похмуро він.

— Дідьє, що?

— Я ж сказав — нічого!

— Я знаю, але я також знаю цей погляд.

— Який погляд? — зажадав він, неначе я звинуватив його у крадіжці моєї склянки напою.

Дідьє Леві розміняв четвертий десяток. Перші снігові порошинки почали вплітатися білими спіралями в його чорне кучеряве волосся. М’які, сяйливі блакитні райдужки гойдались у заплутаній клаптиковій ковдрі червоних капілярів, що помережали білки його очей, від чого француз здавався водночас молодшим і розпусним; пустотливий хлопчик досі перебував усередині чоловіка, чиє тіло вже почало руйнуватися.

Він пив різноманітні види алкоголю, у будь-який час дня чи ночі, одягався мов денді, хоча інші чепуруни того ж віку вже склеїлися, палив особливі цигарки, які тримав у портсигарі, виготовленому на замовлення, був фахівцем з більшості злочинів, у декількох був навіть віртуозом, а також був відомим гейком у місті, в якому протилежні за змістом поняття поєднувались і в сукупності давали нове уявлення про чимало звичних речей.

Ми познайомилися п’ять років тому завдяки боротьбі проти ворогів, усередині й зовні. Він був хоробрим чоловіком, який завжди стане поруч з тобою перед цівкою пістолета і ніколи не підведе, незважаючи на наслідки.

Він був справжній. Він уособлював унікальність, яка виявлялась у тому, що ми є тими, ким ми дозволяємо собі стати. Я знав його крізь веремію втрачених кохань, бентежної хоті та прозрінь, від яких підгиналися коліна — і його, і мої. І я провів достатньо довгих самотніх вовчих ночей з ним, щоб полюбити.

— Той погляд,— повторив я.— Погляд, який промовляє, що ти знаєш щось таке, що мають знати й усі інші. Погляд, що немов докоряє — я ж тобі казав, перш ніж ти взагалі що-небудь промовиш. Тож скажи-таки спершу, й аж потім буде — я ж тобі казав.

Обурена гримаса Дідьє трансформувалась у посмішку, а потім перетворилася на сміх.

— Це більше, ніж я тобі казав,— відповів він.— Мені дуже сподобався той хлопець. Більше, ніж я очікував. І більше, ніж мав би, бо цей Навін Едеїр здобув собі репутацію.

— Якби репутації були голосами на виборах, то ми б де-небудь стали президентами.

— Так,— погодився він.— Але репутація цього хлопця має певні застереження. Розумному й одного слова вистачить, чи так кажуть?

— Так, але мене завжди цікавило, навіщо розумному навіть одне слово.

— Подейкують, він дуже, дуже вправний у роботі з кулаками. В університеті він був чемпіоном з боксу. Міг стати чемпіоном усієї Індії. Його кулаки — це смертельна зброя. Наскільки я чув, його дуже легко, можливо, занадто легко спровокувати на бійку.

— Ти й сам полюбляєш провокувати інших, Дідьє. До того ж недостатньо штрикнути мене палицею, щоб розізлити.

— Достобіса чоловіків уже впали навколішки перед цим хлопчам. Це не дуже добре, коли настільки молодий парубок отримав стільки покори. Та чарівна юна посмішка приховує багато пролитої крові.

— Твоя чарівна посмішка також приховує чимало крові, друже.

— Дякую,— кивнув він, приймаючи комплімент, і струснув своїми сивіючими кучерями.— Я лише кажу, що чув. Якби до того дійшло, то я б ліпше застрелив того вродливого молодика, аніж бився з ним.

— Ну, тоді добре, що ти носиш зброю.

— Я... вибач, це моє тимчасове відхилення від теми... якщо бути серйозним, Ліне, а ти знаєш, як зневажливо я ставлюся до серйозних речей.

— Матиму це на увазі. Обіцяю. Мені вже час іти.

— Ти залишаєш мене тут пити наодинці й повертаєшся додому, до неї? — насміхався Дідьє.— Гадаєш, вона досі на тебе чекає, після майже твоїх трьох тижнів на Гоа? Може, вона покинула тебе й пішла на зеленіші пасовища, як кажуть британці з такою чарівною провінційністю.

— Я люблю тебе, брате,— сказав я, потискаючи йому руку.

Я вийшов на метушливу вулицю. Озирнувшись, побачив, як він пригортав до себе пакунок з любовними листами, які я дістав, і махав мені на прощання.

Це змусило мене зупинитись. Я вже не вперше відчував, неначе залишаю його напризволяще. Це було безглуздо, але я знав, що Дідьє, мабуть, один з найсамодостатніших контрабандистів у місті. Він був одним з останніх незалежних гангстерів, він не мав навіть краплі остраху і не заборгував ні мафії, ні копам, ні вуличним бандам, які контролювали навколишній злочинний світ.

Часом у житті з’являються дорогі нам люди, і коли надходить час прощатись і йти, то це неначе залишати рідну землю.

Мій давній друг Дідьє, мій новий друг Навін і Бомбей, моє Місто-Острів, скільки б я тут не залишався — кожен з нас є небезпечним по-своєму.

Коли я приїхав до Бомбея багато років тому, то був чужинцем у джунглях. З плином часу я став людиною, яка спостерігає за чужинцями з нетрів. Я був удома. Я орієнтувався в цьому місті.

І я був жорсткішим, можливо, тому, бо те щось, що мало бути там, біля серця, якась частина мене,— воно зникло.

Я втік із в’язниці, Дідьє втік від переслідування, Навін утік з вулиць, а південне місто втекло від моря. Воно було перетворене на острів чоловіками й жінками, кожен з яких жбурнув туди по камінчику.

Я помахав Дідьє на прощання, і він посміхнувся, прикладаючи любовні листи до чола. Я посміхнувся у відповідь, і все було в нормі — достатньо, щоб його залишити.

Жодна посмішка не зігріє, жодне прощання не благатиме, жодна доброзичливість не врятує, якщо наш внутрішній світ не буде прекрасним. Але наша справжня сутність, наш людський рід виявляється в тому, що ми всі пов’язані між собою непорочністю кохання, не притаманного жодній іншій живій істоті.

Розділ 3

Я досить швидко дістався від «Леопольда» до своєї квартири. Залишивши переповнену туристами вулицю, я проїхав повз поліцейський відділок Колаба, тримаючи курс у напрямку, відомому кожному таксисту в Бомбеї як Електричний будинок.

Повернувши праворуч на густолисту вулицю біля поліцейського відділку, я побачив частину тюремного корпусу. Я вже бував у цьому корпусі.

Мій бунтівний зір відшукав високі заґратовані вікна, поки я повільно рухався повз будівлю. Спогади промайнули перед очима: маленький кран з водою, сморід відкритих нужників, юрба людей, які боролися за дещо чистіші місця біля входу до камери.

На наступному перехресті я проїхав крізь ворота, що вели на подвір’я будівлі під назвою Вілла Бомонт, і припаркував мотоцикла. Киваючи сторожу, я побіг до своєї квартири на третьому поверсі.

Після декількох марних дзвінків у двері я відчинив їх сам. Пройшовши через вітальню до кухні, я на ходу жбурнув сумку та ключі на стіл. Не знайшовши Лайзу ні там, ні у спальні, я повернувся до вітальні.

— Привіт, люба,— обізвався я, імітуючи американський акцент.— Я вдома.

Її сміх пролунав з тераси, відгородженої шторами.

Відсунувши штори вбік, я побачив її навколішках з брудними по лікті руками: вона порпалась у садку, що був завбільшки приблизно як відчинена валіза. Невелика зграя голубів скупчилася навколо неї, видзьобуючи кинуті крихти й метушливо відганяючи один одного.

— Дівчино, ти так багато зусиль доклала, щоб створити цей садок,— мовив я,— а тепер дозволяєш птахам його спустошувати.

— Ти нічого не розумієш,— відповіла Лайза, піднімаючи на мене свої очі кольору аквамарину.— Я створила цей садок для того, аби привабити птахів. Саме птахів я й хотіла тут бачити.

— Ти моя пташина зграя,— сказав я, коли вона підвелася, щоб мене поцілувати.

— Чудово,— потішалася вона.— Письменник повернувся додому.

— І надто щасливий тебе бачити,— посміхнувся я, скеровуючи її в напрямку спальні;

— У мене брудні руки! — обурилася вона.

— Сподіваюся.

— Ні, серйозно,— розсміялася вона, вириваючись.— Нам треба прийняти душ...

— Сподіваюся.

— Тобі потрібно прийняти душ,— відповіла вона, обходячи мене,— й одразу переодягнутися.

— Переодягнутися? — глузував у відповідь я.— Нам узагалі не потрібен одяг.

— Так, потрібен. Ми йдемо з дому.

— Лайзо, я щойно повернувся. Мене не було два тижні.

— Майже три,— виправила вона.— І в нас буде більш ніж достатньо часу для привітань, перш ніж сказати «на добраніч». Я обіцяю.

— «Привіт» зараз підозріло схоже на «прощавай».

— «Привіт» — це завжди перша частина прощання. Іди мийся.

— Куди ми йдемо?

— Ти будеш у захваті.

— Це означає, що мені не сподобається, хіба ні?

— Художня галерея.

— Просто чудово.

— Іди до біса,— засміялася вона.— Ці митці надзвичайні. Вони незабаром стануть всесвітньо відомі, Ліне. Вони справжні артисти. Ти будеш від них у захваті. І це вельми важлива виставка. І якщо ми не поквапимося, то ризикуємо запізнитись. І я дуже щаслива, що ти повернувся вчасно.

Я насупився.

— Ну ж бо, Ліне,— всміхнулася вона.— Якщо не буде мистецтва, то що тоді залишиться?

— Секс,— відповів я,— і їжа, і ще більше сексу.

— У галереї буде вдосталь їжі,— сказала вона, пхаючи мене в душ.— І лише уяви, якою вдячною буде твоя маленька пташина зграя, коли ми повернемося з галереї, до якої вона дуже, дуже, дуже хоче з тобою піти і до якої ми не потрапимо, якщо ти негайно не підеш у душ!

Зайшовши в кабінку, я почав знімати сорочку через голову. Лайза увімкнула воду, і моя спина та джинси одразу намокли.

— Агов! — зарепетував я.— Це ж мої найкращі джинси!

— І ти носив їх упродовж декількох тижнів,— озвалася вона, стоячи на кухні.— Сьогодні одягни свої інші найкращі джинси, будь ласка.

— І я досі не віддав тобі подарунка,— крикнув я.— Він якраз у кишені цих джинсів, які щойно повністю намокли!

Вона підійшла до дверей ванної кімнати.

— Ти привіз мені подарунок? — поцікавилася вона.

— Звісно.

— Добре. Це так чудово. Подивімося його пізніше.

Вона пішла до іншої кімнати.

— Добре,— відповів я.— Гаразд. Після всіх тих розваг у галереї.

Коли я вийшов з-під душу, то почув, як вона наспівує пісню з індійського фільму. Випадково чи завдяки синхронності, що витворюється спіральними просторами кохання, це була та сама пісня, яку я співав лише декілька годин тому, ідучи вулицею з Вікрамом і Навіном.

А згодом, коли ми зібрались і виходили з дому, то вже мугикали і співали ту пісню разом.

Дорожній рух у Бомбеї — це система, розроблена акробатами для маленьких слонів. За двадцять хвилин розваги на мотоциклі ми дісталися Камбалла-гілл, грошовитого району, що розкинувся на пагорбах найпрестижнішої гори Південного Бомбея.

Я зупинив свого мотоцикла в зоні для паркування, навпроти новомодної, хоч і суперечливої галереї «Бекбіт»[8], на початку фешенебельної ортодоксальної Кармайкл-роуд. Дорогі імпортні машини й розкішно одягнені особи під’їжджали аж до самого входу в галерею.

Лайза завела нас усередину, проштовхуючись крізь щільний натовп. Довга кімната якось дивно вмістила вдвічі більше людей, аніж рекомендованих сто п’ятдесят, про що було вказано на досить помітному знакові пожежної безпеки біля входу.

Якщо не можеш витримати спеки, забирайся з охопленої вогнем будівлі.

Лайза нарешті знайшла одну зі своїх подруг і підвела мене для близького знайомства.

— Це Розанна,— сказала вона, протискаючись до невисокої дівчини з великим барвистим золотим хрестом, при цьому прибиті ноги Спасителя були стратегічно розташовані у неї між грудьми.— Це — Лін. Він лише сьогодні повернувся з Гоа.

— Нарешті ми зустрілися,— промовила Розанна. Її груди притиснулися до моїх, коли вона провела рукою по своєму короткому волоссю, що стирчало в різні боки.

Вона говорила з американським акцентом, але з відчутними індійськими нотками.

— Що спонукало тебе побувати на Гоа?

— Любовні листи і рубіни,— відповів я.

Розанна поглянула на Лайзу.

— Навіть не дивися на мене,— зітхнула Лайза, знизуючи плечима.

— Ти такий дивний, приятелю! Треба тебе познайомити з Таджем. Дивина — це його улюблена річ, друже.

Продираючись крізь натовп, Розанна підвела нас до високого вродливого молодика з волоссям до плечей, гладеньким від парфумованої олії. Він стояв перед великою кам’яною скульптурою, яка сягала приблизно трьох метрів заввишки і нагадувала дику людиноподібну істоту.

Табличка біля скульптури вказувала її назву: «ЕНКІДУ». Митець поцілував Лайзу в щоку на знак привітання, а потім простягнув мені руку.

— Тадж,— мовив він, посміхаючись мені щиро і з неприхованою цікавістю.— Ти, певно, Лін. Лайза мені багато про тебе розповідала.

Я потиснув простягнуту руку, вивчаючи його поглядом, а потім звернув увагу на величезну скульптуру позаду нього. Він трішки повернув голову, помітивши мою зацікавленість.

— Ну, що думаєш?

— Він мені подобається,— відповів я.— Якби стеля в моїй квартирі була трохи вища, а підлога набагато міцніша, я б його купив.

— Дякую,— розсміявся він. Тадж доторкнувся рукою до грудей кам’яного воїна.— Насправді ж я навіть не знаю, що він таке. У мене просто з’явилося непереборне бажання отак його побачити перед собою. Все аж настільки банально. Ні метафори, ні психології, чи будь-чого іншого.

— Ґете сказав, що всі речі — це метафори.

— Дуже цікаво,— сказав він, знову сміючись. Його м’які карі очі були наповнені світлом.— Я можу це процитувати? Можна роздрукувати й повісити біля мого нового мовчазного друзяки просто тут. Це може допомогти його продати.

— Звісно. Письменники живуть, поки люди їх цитують.

— Гадаю, уже досить тут стояти,— перервала Розанна, хапаючи мене за руку.— Тепер ходімо дивитися на мій витвір.

Вона повела нас із Лайзою до стіни навпроти високої скульптури, крізь вируюче збіговисько людей, які палили, пили, сміялися і галасували. Половину довгої стіни займали гіпсові барельєфи, розташовані на рівні очей. Панелі були пофарбовані так, щоб імітувати класичну бронзову обробку, і послідовно розповідали історію.

— Вони зображують убивства Сапни,— пояснила Розанна, горлаючи до мене.— Пам’ятаєш? Кілька років тому? Один божевільний почав підбурювати прислугу повстати проти своїх господарів і вбити їх. Пам’ятаєш? Це було в усіх газетах.

Я пам’ятав убивства Сапни та знав правду про ті події краще за Розанну і краще за більшу частину Міста-Острова — Бомбея. Я повільно рухався від однієї панелі до іншої, досліджуючи роботу, що відтворювала загальновідому історію за допомогою скульптурних фігурок.

Мені потемніло в очах. Це були історії знайомих мені людей, людей, які вбивали і були вбиті, а потім перетворилися на карликові фігурки, організовані у сцени на стрічках фризу.

Лайза смикнула мене за рукав.

— Що таке, Лайзо?

— Ходімо до артистичного фойє! — крикнула вона.

— Гаразд. Гаразд.

Ми пішли слідом за Розанною крізь плутанину тіл, поцілунків і витягнутих рук, доки вона кричала і вищала, пробиваючи собі шлях до задньої частини галереї. Діставшись туди, вона постукала у двері — умовний короткий ритмічний сигнал.

Коли відчинилися двері, вона проштовхнула нас усередину темної кімнати, освітленої червоними мотоциклетними ліхтарями, підвішеними на масивних кабелях.

У кімнаті було майже два десятки людей, які сиділи на стільцях, диванах і підлозі. Тут було значно тихіше. До мене підійшла дівчина, запропонувала косяк і обізвалася хрипким шепотом, прочісуючи пальцями моє коротке волосся.

— Хочеш відтягнутись, як ніколи? — риторично запитала вона, простягаючи мені косяк своїми неприродно довгими пальцями.

— Ти запізнилася,— моментально втрутилася Лайза, беручи косяка.— Доля тебе випередила, Ануш.

Вона затягнулася і віддала косяка назад.

— Це Аннушка,— сказала Лайза.

Доки ми віталися, довгі пальці Аннушки обплели всю мою долоню.

— Аннушка — актриса,— повідомила Лайза.

— І не кажи,— мовив я.

Аннушка нахилилася, щоб ніжно поцілувати мене в шию, обвивши потилицю пальцями однієї руки.

— Скажеш, коли мені зупинитися,— прошепотіла вона.

Доки вона цілувала мою шию, я повільно повернув голову, зустрівшись поглядом з Лайзою.

— Знаєш, Лайзо, ти мала рацію. Мені справді подобаються твої друзі. І я справді отримую багато задоволення в галереї, хоча цього й не чекав.

— Ну все,— скомандувала. Лайза, відтягуючи Аннушку.— Виставу закінчено.

— Вихід на біс! — спробував заперечити я.

— Ніякого виходу на біс,— відповіла Лайза, тягнучи мене на підлогу, щоб сісти біля чоловіка років тридцятьох.

Його голова була виголена до яскравого блиску, а одягнений він був у яскраво-помаранчеву курту[9].

— Це Риш. Він організував цю виставку і також демонструє свої витвори. Рише, це Лін.

— Привіт, чоловіче,— сказав Риш, потискаючи мені руку.— Як тобі наше шоу?

— Акторська гра була просто неперевершена,— відповів я, озираючись, і помітив Аннушку, яка схилилася, щоб укусити піддатливу жертву.

Лайза сильно ляснула мене по руці.

— Жартую. Мені подобається. І ви зібрали величезний натовп. Вітаю.

— Сподіваюся, люди налаштовані купувати,— сказала Лайза, думаючи вголос.

— Якщо ні, то Аннушка їх переконає.

Лайза знову ляснула мене по руці.

— Або Лайза може їх відгамселити.

— Нам пощастило,— посміхнувся Риш, пропонуючи мені косяка.

— Ні, дякую. Не вживаю, якщо зі мною пасажир.

— Як пощастило!

— Виставка мало не зірвалася. Ти бачив великого портрета Рами? Того, який помаранчевий?

Велика картина, в якій домінував помаранчевий колір, висіла біля кам’яної скульптури Енкіду. Я не відразу усвідомив, що центральний разючий об’єкт був утіленням індійського бога.

— Поліція моралі, створена для захисту божевільного релігійного права,— повідомив Риш.— Вони величають себе Списом карми. Почувши про цю картину, вони намагалися заборонити виставку. Ми звернулися до Таджового батька. Він — першокласний адвокат і знає головного міністра. Він дістав судового ордера, що дозволяє нам проводити виставку.

— Хто це намалював?

— Я,— відповів Риш.— А що?

— Що змусило тебе намалювати саме таке зображення?

— Ти хочеш сказати, що є сюжети, яких я не повинен малювати?

— Я просто питаю, чому ти вибрав саме цю тему.

— Заради свободи мистецтва,— сказав Риш.

— Viva la revolution,— промуркотіла Аннушка, умощуючись біля Риша й обпираючись на його коліна.— Хай живе революція.

— Заради чиєї свободи мистецтва? — запитав я.— Вашої чи їхньої?

— Спис карми? — глумилася Розанна.— Усі вони божевільні фашистські вилупки. Вони — ніщо. Просто радикально налаштовані маргінали. Їх ніхто не слухає.

— Радикали зазвичай борються проти багатіїв, які їх ігнорують і ображають.

— Що? — пропищала Розанна.

— Це правда, Ліне,— погодився Риш.— Вони робили деякі надзвичайно жорстокі речі. Без сумнівів. Та вони здебільшого діють у регіональних центрах і селах. Гамселять священиків і палять церкви, де тільки зможуть. Це їхня головна діяльність. Вони нізащо не отримають серйозної підтримки в Бомбеї.

— Кляті безчесні фанатики! — люто випалив бородатий молодик у рожевій сорочці.— Вони — найдурніші люди на світі!

— Не думаю, що ти можеш таке казати,— спокійно відповів йому я.

— Я щойно сказав! — відповів хлопець.— Тож іди до біса. Я вже сказав це. Отже, я можу це казати.

— Добре. Я мав на увазі, що ти не можеш обґрунтувати свої слова. Звісно, ти можеш казати, що завгодно. Ти можеш сказати, що місяць — це прикраса для Дівалі[10], але це буде абсолютно необгрунтованим. Це просто безпідставно стверджувати, що всі люди, які не поділяють твоїх поглядів, дурні.

— Тоді які ж вони? — запитав Риш.

— Думаю, ти краще за мене знаєш їх самих і їхній спосіб мислення.

— Ні, серйозно. Поясни свою точку зору, будь ласка.

— Зараз... я вважаю, що вони побожні. І не просто побожні, але палко побожні. Гадаю, вони закохані в Бога, насправді божеволіють від Бога, і коли зображення їхнього Бога створюють без віри, це сприймається як образа їхній релігії.

— Тож ти хочеш сказати, що я не можу проводити цю виставку? — наполягав Риш.

— Я цього не казав.

— Хто він у біса такий? — сам до себе пробурмотів бородатий хлопчина.

— Прошу,— провадив Риш,— поясни мені, що саме ти мав на увазі.

— Я повністю підтримую твоє право створювати і показувати своє мистецтво, але вважаю, що з правами приходить і відповідальність. Митці несуть відповідальність не ображати і не травмувати почуття інших в ім’я мистецтва. В ім’я правди, можливо. В ім’я справедливості та свободи. Але не в ім’я мистецтва.

— Чому ні?

— Ми пишаємося, коли самовиражаємось як митці. І ми маємо залишатися вірними тим речам, якими пишалися митці попередніх епох. Це наш обов’язок.

— Хто він у біса такий? — перепитав бородатий хлопчина, звертаючись до мотоциклетних ліхтарів.

— Тож якщо ті люди почуваються ображеними, то це моя провина:? — лагідно і щиро запитав Риш.

Він почав мені подобатися.

— Повторюю,— домагався бородатий молодик,— хто він у біса такий?

Мені зовсім не подобався той хлопець.

— Я той, хто виправить твою граматику,— тихо відповів я,— якщо знову звернешся до мене у третій особі.

— Він письменник,— позіхнула Аннушка.— Вони сперечаються, тому що...

— Тому що можуть,— втрутилася Лайза, смикаючи мене за руку, щоб я підвівся.— Ну ж бо, Ліне. Час танцювати.

З потужних динаміків заревіла гучна музика.

— Я обожнюю цю пісню! — зарепетувала Аннушка, підхоплюючись із місця і тягнучи за собою Риша.— Потанцюй зі мною, Рише!

Я на мить пригорнув до себе Лайзу, поцілувавши її в шию.

— Іди,— посміхнувся я.— Дай волю ногам. Я хочу ще раз подивитися на експонати. Зустрінемося надворі.

Поцілувавши мене, Лайза приєдналася до танцюючого натовпу. Я почав продиратися до виходу, оминаючи всю ту танцювальну веремію.

Дійшовши до виставкової зали, я наблизився до гіпсових барельєфів, які немовби розповідали історію вбивств Сапни. Я намагався вирішити, чи був це кошмар автора, чи моєї власної уяви.

Я втратив усе. Я втратив право опікуватися своєю дочкою. Я докотився до героїнової залежності та збройного пограбування. Коли мене впіймали, то засудили до десятьох років у в’язниці суворого режиму.

Можу чесно зізнатися вам, що мене жорстоко били упродовж перших двох з половиною років ув’язнення. Я можу навести ще з десяток переконливих причин для втечі з божевільної в’язниці, але по правді сказати, одного дня свобода стала важливішою за життя. І я того дня відмовився залишатись у клітці. Ні зараз. Ні пізніше. Я втік і став злочинцем у розшуку.

Життя втікача з Австралії привело мене через Нову Зеландію аж до Індії. Півроку проживання в забитому і віддаленому селі в Махараштрі озброїли мене мовою фермерів. Півтора року перебування у міських нетрищах дали мені мову вулиць.

Я знову потрапив до в’язниці в Бомбеї. Так інколи буває з утікачами. Чоловік, який витягнув мене звідти, заплативши викуп, був босом мафії — Хадербгай. Він мене використовував. Він усіх використовував. І доки я на нього працював, жоден коп у місті мене не переслідував, жодна в’язниця не відчинила своїх гостинних дверей.

Підробка паспортів, контрабанда, чорний ринок золота, незаконна торгівля валютою, рекет, війни банд, Афганістан, вендети — так чи так, робота на мафію заповнили місяці й роки мого життя. І нічого з цього вже не мало для мене значення. Міст, який вів до мого минулого, до родини та друзів, до мого імені, народу і до того, ким я був раніше, зник так само, як і мертві чоловіки, які блукають бронзовими фризами Розанни.

Залишивши галерею, я пішов до свого мотоцикла, продираючися крізь поріділий натовп. Я стояв якраз навпроти входу.

Маса народу зібралася на стежці біля мого мотоцикла. Більшість із них були місцеві, які працювали прислугою на прилеглих вулицях. Вони зібралися разом тієї прохолодної ночі, аби помилуватися дорогими авто й елегантно одягненими гостями, які повз них приходили і залишали виставку.

Я чув людей, які розмовляли на маратхі[11] й хінді. Вони обговорювали машини, прикраси і сукні зі щирим захопленням і втіхою. Ніхто з них не висловлював ревнощів або ж обуренням. Вони були бідняками, які жили важким, наповненим страхом життям, затиснуті цим маленьким словом «бідняк», але щиро захоплювалися коштовностями і шовками гостей з радісною і незаздрісною невинністю.

Коли відомий промисловець і його дружина-акторка вийшли з галереї, від групи людей почувся невеликий хор захоплених зітхань. Вона була одягнена в жовто-біле сарі[12]. Я повернув голову, щоб подивитися на людей, які посміхались і висловлювали своє захоплення і схвалення, немовби та жінка була їхньою сусідкою. І тут я помітив трьох чоловіків, які стояли окремо від усієї групи.

Їхні кам’яні холодні погляди були похмурі. Лють неприховано струмувала з темних вирячених очей. Хвилі цієї ненависті були настільки потужні, що я відчував їх на своїй шкірі, немов імлистий дощ.

Зненацька, неначе відчувши мою увагу, чоловіки водночас повернулись і втупилися на мене зі своєю безкомпромісною ненавистю. Ми дивилися один на одного, доки щаслива юрба туркотіла і шепотіла своє захоплення, доки лімузини зупинялися безпосередньо перед нами під спалахи фотоапаратів.

Я подумав про Лайзу, яка й досі була всередині. Чоловіки ще витріщалися на мене, неначе намагалися наповнити своєю темрявою. Я почав повільно тягнутися до двох ножів, зафіксованих на попереку у спеціальних полотняних піхвах.

— Агов! — озвалася Розанна, ляскаючи мене по плечу.

Від несподіванки я рефлекторно схопив однією рукою її за зап’ясток, а другою відштовхнув її на крок від мене.

— Ого! Заспокойся! — остовпіла вона, розширивши очі від несподіванки.

— Вибач,— спохмурнів я, відпускаючи її руку.

Я швидко повернувся, щоб знову віднайти наповнені ненавистю очі. Троє чоловіків уже зникли.

— З тобою все гаразд? — запитала Розанна.

— Звісно,— відповів я, знову повертаючись до неї.— Звісно. Вибач. Там уже все завершується?

— Практично, так,— сказала вона.— Коли великі зірки розійдуться, усе закінчиться. Лайза каже, що ти не в захваті від Гоа. Чому ні? Знаєш, я теж саме звідти.

— Я здогадався.

— Що саме тобі не подобається на Гоа?

— Нічого. Просто під час кожної моєї поїздки хтось обов’язково просить мене вирішити там якісь проблеми.

— Це не мій Гоа,— заперечила вона.

Це було не захисною реакцією. Це було просто констатацією факту.

— Можливо,— посміхнувсь я.— До того ж Гоа має достатньо велику територію. Я бував лише на декількох пляжах і містечках.

Вона вивчала моє обличчя.

— Як ти сказав? — поцікавилась вона.— Рубіни і що?

— Рубіни і любовні листи.

— Але ти їздив на Гоа не лише для цього, правда ж?

— Звісно, для цього,— збрехав я.

— Якщо я висловлю припущення, що ти був там для оборудок на чорному ринку, чи не відгадаю я справжню мету?

Я справді їздив на Гоа, щоб забрати там десять пістолетів. Я віддав їх моєму зв’язковому з мафії в Бомбеї, перш ніж зустрітися з Вікрамом і повернути йому намисто. Припущення про оборудки на чорному ринку влучило в десятку.

— Послухай, Розанно...

— Тобі не спадало на думку, що проблемою є те, що тут ти? Такі, як ти, прибувають до Індії та створюють проблеми, яких нам не потрібно.

— Тут було вже достатньо проблем до мого приїзду, і вони нікуди не щезнуть після того, як я зникну.

— Ми говоримо про тебе, а не про Індію.

Вона мала рацію. Два ножі, заховані в мене на попереку, чудово це підтверджували.

— Ти маєш рацію,— здався я.

— Так?

— Так. Я — ходяча проблема. Але й ти ж така сама, на цю мить, якщо не заперечуєш моєї відвертості.

— Лайзі не потрібні твої проблеми,— відповіла вона, нахмуривши брови.

— Ні,— спокійно відповів я.— Нікому не потрібно проблем.

Вона й далі спостерігала за мною. Її карі очі шукали чогось достатньо фундаментального й достатньо глибокого в моєму погляді, щоб надати нашій розмові контексту. Нарешті вона засміялась і відвела погляд, проводячи рукою по скуйовдженому волоссю.

— Скільки днів триватиме виставка? — запитав я.

— Нас чекає ще один тиждень цього дійства,— відповіла вона, дивлячись на останніх гостей, які залишали галерею.— Якщо фанатики нас не закриють.

— На вашому місці я б найняв охорону. Поставив би на дверях кілька рослявих сильних хлопців. Думаю, охоронці п’ятизіркових готелів не відмовляться трохи заробити. Вони непогані професіонали, принаймні ті з них, хто працює там не лише обличчям.

— Ти про щось знаєш?

— Не зовсім. Я бачив тут кількох чоловіків. Дуже невдоволених чоловіків. Думаю, вони дуже невдоволені вашим шоу.

— Я ненавиджу цих клятих фанатиків! — процідила вона.

— Гадаю, це взаємно.

Я поглянув у напрямку галереї і побачив Лайзу, яка цілувала Риша з Таджем на прощання.

— А ось і Лайза.

Я перекинув ногу через мотоцикл і завів двигун. Він загурчав, видаючи низький пульсуючий ритм. Лайза підійшла, щоб обійняти Розанну, а потім сіла позаду мене на мотоциклі.

— Phir milenge,— сказав я. До наступної зустрічі.

— Ні, якщо я побачу тебе перша.

Ми їхали довгим схилом у бік моря, та коли зупинилися перед світлофором, до нас під’їхав чорний фургон, і я помітив, що в ньому сиділи ті чоловіки з ворожими поглядами. Вони сперечалися між собою.

Потому як змінилося світло, я пропустив їх уперед. На задньому склі їхньої машини були політичні стікери і релігійні знаки. Я звернув убік з головної дороги на першому ж перехресті.

Деякий час ми блукали бічними вулицями. Мене занепокоїли зміни, які я там помітив. Лжебронзові панелі Розанни розповідали про жорстоку Бомбейську історію, але не настільки страшну, як щоденна правда чи політика віри. Жорстокість минулого була лише піщинкою у плюскотінні нової хвилі, яка билася в берег Міста-Острова. Політичні гангстери подорожували вантажівками, атакуючи клуби, а мафіозні банди, що складалися з двадцяти-тридцяти осіб, виростили сотні бійців. Ми те, чого ми боїмося, і багато хто з нас боявся настання безрозсудних днів розплати в місті.

Розділ 4

Ми неквапливо повернулись на гладеньку криву Марін-драйв, спостерігаючи за намистинками, віддзеркаленими в ніжних водах затоки. Помітивши перші проблиски зоряного моря, ми знову почали розмову і не могли зупинитись аж до самого будинку. Діставшись під’їзної алеї, я проїхав біля посту охорони просто до критої стоянки.

— Ти підіймайся,— сказав я Лайзі,— мені потрібно протерти мотоцикла.

— Зараз?

— Так. Це буде недовго.

Почувши кроки Лайзи на мармурових сходах, я повернувся до охоронця, кивнув йому і вказав на неї. Розуміючи хід моїх думок, він швидко прямував за жінкою, перестрибуючи через дві сходинки.

Я почув, як відчинилися вхідні двері й вона попрощалася з охоронцем. Я негайно прослизнув крізь бокові ворота, опинившись на стежці. Неквапливо рухаючись, я скрадався уздовж зеленого живоплоту, що межував з першим поверхом стоянки нашого житлового комплексу.

Повернувши до входу в зону паркування, я помітив зігнуту фігуру, яка відступила назад у тінь високого живоплоту. Хтось там ховався.

Вийнявши ножа, я тихенько підійшов до того місця біля воріт, де помітив постать. Чоловік виступив з темряви й почав рухатись у бік автостоянки. Це був Скорпіон Джордж.

— Ліне! — почув я його шепіт.— Ти ще тут, Ліне?

— Що в біса ти тут робиш, Скорпіоне? — позаду нього запитав я, і чоловік підскочив.

— Ох Ліне! Ти до смерті мене налякав!

Я насупився, чекаючи його пояснень.

Мирова угода, яка деякий час діяла на вулицях після останньої мафіозної війни кількох банд у Південному Бомбеї, тепер почала підводити. Молодь, яка не брала участі у війні й не погоджувалася на перемир’я, почала порушувати правила, що були написані кров’ю найкращих людей. Вони нападали одне на одного. У нашому районі теж почалися сутички між конкуруючими бандами. Я повсякчас був насторожі, пильний і злий на себе за те, що мало не скривдив друга.

— Я ж попереджав не підкрадатись отак до людей,— прогримів я.

— Бачиш... вибач...— нервово почав він, озираючись праворуч і ліворуч.— Це... це...

Відчай тримав у лещатах його серце, і чоловік не міг розпочати розмови. Я підшукував зручне місце для діалогу.

Я не міг зайти зі Скорпіоном до приміщення парковки. Він був безхатченком, що ночував під дверима, і його присутність у комплексі могла викликати невдоволення, якби це помітив хтось із мешканців. Мене зовсім не лякали скарги, але я знав, що це може вартувати охоронцю його роботи.

Беручи Скорпіона за руку, я повів високого худорлявого канадця через дорогу до зруйнованого муру глибоко в пітьмі. Сідаючи поруч з ним у темряві, я запалив косяка і поділився з Джорджем.

— Ну що там, Скорпе?

— Це все той дідуган,— почав він, глибоко затягнувшись косяком.— Цей дідуган у темному костюмі. Агент ЦРУ. Це все мене лякає, друже! Я не можу працювати на вулицях. Я не можу обробляти туристів. Я наче бачу його скрізь, у своїй уяві, й він розпитує про мене. Твій хлопець Навін, детектив, він що-небудь розкопав?

Я похитав головою.

— Один з хлопців слідкував за ним аж до Бандри, але в малого забракло грошей на таксі, й він загубив цього типа. Я ще не чув від твого друга Навіна, тож подумав, що ти міг про щось дізнатися.

— Ні. Поки що нічого.

— Я наляканий, Ліне,— сказав Скорпіон Джордж, здригаючись від страху.— Всі наші хлопці перевіряли його. Нічого. Він не купує наркотиків, не п’є — навіть пива. Ніяких дівчат.

— Ми доберемося до правди, Скорпе. Не хвилюйся.

— Це дивно,— нахмурився Скорпіон.— Я вже починаю божеволіти, розумієш?

Я вийняв стос банкнот по сто рупій і віддав йому. Скорпіон неохоче взяв їх, але потім усе-таки поклав у потайну кишеню своєї сорочки.

— Дякую, Ліне,— мовив він, зустрічаючись зі мною поглядом.— Я чекав на тебе тут, щоб попросити допомоги, бо не був на вулицях. Сторож мені сказав, що тебе немає вдома. Та коли угледів тебе з Лайзою, то не хотів, щоб вона бачила мене. Я не хотів просити в тебе грошей у її присутності. Вона високої думки про мене.

— Нам усім потрібні гроші час до часу. І Лайза завжди буде високої думки про тебе, незалежно від того, потрібні тобі гроші чи ні.

У нього в очах стояли сльози. Я зовсім не бажав на це дивитися.

— Послухай, вам з Близнюком,— наполіг я, знову ведучи його через дорогу,— вам, хлопці, потрібно запастись усім необхідним, купити шмалі та зняти кімнату в готелі «Франтик». Зостаньтеся там на декілька днів. Ми з’ясуємо, хто цей чоловік, і вирішимо цю ситуацію, домовились?

— Домовились,— відповів він, тиснучи мою руку своєю тремтячою.— Думаєш, там ми будемо в безпеці?

— Готель «Франтик» — це єдине місце, де нормально приймуть вас і ваш стиль життя, Скорпе.

— А... ну добре...

— Той незнайомець не потрапить далі столу реєстрації. Не в костюмі. Не висовуйтесь, і ви будете в безпеці у «Франтику», доки ми не вирішимо цю ситуацію.

— Гаразд. Добре.

Він пішов геть, пригинаючи своє довгов’язе тіло під широкими гілками живоплоту. Я спостерігав за його нічною прогулянкою. Повільно, безтурботно він проходив під кожним ліхтарем,— Чесний Ажо, якому немає чого приховувати,— а потім квапився на темних відтинках вулиці.

Я дав двадцятку охоронцю, який стояв біля мого будинку, і піднявся мармуровими сходами до квартири. Лайза стояла у дверях ванни, доки я приймав душ і розповідав їй про Скорпіона Джорджа і його сивочолого переслідувача.

— Але хто він такий? — запитала вона, коли я вийшов з душової.— Чого він хоче від Зодіаків?

— Гадки не маю. Навін Едеїр, молодик, про якого я тобі розповідав, він на нюх чує адвоката. Він, можливо, не помиляється. Він розумний хлопчина. Так чи так, ми з’ясуємо, хто цей чоловік.

Обсохнувши, я плюхнувся на ліжко біля Лайзи, поклавши голову на її шовковисті груди. Лежачи в такій позі, я насолоджувався її оголеним тілом.

— Ти сподобався Розанні,— мовила вона, змінюючи напрямок розмови за допомогою елегантного руху ніг.

— Сумніваюся.

— Чому? Що у вас сталося?

— Нічого... не сталося.

— Щось таки сталося, коли ви розмовляли на вулиці. Що ти сказав?

— Ми просто... розмовляли про Гоа.

— О ні,— зітхнула вона.— Вона у захваті від Гоа.

— Я так і зрозумів.

— Але ти їй справді сподобався. Навіть попри те, що ти говорив про Гоа.

— Я... не певен.

— Серйозно. Водночас ти їй і не подобаєшся. Але ти їй однозначно імпонуєш.

— Про що ти говориш?

— Коли я вийшла, вона була така зла, аж ладна тобі врізати.

— Справді? Я думав, ми з нею поладнали.

— Якраз те, що вона хотіла врізати, і вказує на її приязність до тебе.

— О... І як це може бути?

— Вона була готова тебе вдарити, але тебе навіть не знає, розумієш?

Я не розумів, але це було вже не вперше: Лайза мала свій особливий спосіб доносити власні думки.

— Ну, зараз я все зрозумів.

— А робила вона свої особливі рухи тілом,— запитала вона,— під час розмови?

— Які особливі рухи тілом?

— Вона імітує біль у спині й починає крутити стегнами. Вона щось таке робила?

— Ні.

— Це добре.

— Добре?

— Так, бо це дуже сексуально, і вона зробила це для мене, а не для тебе.

— Десь тут має бути логіка, у тому крутінні стегнами, я певен, але грець з ними. Однак я спромігся прочитати мову тіла Аннушки.

— Навіть ведмідь зміг би прочитати її мову тіла,— швидко урвала Лайза, ляскаючи мене по руці.

— Де, ти сказала, вона виступає? — розсміявся я.

— Я не казала,— відрізала вона.

У неї на руці бряжчав браслет з мушель. Це був мій подарунок з Гоа. Лайза деякий час відтворювала музику мушель, крутячи зап’ястком, а потім зупинилася, схопивши браслет другою рукою.

— Тобі сьогодні було паршиво? Може, я не мала нікуди тягнути тебе одразу після повернення з поїздки?

— Зовсім ні. Мені справді сподобалися твої друзі, і вже давно треба було з ними познайомитись. І мені теж сподобалася Розанна. Вона з вогником.

— Я така рада! Вона не лише партнерка. Ми зблизилися. Ти вважаєш її привабливою?

— Що?

— Усе нормально,— сказала вона, граючись із простирадлами. Вона мене теж приваблює.

— Що?

— Розумна, віддана, хоробра, творча, завзята, а також із нею легко знайти спільну мову. Вона класна.

Я насолоджувався м’якими вигинами Лайзиних довгих струнких ніг.

— Повтори, про що ми там говорили?

— Ти думаєш, що вона сексуальна,— нагадала вона.

— Що?

— Та нічого. Я теж так думаю.

Узявши мою руку, вона перемістила її собі між ноги.

— Наскільки ти втомлений? — запитала вона.

Я помітив, що пальці її ніг аж вигнулися від задоволення.

— Ніхто не буває настільки втомленим.

Усе було добре. Усе завжди було добре. Ми поділяли віддану прихильність, досить ніжну. І, можливо, тому що ми обоє знали ймовірний кінець цієї історії, якимось чином дозволили нашим тілам промовляти те, чого не могли сказати наші серця.

Я пішов на кухню, щоб узяти склянку води, і приніс ще одну для Лайзи, поставив на стіл біля неї.

Певний час я спостерігав за нею. Вродлива, здорова, сильна, вона згорнулася клубочком, наче кішка уві сні. Я намагався уявити, яким вона бачила кохання і наскільки та версія відрізнялася від моєї.

Я повернувся до Лайзи в ліжко й оповив її своїм тілом. Її ноги автоматично переплелися з моїми. І моє тіло, чесніше за мій розум, зігнувши коліна, притулилося до зачинених дверей її вигнутої спини і почало грюкати в них кулаком мого серця, вимагаючи кохання.

Розділ 5

Їзда на мотоциклі — це своєрідна поезія швидкості. Витончений баланс між елегантною спритністю і фатальним падінням є своєрідною істиною, і як будь-яка істина, також передає свої вібрації в небеса. Нескінченні моменти в сідлі — це втеча від перебоїв у плині часу, простору і мети. Коли мчиш на тих колесах, пливеш повітряною річкою, у тому польоті звільненого духу не існує жодної прив’язаності, страху, радості, ненависті, любові й ніякої злоби. Для жорстоких чоловіків, для цього конкретного чоловіка, це найближче до стану блаженства.

Приїхавши на паспортну фабрику санджайської компанії, я перебував у чудовому гуморі. Того ранку я не поспішав на роботу, поїздка прояснила мою свідомість, даруючи безтурботну посмішку, що наче поширилася на все тіло.

Фабрика була основним місцем, де ми змінювали і виготовляли фальшиві паспорти. Як головний фальшивомонетник, а також творець підробних паспортів та інших документів, що посвідчують особу, для санджайської компанії я щоденно проводив принаймні декілька годин на фабриці.

Я відчинив двері, і моя мотоциклетна посмішка завмерла. Там стояв молодий незнайомець. Він простягнув мені руку для привітання.

— Ліне! — звернувся він, тиснучи мені руку, наче витягаючи воду з сільського колодязя.— Моє ім’я — Фарзад. Ну ж бо, заходь!

Я зняв сонячні окуляри, прийняв його запрошення у власний мій офіс і помітив, що в кутку великої кімнати прилаштовано ще одного стола, заваленого купами різних паперів і креслень.

— Мене помістили сюди зо два тижні тому,— повідомив Фарзад, киваючи на стіл.— Сподіваюся, ти не проти?

— Це залежить.

— Залежить від чого?

— Від того, хто ти в біса такий і що в біса робиш у мене в офісі.

— А,— розсміявся він, розслаблюючись настільки, щоб сісти за своїм новим столом.— Ну, це просто. Я — твій новий асистент. Так і знай!

— Я не просив нового асистента. Мені подобався старий.

— Але ж у тебе раніше не було асистента?

— Саме так.

Його руки звивалися на колінах, неначе риба, яку винесло на берег. Я перетнув кімнату і підійшов до чималих вікон, що виходили на територію фабрики внизу. Помітив, що там також відбулися деякі зміни.

— Що за дідько?

Я спустився дерев’яними сходами на нижній поверх і попрямував до нових столів, обладнаних спеціальними лампами. Фарзад плентався за мною, пояснюючи.

— Вирішено розширити цей відділ і включити фальшиві документи про освіту. Я думав, ти знаєш.

— Що за документи про освіту?

— Дипломи, наукові ступені, кваліфікаційні свідоцтва тощо. Ось чому я тут.

Він раптово зупинився, дивлячись, як я підняв документи зі столу. Це був диплом магістра в галузі інженерії, буцімто отриманий в одному з престижних бенгальських університетів.

Його було виписано чоловікові, якого я знав, синові одного з найманців мафії в районі риболовецького флоту. Він був настільки ж нетямущий, як і скупий. Найжадібніший гангстерський вилупок на території причалу Сассуна.

— Вони... залучили мене...— запинаючись пробубнів він,— б-бо в мене є диплом з бізнесового адміністрування. Справжній, я маю на увазі. Так і знай.

— Ну і зміни в нашому районі! А що — філософію вже ніхто не вчить?

— Мій батько,— мовив він.— Він поділяє утилітарні погляди Штайнера[13].

— Заради Бога, хай хто ти є, але я ще навіть чаю не пив сьогодні.

Рухаючись до другого столу, я підняв ще одне фальшиве кваліфікаційне свідоцтво. Це був диплом бакалавра в галузі медицини зі спеціалізацію в стоматологічній хірургії. Помітивши мій вираз обличчя, Фарзад повів далі.

— А знаєш, усе гаразд. Жоден з цих підроблених документів не буде використовуватися в Індії. Вони всі для людей, які хочуть отримати роботу за кордоном.

— Справді,— сказав я без посмішки,— ну, тоді це все змінює.

— Саме так! — вишкірив зуби він.— Чи можу я послати по чай?

Коли принесли чай у куценьких тріснутих склянках, ми всілися потихеньку його пити і знайомитися, після чого я зрозумів, що хлопчина мені подобається.

Фарзад був з невеликої, відомої та впливової спільноти парсів. Йому було двадцять три, неодружений, жив разом з батьками та іншими родичами у великому будинку неподалік бомбейських нетрищ, які колись були мені домівкою.

Після двох років аспірантури у Сполучених Штатах він отримав роботу у ф’ючерсній фірмі в Бостоні. Упродовж першого ж року його втягнули у схему Понці[14], якою заправляв директор його фірми.

Хоча він не відігравав головної ролі у кримінальних інтригах свого роботодавця, але ім’я Фарзада з’являлося в документації про перекази коштів на секретні банківські рахунки. Коли стало зрозуміло, що його ось-ось заарештують, хлопець повернувся до Індії під приводом хоч і раптової, але сумної причини, а конкретніше — смертельної хвороби дядька, якого потрібно було негайно відвідати.

Я дуже добре знав його дядька Кекі. Він був радником Хадербгая, дона Південного Бомбея, і був у раді мафії. Доживаючи останні години, радник парсів попросив нового голову компанії, Санджая Кумара, захистити молодого Фарзада, його племінника, якого любив, немов сина.

Санджай прийняв Фарзада, обіцяючи йому захист від судового переслідування у Сполучених Штатах, якщо той залишиться в Бомбеї і працюватиме на мафію компанії. Тож поки я був на Гоа, Санджай залучив його до роботи на моїй підставній паспортній фабриці.

— Зараз так багато людей від’їжджає з Індії! — зауважив Фарзад, попиваючи вже другу порцію чаю.— І правила незабаром пом’якшаться. От побачиш. Так і знай.

— Ага.

— Обмеження і закони, вони повсякчас змінюються, дедалі слабшають і стають простішими. Люди виїжджатимуть з Індії, люди повертатимуться до Індії, створюватимуть свій бізнес тут і за кордоном, усюди пересилаючи гроші. І так чи так, усі ці люди захочуть чи потребуватимуть документів, що дадуть їм більше шансів у Америці, або Лондоні, або Стокгольмі, або Сіднеї, розумієш?

— Це великий ринок, так?

— Це величезний ринок. Величезний. Ми започаткували все це лише два тижні тому, а вже працюємо у дві повні зміни, щоб виконати всі зобов’язання.

— Дві зміни, кажеш?

— Звісно, баба[15].

— І... коли одного з наших клієнтів, який купив собі диплом інженера замість на нього вивчитися, запросять збудувати міст, чи не розвалиться той міст, спричинивши смерть сотень людей ?

— Не хвилюйся, баба,— відповів він.— У більшості країн фальшиві дипломи лише відчиняють перед тобою двері. Після цього тобі все одно потрібно вчитися там, щоб відповідати їхнім стандартам і отримати акредитацію. І ти знаєш наших індійських людей. Якщо ти впустиш їх крізь двері, вони куплять будинок, а потім сусідній будинок, а потім умить вони вже є власниками цілої вулиці й починають здавати в оренду будинки їхнім попереднім власникам. Це ті, ким ми є. Розраховуй на це, яар[16].

Фарзад був м’яким відкритим хлопчиною. Він нарешті розслабився і перестав мене боятися, його теплі карі очі були наповнені незворушною безтурботністю, показуючи оптимістичне ставлення до навколишнього світу.

Його округлі повні вуста були напіврозтулені, бо парубок безперестанку посміхався. Його шкіра була надто світла, світліша, аніж моє засмагле обличчя, на додаток до коротко підстриженого білявого волосся. Його модні західні джинси і шовкова дизайнерська сорочка надавали молодику вигляду гостя, туриста, але зовсім не людини, чия родина жила в Бомбеї впродовж трьохсот років.

Його обличчя було чисте, на шкірі не проглядалося жодного шраму, чи подряпини, чи недавнього синця. Доки я слухав ту радісну балаканину, мені подумалося, що він, певно, не був у жодній бійці й навіть не стискав руку в кулака від гніву.

Я йому заздрив. Коли я іноді дозволяв собі зазирнути до напівзруйнованого тунелю минулого, то здавалося, ніби я провів у бійках усе своє життя.

Ми з моїм молодшим братом були єдині католики в нашому жорсткому робітничому районі. Деякі з наших немилосердних сусідів щовечора терпляче чекали шкільного автобуса і задиралися з нами аж до самого дому. Це тривало постійно.

Цьому не було кінця. Піти до торгового центру означало неначе перетнути зелену лінію і забрести на ворожу територію. Місцеві ополченці або вуличні банди немилосердно нападали на сторонніх зі злістю, властивою лише сутичкам бідних з бідними. Вивчення карате і заняття боксом були життєво важливими навичками в моєму районі.

Кожен підліток, достатньо сміливий для боротьби, ходив навчатися бойових мистецтв і щотижня по кілька разів мав нагоду перевірити на практиці те, чого він навчився. По п’ятницях і суботах травматологія та відділення невідкладної допомоги в місцевій лікарні були переповнені. Молодим людям накладали шви на рани в найрізноманітніших місцях — на обличчі, біля рота, очей, або вже вкотре лікували зламаного носа.

Я був одним з них. Моя медична картка в місцевій лікарні була товстіша за том трагедій Шекспіра. І це було до в’язниці.

Слухаючи, як Фарзад продовжував свою щасливу, мрійливу історію про те, на яку машину він збирав гроші та яку дівчину хотів запросити на побачення, я відчував тиск двох довгих ножів у себе на попереку. У потаємному відділенні шафи в моїй квартирі було два пістолети і двісті набоїв до них. Якщо у Фарзада не було зброї і готовності її використати, він обрав не той бізнес. Якщо він не знав, як битися і як воно — програти в бійці, то однозначно вибрав не той бізнес.

— Ти пов’язуєш своє життя з санджайською компанією,— сказав я.— Не плануй занадто наперед.

— Два роки,— відповів Фарзад, стискаючи руки перед собою, немов тримаючи той відрізок часу і все, що він обіцяє.— Два роки на цій роботі, а потім я візьму всі заощаджені гроші та відкрию власний невеликий бізнес. Консультуватиму людей, які намагаються отримати грін-карту в США і все таке. Це вже вирішено! Так і знай.

— Просто не висовуйся,— порадив я, сподіваючись, що доля або компанія подарують йому ті два роки, на які він розраховував.

— Ну звісно, я завжди...

На столі задзвонив телефон, обриваючи його речення.

— Ти не відповіси? — запитав Фарзад після кількох дзвінків.

— Я не люблю телефонів.

Телефон досі не замовкав.

— Добре, а навіщо ж він тут стоїть?

— Він не мій, а робочий. Якщо це тебе так нервує, то відповідай.

Він підняв слухавку.

— Доброго ранку. Фарзад слухає,— мовив він, потім відвів слухавку подалі від вуха.

З телефону линуло на перший погляд якесь булькання, неначе скаржилося багно або великі собаки гарчали і щось жували. Фарзад з жахом дивився на слухавку.

— Це мене,— втрутивсь я, і він відпустив телефон.

— Саламалейкум[17], Назіре.

— Лінбаба?

Це був один з тих голосів, вібрації якого відчувалися навіть крізь підлогу.

— Саламалейкум, Назіре.

— Валейкумсалам[18]. Ти приїжджай! — скомандував Назір.— Ти приїжджай зараз!

— А де твоє «Як ти поживаєш, Лінбаба»?

— Ти приїжджай! — наполягав Назір.

Його гарчання нагадувало звук, з яким волочать тіло по гравійній дорозі. Я його обожнював.

— Добре, добре. Продовжуй хмуритись. Я вже їду.

Я поклав слухавку, узяв гаманця, ключі від мотоцикла і вийшов.

— Ми продовжимо нашу розмову пізніше,— повідомив я, повертаючись, щоб подивитися на свого нового асистента.— Але поки що гадаю, ми з тобою спрацюємося. Наглядай за речами, доки мене немає, тгик?

Слово звучало як «тік», що подарувало широку посмішку його молоденькому, бездоганному личку.

— Білкутгік! — відповів він. Абсолютно.

Я вийшов з офісу, забуваючи про молодого спеціаліста з бізнесового адміністрування, який виготовляв фальшиві дипломи. На Марін-драйв додавши газу мотоциклу, прошмигнув у вузеньке віконце в безкінечному русі транспорту на естакаді Метро.

На розі біля Вогняного храму парсів я помітив попереду свого друга Абдуллу і його двох компаньйонів, які перетинали перехрестя. Вони рухались у напрямку вузеньких вуличок торгового району.

Дочекавшись розриву в майже безперервному потоці транспорту і переконавшись, що регулювальник дорожнього руху був зайнятий, беручи в когось хабара, я проїхав на червоне світло і взявся наздоганяти мого друга.

Як член санджайської компанії, я зобов’язувався ціною власного життя захищати інших учасників банди, братів по зброї. Абдулла мав дещо вище становище. Високий довговолосий іранець був моїм першим і найближчим другом у компанії. Моя відданість йому була за межами обіцянки.

Між гангстерами існує тісний зв’язок, вірою і смертю. Усі члени санджайської компанії віддавали свої душі в руки особистого Бога, і вони були настільки побожні, що молилися до і після вбивства. Абдулла, так само як і інші, був людиною релігійною, хоча він ніколи не виявляв милосердя.

Щодо мене, то я й досі намагався знайти в релігії, у книгах послідовників віри, щось більше, аніж вірші, обітниці та вшанування. Я в собі завжди сумнівався, тоді як Абдулла був упевнений у собі за будь-яких обставин, настільки ж переконаний у своїй незнищенності, як найсильніший орел, що ширяє над головою в безмежному небі Бомбея.

Ми були різними людьми, ми любили по-різному і керувалися різними інстинктами під час бійки. Але дружба також є формою віри, особливо для тих з нас, хто майже ні в що не вірить. Істина ж полягає в тому, що моє серце завжди оживало, завжди починало витати в персональному маленькому небі за кожної нашої зустрічі.

Я рушив за ним у потоці транспорту, чекаючи можливості під’їхати. Його пряма спина і розслаблена манера водіння мотоцикла були особливостями, якими я захоплювався. Деякі люди їздять на конях, неначе народилися в сідлі, а інколи те саме можна сказати і про їзду на мотоциклі.

Двоє чоловіків, які були разом з Абдуллою — Фардін і Гусейн, також були добрими водіями, які сіли на мотоцикли ще немовлятами — їздили на паливних баках, доки їхні батьки курсували цими самими вулицями, але жоден з них не досяг тієї артистичної граційності нашого іранського друга і ніколи не видавався настільки ж спокійним.

За першої ж нагоди я під’їхав до його мотоцикла, а друг повернув до мене голову. Ледь помітна посмішка осяяла серйозне обличчя Абдулли, коли він зупинився на узбіччі разом з Фардіном і Гусейном.

Я зупинився просто біля нього, і ми обнялися, не злізаючи з мотоциклів.

— Саламалейкум,— сердечно привітався він.

— Ваалейкумсалам вараматуллагі вабаракату. Мир тобі й милість Всевишнього і його благословення.

Фардін і Гусейн простягнули мені руки для привітання.

— Чув, ти будеш на зборах,— сказав Абдулла.

— Так. Назір телефонував. Я думав, ти теж там будеш.

— Я справді туди їду,— оголосив він.

— Ну, ти обрав довгий маршрут,— розсміявся я, бо він рухався в інший бік.

— Спочатку я маю виконати невеличке завдання. Це не займе багато часу. Гайда з нами. Це недалеко звідси, і думаю, ти ще там не був.

— Добре,— погодився я.— Куди це ми прямуємо?

— На зустріч з велосипедними вбивцями,— уточнив він.— Це стосується справ компанії.

Я ніколи не бував у лігві так званих велосипедних убивць. Я досить мало про них знав. Але, як і кожний вуличний хлопець у Бомбеї, я знав імена їхніх найкращих кілерів, а також знав, що на кожного з нас припадало шестеро чи семеро конкурентів.

Абдулла завів мотоцикла, чекаючи, поки ми зробимо те саме, потім скерував нас у гущавину автомобільного потоку і вів нас, тримаючи спину прямо, а голову високо й гордо.

Розділ 6

Я бачив кількох велосипедних убивць, коли вони на шаленій швидкості гасали на своїх блискучих хромованих велосипедах між торговими рядами Ринку злодіїв. Вони були молоді, завжди одягали однакову уніформу, що складалася з різнокольорових тісних майок, більш відомих як баньяни,[19], білих джинсів прямого крою і наймоднішої пари кросівок. Усі вони зализували волосся назад за допомогою парфумованої олії, малювали на обличчях примітні знаки касти для захисту від злих очей і носили ідентичні дзеркальні окуляри авіаторів, такі самі сріблясті, як і їхні велосипеди.

На думку найдосвідченіших злочинців, вони були найбільш кваліфікованими найманими вбивцями в місті, за винятком одного чоловіка — Гатоди[20], виробника ножів для санджайської компанії. Заїхавши в глибину вулиць і вузьких водостоків, заповнених торговцями і чутним шелестінням готівки, ми припаркували мотоцикли біля крамниці, де продавалися аюрведичні[21] препарати і шовкові торбинки, наповнені таємними травами, які пропонували для захисту від любовних проклять. Я захотів одну таку купити, але Абдулла такої можливості не дав.

— Чоловік має шукати захисту в Аллаха, у честі та в обов’язку,— процідив він, тягнучи мене за плече.— Не в амулетах і травах.

Я вирішив повернутися до крамниці пізніше і приєднався до свого суворого друга.

Ми увійшли до вузенького провулку, але чимдалі заглиблювалися, тим темнішим він ставав. Абдулла провів нас крізь майже невидиму арку, над якою виднівся напис «Вежі Белла Віста».

За аркою ми натрапили на цілу мережу критих провулків. В одному місці ми навіть пройшли крізь житловий будинок. Власник будинку був літній чоловік, одягнений у пошарпану баньяну; він сидів у м’якому кріслі, читаючи газету крізь занадто великі фотохромні окуляри.

Він вдав, ніби не помітив нас, доки ми проходили крізь подобу його вітальні.

Далі ми потрапили в ще темнішу алею. Наостанок повернули в цьому лабіринті й виринули на широкому, відкритому, залитому сонячним сяйвом подвір’ї.

Я чув про нього раніше. Це місце називали Дас Раста, або Десять Шляхів. Житлові будинки і численні провулки навколо них оточували велике, майже кругле подвір’я просто неба. Це була приватна міська площа.

Мешканці визирали з вікон, спостерігаючи за тим, що відбувається в Дас Расті. Деякі з них опускали чи піднімали корзини з овочами, куховарили і займалися різними своїми справами. Значно більше людей заходили і виходили з подвір’я крізь вузенькі, неначе шпиці в коліс, провулки, що вели в широкий світ.

У центрі подвір’я лежали мішки з зерном і бобовими на купі, удвічі більшій від людського зросту. Вони утворювали невелику піраміду зі своєрідними тронами на різних рівнях, на яких сиділи велосипедні вбивці.

На верхівці тієї піраміди був Ішміт, він же ватажок. Відповідно до сикхських[22] релігійних традицій його довге волосся ніколи не стригли, але дотримання сикхізму на цьому і завершувалося.

Замість охайного тюрбана на голові, його волосся вільно спадало аж до вузької талії. Тонкі оголені руки були вкриті татуюваннями, що зображали численні вбивства і перемоги у бандитських війнах. Два довгі вигнуті ножі в оздоблених піхвах були закріплені на поясі тісних джинсів.

— Саламалейкум,— ліниво промовив він, вітаючи Абдуллу, доки ми наближалися до вежі тронів.

— Валейкумсалам,— відповів Абдулла.

— Що за собачу морду ти з собою приволік? — запитав на хінді чоловік, який сидів найближче до Ішміта, повертаючи голову, щоб гучно плюнути.

— Його звати Лін,— спокійно відповів Абдулла.— Люди ще кличуть його Шантарам[23]. Він — один з хлопців Хадербгая і розмовляє хінді.

— Мені начхати, чи розмовляє він хінді, Пенджабі[24] або малаялам[25],— відповів чоловік мовою хінді, витріщаючись на мене.— Мені начхати, читає він поезію чи запхав словника собі в зад. Я хочу знати, що ця собача морда тут робить?

— Здогадуюся, що в тебе є більше досвіду з собаками, ніж у мене,— на хінді сказав я.— Я прийшов сюди в товаристві чоловіків, які знають, як виявляти повагу, а не в товаристві собак.

Чоловік здригнувся і почав сіпатися, шоковано хитаючи головою. І я не знав, чи його реакція була спровокована моїм викликом, чи тим фактом, що білий іноземець розмовляв хінді, використовуючи сленг вуличних гангстерів.

— Цей чоловік ще й мій брат,— спокійно відповів Абдулла, дивлячись на Ішміта.— І те, що твоя людина каже йому, каже й мені.

— Ну, тоді чому б не сказати те саме й тобі, іранцю? — просичав чоловік.

— Воістину, а чому б і ні? — відповів Абдулла.

Після цього настала мить цілковитої тиші. Чоловіки й далі носили мішки з зерном, глечики з водою, ящики з холодними напоями, лантухи зі спеціями та інші товари, заходячи на подвір’я і виходячи з нього. Люди й далі спостерігали з вікон. Діти й далі сміялися і грались у затінку.

Але в тому особистому просторі між велосипедними вбивцями і нами чотирма з наших пульсуючих сердець назовні виривалася тиша споглядання. Це була умисна непорушність, щоб не тягнутися по зброю, темрява перед спалахом сонячного світла та крові.

Велосипедні вбивці були за волосину від війни, але вони поважали і боялись Абдуллу. Я помітив, як усміхнені очі Ішміта звузилися до щілинок. Він рахував, скільки трупів лежатиме навколо його трону з мішків.

Абдулла, без сумніву, вб’є принаймні трьох людей Ішміта, а решта нас прикінчить принаймні ще стількох. І хоча на подвір’ї перебувало дванадцять велосипедних убивць і ще кілька в сусідніх кімнатах, сам Ішміт, швидше за все, залишиться живим, але втрати для його банди будуть занадто великі, щоб пережити відплату нашої банди.

Очі Ішміта розплющилися трохи ширше, його посмішка була забарвлена в червоне від жування бетелю[26].

— Будь-який брат Абдулли,— сказав він, дивлячись мені в очі,— це і мій брат також. Ну ж бо. Сідай тут, біля мене. Разом вип’ємо бганґу[27].

Я поглянув на Абдуллу, який кивнув мені, не відводячи очей від велосипедних убивць. Я виліз на широкий трон з мішків і сів трохи нижче від Ішміта, на рівні з чоловіком, що мене зачепив.

— Раджо,— сказав Ішміт, звертаючись до чоловіка, який полірував ряди вже й так блискучих велосипедів.— Принеси кілька стільців!

Хлопчина кинувся діставати дерев’яні стільці для Абдулли, Фардіна і Гусейна. Інші принесли блідо-зелений бганґ у високих склянках, а також великий чилум.

Я пив зі своєї склянки молоко з марихуани великими ковтками, як і Ішміт. Голосно відригуючи, він мені підморгнув.

— Буйволяче молоко,— повідомив він.— Щойно витягнуте. Дарує невеликий поштовх. Якщо ти хочеш бути королем світу, приятелю, заведи собі дійного буйвола.

— До-обре.

Він запалив чилум, зробив дві затяжки і передав мені, дим виходив з його ніздрів, неначе струмок, що витікає з розколотого каменя.

Я теж затягнувся і віддав чилум лейтенанту банди, який сидів поруч. Ворожість, що палала ще мить тому, повністю зникла з його нині усміхнених очей. Він затягнувся, передав чилум далі, а потім поплескав мене по коліну.

— Яка в тебе улюблена актриса?

— Зараз чи раніше?

— Зараз.

— Каризма Капур.

— А раніше?

— Сміта Патиль. А в тебе?

— Реха,— зітхнув він.— Раніше, зараз і завжди. Вона королева всього. У тебе є з собою ніж?

— Звісно.

— Можеш його показати, будь ласка?

Я вийняв з піхов одного зі своїх ножів і передав йому. Він майстерно впорався з механізмом, а потім почав перекидати між пальцями довге і важке знаряддя, оздоблене рукояткою з латуні, неначе то була квітка на стеблині.

— Добрий ніж,— сказав він, складаючи його й повертаючи мені.— Хто його зробив?

— Вікрант з причалу Сассуна,— відповів я, ховаючи ножа.

— А, Вікрант. Майстерна робота. Хочеш подивитися на мого ножа?

— Чому б ні,— обізвався я, протягуючи руку щоб узяти запропоновану зброю.

Мій довгий розкладний ніж був призначений для вуличних бійок, а от зброя велосипедного вбивці була створена для того, щоб залишати глибокі, широкі рани, найчастіше у спині. Лезо стрімко звужувалося від широкої рукоятки й до кінчика. На самому лезі були борозни для відтоку крові. Зворотні зубці входили в тіло гладеньким боком, але розривали плоть дорогою назад, перешкоджаючи спонтанному закриттю рани.

Рукоять з латуні мала форму півкола, зроблена так, щоб уміщуватись у стисненому кулаці. Ніж був зручний для пробивання отворів, а не для різання чи штрикання.

— Знаєш,— сказав я, віддаючи йому назад зброю,— сподіваюся, що нам з тобою ніколи не доведеться битися.

Він широко посміхнувся, вкладаючи ножа в піхви.

— Чудовий план! — вирішив він.— Без проблем. Ти і я, ми ніколи не будемо битися. Домовилися?

Він простягнув мені руку. Я на мить завагався, бо не був упевнений у тому, що можу пообіцяти з ним не битися, якщо наші банди стануть ворогами.

— А, біс із ним,— випалив я, ляскаючи його по долоні, а потім міцно тиснучи йому руку.— Ми ніколи не б’ємося. Незважаючи ні на що.

Він знову мені посміхнувся.

— Я...— почав він на хінді.— Я шкодую про... про той коментар раніше.

— Та нічого.

— Насправді я люблю собак,— повідомив він.— Будь-хто це тобі тут підтвердить. Я навіть годую бродячих собак в околиці.

— Усе нормально.

— Аджаю! Скажи йому, як сильно я люблю собак!

— Дуже сильно,— підтвердив Аджай.— Він обожнює собак.

— Якщо ти негайно не припиниш базікати про собак,— процідив Ішміт крізь натягнуту посмішку,— я надаю тобі по шиї.

Ішміт відвернувся від свого підлеглого. Невдоволення, мов вінець, проступило в нього на чолі.

— Абдулло,— сказав він.— Ти прийшов поговорити, я правильно розумію?

Абдулла розтулив був рота, щоб відповісти, аж тут на подвір’я зайшла бригада з десятка робітників, тягнучи два довгі порожні візки.

— Розступіться! — почали горлати вони.— Робота — то Божа справа! Працівники виконують Божу роботу! Ми прийшли за мішками! Старі мішки забирають! Нові мішки привозять! Розступіться! Робота — то Божа справа!

Проявляючи зневагу, що коштувала б комусь іншому життя, робітники сліпо проігнорували статус і комфорт кривавої банди і почали витягати мішки з імпровізованого трону. Смертоносні велосипедні вбивці, спотикаючись, покотилися зі своїх місць на купі.

Настільки швидко, наскільки дозволяла гідність, Ішміт зліз зі своєї раніше вигідної точки огляду і став біля Абдулли, щоб спостерігати за подальшим демонтажем. Я також зліз додолу і приєднався до своїх друзів.

Фардін на прізвисько Політик одразу ж підвівся і запропонував свого дерев’яного стільця Ішміту. Ватажок велосипедних убивць прийняв пропозицію, сівши біля Абдулли, і поважно замовив чаю.

Доки ми чекали на чай, працівники розібрали високий пагорб з мішків, залишивши на голому камінні подвір’я лише розкидані зернятка і солому. Ми попивали адраковий[28] чай — пряний імбирний чай, міцний настільки, щоб довести до сліз навіть тих, хто судить суддів.

Робітники принесли інші мішки на щойно звільнене місце. За декілька хвилин почала формуватися нова гора, і люди, які працювали на велосипедних убивць, почали знову надавати їй вигляду троноподібних місць.

Певно, щоб приховати своє приниження від того, що його сцену зненацька зруйнували, Ішміт звернув увагу на мене.

— Ти... чужинцю,— запитав він,— що ти думаєш про Дас Расту?

— Джі,— відповів я, вживаючи шанобливе звертання, рівноцінне слову «сер».— Мені цікаво, як ми змогли зайти сюди без перешкод.

— Ми знали, що ви йдете,— вдоволено пояснив Ішміт,— і ми знали, що ви були друзями, а також вашу кількість. Дядько Диліп — старий чоловік з газетою, пам’ятаєш його?

— Так. Ми проходили крізь його будинок.

— Саме так. Дядько Диліп має спеціальну кнопку, вмонтовану в підлогу під кріслом. Кнопка з’єднана зі дзвоником тут, на подвір’ї. Залежно від того, скільки разів він тисне на кнопку і як довго, ми можемо зрозуміти, хто сюди йде — друг чи чужинець, а також скільки в нас буде гостей. І в нас є багато таких дядьків Диліпів, які правлять за очі й вуха Дас Расти.

— Непогано,— визнав я.

— Гадаю, твої насуплені брови натякають на ще одне запитання.

— Мені також цікаво, чому це місце називають Дас Раста, тобто Десять Шляхів, коли я зміг нарахувати лише дев’ять входів і виходів.

— Ти мені подобаєшся, гора! — мовив Ішміт, використовуючи слово, що означало «біла людина».— Мало хто це помічає. Насправді тут дійсно десять шляхів, що і стало приводом так назвати це місце. Але один з них залишається прихованим і доступним лише для тих з нас, хто тут мешкає. Щоб дізнатися про цей шлях, потрібно або стати одним з нас, або померти від наших рук.

Саме цієї миті Абдулла вирішив повідомити мету свого візиту.

— Я приніс твої гроші,— сказав він, нахиляючись ближче до підлесливої посмішки Ішміта.— Але є одне питання, яке я маю пояснити перед тим, як тобі їх віддати.

— Що за... питання?

— Свідок,— уточнив Абдулла, розмовляючи достатньо голосно, щоб і я почув.— Ви отримали свою репутацію, бо були настільки швидкі під час завдання, що навіть джин не зміг би помітити удару вашого леза. Але під час виконання цього завдання, яке ми вам доручили, хтось-таки спромігся усе побачити. Особа, яка описала ваших людей поліції.

Ішміт зціпив зуби, зиркнув на своїх людей, а потім знову на Абдуллу. Помалу його посмішка повернулася, але зуби й досі були зціплені, неначе він тримав ними ножа.

— Ми, звісно ж, позбудемося свідка,— процідив він.— І, звісно, без додаткової оплати.

— Вже немає потреби,— відповів Абдулла.— Сержант, який приймав заяву, є одним з наших. Він відгамселив свідка і переконав його змінити свідчення. Але ти маєш розуміти, що в такій справі я мушу висловитися від імені самого Санджая. Особливо враховуючи, що це лише ваше друге завдання, отримане від нас.

— Джарур,— знову просичав Ішміт. Звісно.— І я можу тебе запевнити, що проблеми свідків більше ніколи не постане, доки в нас із вами спільний бізнес.

Ішміт узяв руку Абдулли у свою, потримав її мить, потім встав, повернувся спиною і почав дертися назад на верхівку нової гори до нового трону з мішків. Коли він нарешті знову всівся на вершині купи, то промовив лише одне слово.

— Панкадж! — сказав він, звертаючись до велосипедного вбивці, який сидів зі мною.

Фардін витягнув пакунка з грошима зі свого наплічника. Він передав його Абдуллі, а той віддав пакунка Панкаджу. Уже збираючись вилазити на купу мішків, він трохи завагався і обернувся до мене.

— Ти і я, ми ніколи не б’ємося,— широко посміхнувся він, знову простягаючи мені руку.— Пукка? Правильно?

Його широка посмішка була щира: наївне задоволення від нової дружби було б висміяне як ознака наївності всіма тими гангстерами і вигнанцями, з якими я познайомився і перебував у австралійській в’язниці. Але ми були в Бомбеї. І посмішка Панкаджа була щира, як і його готовність боротися зі мною декілька хвилин тому; така сама щира була і моя.

Я лише тоді усвідомив, з ким я перекидався образами, коли Ішміт вимовив його ім’я. Він був другою людиною в банді велосипедних убивць і за вправністю з ножем не поступався самому Ішміту.

— Ти і я,— погодився я, переходячи на хінді,— ми ніколи не б’ємося. Незважаючи ні на що.

Його лукава посмішка стала ще ширша, і він атлетично видряпався на купу мішків, щоб віддати пакунка Ішміту. Абдулла підніс руку до грудей на знак прощання.

Ми знову пішли слідом за Абдуллою крізь лабіринт провулків, далі через вітальню, де й досі сидів дядько Диліп, читаючи газету, з ногою біля кнопки в підлозі, а потім вийшли на вулицю.

Доки ми заводили мотоцикли, Абдулла привернув мою увагу. Коли ми зустрілися поглядами, його обличчя осяяла рідкісна широка посмішка щастя і збудження.

— Мало не вскочили в халепу! — сказав він.— Шукран Алла.[29]

— Коли це ви почали використовувати субпідрядників?

— Два тижні тому, поки ти був на Гоа,— відповів він.— Пам’ятаєш адвоката, якого ми найняли, того, що здав наших людей поліції і видав їм конфіденційну інформацію?

Я кивнув, пригадуючи нашу злість, коли члени компанії отримали довічні строки завдяки зрадницькій інформації власного адвоката. До суду було подано апеляцію, проте її ще не розглянули, і наші люди й досі перебували у в’язниці.

— Він приєднався до великої групи своїх приятелів у пеклі,— промовив Абдулла, його золотаві очі блищали.— І на його вирок апеляцій не подаватимуть. Але не будемо порушувати наш спокій безчесними розмовами. Ну ж бо насолоджуватися поїздкою, і будьмо вдячні Аллаху за те, що він позбавив нас необхідності вбивати вбивць, яким ми заплатили вбити за нас. Бути живим — це чудова і неймовірна річ, алгамдулілла. З Божої милості.

Та коли ми з Фардіном і Гусейном прилаштувалися позаду Абдулли, дорогою назад до зборів санджайської ради, я зовсім не думав про Божу милість. Інші мафіозні угрупування також час до часу наймали велосипедних убивць. Навіть копи інколи доручали їм, так би мовити, прибирання, але Хадербгай — засновник нашої мафії — завжди відмовлявся.

Неважливо, де збираються люди — у залах засідань чи в борделях, вони визначають і узгоджують для себе моральні стандарти. Й одним з таких стандартів, якого дотримувався Хадербгай, була можливість для жертви подивитися в очі свого вбивці перед смертю. Наймати вбивць, замість власноруч убивати, для декого було занадто радикальною зміною, я був певен. Для мене це справді було вже занадто.

Порядок і хаос танцювали на тонкому лезі, яке тримало на витягнутій руці сумління. Залучення велосипедних убивць нахиляло це лезо. Принаймні половина членів компанії були віддані її кодексу, а не Санджаю, ватажку, який його змінював.

Перший проблиск моря на Марін-драйв відвернув роздуми мого серця, хоча голова так і не прояснилася від сумних думок. Я відхилився від тієї червоної тіні. Я припинив думати про ту піраміду вбивць і непередбачливість Санджая. Я перестав думати про свою власну роль у тому безумстві. І їхав зі своїми друзями в нікуди.

Розділ 7

Якби з нами не було Абдулли, то ми з Фардіном і Гусейном влаштували б перегони дорогою до зборів ради, прошмигуючи між автомобілями й обганяючи один одного аж до самої мечеті Набіла. Однак Абдулла ніколи не гнав і не підрізав машин на дорозі. Він очікував, що водії самі поступляться, і більшість так і робила. Він їздив повільно, з рівною спиною, тримав голову високо, довге чорне волосся маяло за широкими плечима.

Ми дісталися маєтку за двадцять хвилин і залишили свої мотоцикли на відведених для нас місцях, біля парфумерної крамниці.

Зазвичай вхід до маєтку з вулиці був відчинений і не охоронявся. Хадербгай вважав: якщо у його ворога настільки сильна жага смерті, щоб атакувати маєток, то він волів випити зі своєю жертвою чаю, перш ніж її вбити.

Та коли ми підійшли до входу, високі масивні парадні двері маєтку були зачинені, і їх охороняли четверо озброєних чоловіків. Я знав одного з них — Фаруха, який тримав гральний аванпост компанії у віддаленому містечку Аурангабад. Інші троє були незнайомими мені афганцями.

Відчинивши двері, ми побачили всередині ще двох чоловіків, озброєних штурмовими гвинтівками.

— Афганці? — запитав я, коли ми їх проминули.

— Так багато змін сталося, Ліне, брате, доки ти був на Гоа,— відповів Абдулла, коли ми увійшли до відкритого двору просто в центрі особняка.

— Та ти що!

Я декілька місяців не був у маєтку і з сумом помітив, яким занедбаним став мощений двір. За часів Хадербгая в центрі двору постійно дзюркотів і бризкав фонтан, омиваючи величезний камінь у штучному ставку. Буйні пальми в горщиках і ящики з квітами наповнювали яскравим кольором білий і небесно-блакитний простір. Квіти вже давно зів’яли, а висохлий ґрунт, що залишився, тепер був заповнений недопалками від цигарок.

Біля дверей нарадчої кімнати стояло ще двоє афганців з гвинтівками. Один з них постукав у двері, а потім повільно їх відчинив.

Ми з Абдуллою і Гусейном зайшли всередину, а Фардін залишився знадвору з охоронцями. Коли зачинилися двері, я нарахував у довгій кімнаті тринадцять осіб разом з нами.

Нарадча кімната також змінилася. Підлогу й досі була викладено кремовими п’ятикутними кахлями, а стіни та склепінчаста стеля так само пишалися мозаїчним малюнком блакитно-білого захмареного неба. Але низький інкрустований стіл і пухкі парчеві подушки зникли.

Майже всю кімнату займав, темний конференц-стіл, а навколо нього було приставлено чотирнадцять шкіряних офісних крісел з високими спинками. У дальньому кінці столу стояло оздоблене президентське крісло. Чоловік, який сидів у тому кріслі — Санджай Кумар — підвів очі й посміхнувся нам, коли ми увійшли. Посміхався він не мені.

— Абдулла! Гусейне! — вигукнув він.— Ми вже обговорили всілякі дрібниці. Тепер, коли ви вже тут, ми можемо перейти до вирішення справжніх проблем.

Я вирішив, що Санджай захоче, щоб я почекав за дверима до закінчення зустрічі, тож спробував відкланятися.

— Санджайбгаю,— мовив я.— Я почекаю знадвору, доки не знадоблюся вам.

— Ні, Ліне,— заперечив він, туманно махаючи рукою.— Іди, сядь біля Тарика. Ну ж бо, всі інші, почнімо.

Тарик був чотирнадцятирічним племінником Хадербгая і єдиним його родичем чоловічої статі. Сидів хлопець в імператорському кріслі в кінці кімнати.

Він швидко зростав і вже майже дотягнувся до рівня чоловіків у кімнаті. Але все ж таки здавався малим і тендітним, сидячи в тому величному кріслі, що раніше правило за трон кримінального короля Південного Бомбея.

Позаду Тарика стояв Назір, тримаючи руку на руків’ї кинджала. Він був захисником хлопчини і моїм близьким другом.

Я обминув довгий стіл, щоб привітатися з Тариком. Підліток пожвавів на мить, вітаючись зі мною, але майже відразу ж його погляд знову став холодним і байдужим: гартована бронза очей стала такою по смерті дядька.

Коли я поглянув на Назіра, старший чоловік подарував мені рідкісну посмішку. Вона радше нагадувала гримасу, здатну приборкати лева, але була однією з моїх найулюбленіших на світі посмішок.

Я сів біля Тарика. Абдулла і Гусейн зайняли свої місця, і нарада продовжилася.

Певний час Санджай спрямовував дискусію на бізнесові питання. Проблеми зі страйкуючими робітниками на причалі Балларду вповільнили поставки наркотиків до Південного Бомбея; деякі рибалки на причалі Сассуна, що був найбільшою суднохідною стоянкою в Місті-Острові, створили асоціацію і почали відмовлятися платити за «захист»; дружній нам радник муніципалітету був затриманий під час поліцейського рейду в одному з притонів компанії і вимагав від ради мафії все зам’яти і врятувати його кар’єру.

Рада мафії ретельно спланувала цей рейд для того, щоб радник муніципалітету ще більше заплутався в їхніх тенетах, мафія виплатила хабарі поліції, вирішивши потім витребувати вдвічі більше в цього радника за виконану послугу.

Фінальне питання було набагато складнішим і виходило за межі бізнесу. Санджайська компанія і рада, що роздавала накази, тримали в лещатах весь Південний Бомбей — територію, що тягнулася від фонтана Флори до Нейві-Нагару біля південного мису Міста-Острова та включала все, що було між ними, від моря до моря.

Санджайська компанія самотужки керувала чорним ринком на цій території, але зазвичай нас не зневажали. Навпаки, люди роками зверталися до нас зі своїми суперечками і скаргами — до представників компанії, а не до поліції. Просто зазвичай мафія діяла швидше та справедливіше і завжди була дешевшою за копів.

Коли Санджай захопив лідерство, він назвав угрупування компанією, таким чином намагаючись об’єднати гангстерів, які розділяли місто на бізнесові напрямки. Хадербгай, покійний Хан[30] і засновник, був достатньо сильним, щоб мафіозний клан носив лише його ім’я без жодних додатків. Відлуння імені Хадербгая дарувало компанії авторитет, якого не давало ім’я Санджая, і досі забезпечувало мир.

Однак час до часу дехто вирішував узяти справи у власні руки. Одним з таких злочинних елементів був амбіційний домовласник з району Кафф-Парейд, де високі дорогі житлові комплекси розкинулися на території, відвойованій у моря. Він почав наймати власних кілерів. Санджайську компанію це не влаштовувало, бо компанія мала підтримувати репутацію своїх кілерів.

Приватні горлорізи викинули неплатника оренди з вікна його квартири на другому поверсі. Орендар після падіння вижив, але його тіло приземлилося на крамницю тютюну й гашишу, що належала компанії. При цьому було поранено власника, відомого як Сяйливий Патель, і ще популярного відвідувача, який був знаним виконавцем суфійських[31] пісень.

Сяйливий Патель з його напівлегальною крамницею був справою компанії. А от завдавання шкоди великому співакові, якого обожнювали практично всі курці гашишу на південному півострові, робило цей злочин дуже особистим.

— Я казав тобі, що це станеться, Санджайбгаю,— сказав чоловік на ім’я Фейсал, стискаючи руку в кулак.— Я попереджав тебе про такі речі останні декілька місяців.

— Ти попередив мене, що хтось упаде на крамницю Сяйливого Пателя? — глузував Санджай.— Я, мабуть, пропустив цю нараду.

— Я попереджав, що повага почала зникати,— мовив Фейсал трохи тихіше.— Я попереджав, що порядок почав занепадати. Ніхто нас не боїться, і я їх не звинувачую. Якщо ми настільки перелякані, щоб ставити на дверях найманців, то самі винні.

— Він має рацію,— додав Малий Тоні.— Ось, наприклад, проблема з компанією скорпіонів. Така ситуація саме і дає таким чутіям[32], як ця багінчудг[33], ідеї нас обійти, створивши власну невелику армію.

— Це не компанія,— випалив Санджай.— Цих покидьків не визнала жодна інша компанія в Бомбеї. Це банда. Вони — потолоч з Північного Бомбея, які сунуть свого носа на південь. Називай їх як слід, приятелю, дешева маленька банда.

— Кажи що завгодно,— тихо сказав Махмуд Мельбаф,— це все одно проблема. Вони напали на наших людей посеред вулиці. Менш як за кілометр звідси двох наших найприбутковіших хлопців пошматували сікачами серед білого дня.

— Це правда,— додав Фейсал.

— Саме тому тут з’явилися наші афганські брати,— провадив Махмуд Мельбаф.— Скорпіони намагаються прорватися на наших територіях у районах Регал і Нариман-Пойнт. Я їх звідти витурив, але їх було п’ятеро, і якби зі мною не було Абдулли, все пішло б шкереберть. Моє ім’я, ба навіть твоє, Санджаю, їх уже не лякає. І якби Малий Тоні не перекроїв минулого тижня пику дилеру, то вони б і досі продавали наркотики біля місцевого коледжу, за п’ятдесят кроків від твоїх дверей. Якщо це не проблема, то я з взагалі не стикався з проблемами.

— Я знаю,— більш обережно відповів Санджай, зиркаючи на хлопчину — Тарика.

Холодний погляд хлопця навіть не змигнув за весь цей час.

— Я знаю, про що ти,— провадив Санджай.— Звісно, я знаю. Якого біса вони хочуть? Вони хочуть війни? Вони серйозно думають, що можуть у ній перемогти? Чого треба цим вилупкам?

Ми всі знали, чого хотіла банда скорпіонів: вони хотіли отримати все, і вони хотіли побачити нас у могилі або в бігах.

У тиші, яка настала після його риторичного запитання, я поглянув на обличчя членів ради, намагаючись визначити їхній настрій і готовність іти на ще одну війну за територію.

Санджай опустив очі, холодні очі на чутливому обличчі. Він розглядав усі можливі варіанти. Я знав, що його першим бажанням було уникнути війни й постаратися укласти угоду навіть з такими хижими ворогами, як скорпіони. Для Санджая найважливішою була угода, а не як, коли чи з ким.

Він був безстрашним і безжальним, але його найперший інстинкт підказував відкупитись. Я збагнув, що саме Санджай вирішив поставити конференц-стіл у нарадчій кімнаті. А ще я збагнув, дивлячись на його збентеження і нерішучість, що стіл не є символом гордості чи самовихваляння, він відображав його істинну сутність і те, що Санджай любив вести переговори й укладати угоди.

Санджай завжди залишав місце праворуч від себе вільним, у пам’ять свого загиблого друга дитинства — Салмана, який загинув у бійці під час останньої війни за владу з конкуруючою бандою.

Санджай помилував одного з уцілілих членів переможеного угрупування. Той чоловік, якого він пощадив — Вішну, якраз він створив банду скорпіонів і тепер загрожував самому Санджаю.

Санджай знав, що члени його власної ради були проти такої поблажливості й тоді наполягали, що цього виродка потрібно вбити, та й по всьому. Ці люди сприймали теперішню проблему як підтвердження своєї правоти й ознаку слабкості керівництва.

Спостерігаючи за ним, я помітив, як рука Санджая повільно поповзла праворуч по блискучій поверхні столу, неначе шукаючи допомоги і військової поради від свого мертвого друга.

Праворуч від Санджая, через вільне крісло, сидів Махмуд Мельбаф, худорлявий спостережливий іранець, якого ніколи не полишали ясний погляд і спокійний характер, хай якою лютою буде провокація.

Але його спокій був породжений смутком, Махмуд ніколи не сміявся і майже ніколи не всміхався. Якась велика втрата розбила йому серце і залишилася з ним, згладжуючи злети й падіння емоцій, неначе вітер і пісок, що густо вкривають гори в пустелі.

Біля Мельбафа сидів Фейсал, колишній боксер, майже чемпіон. Безчесний менеджер спочатку викрав усі заощадження з боїв Фейсала, а потім загнав ножа ще глибше, зникнувши з його дівчиною. Фейсал убив сволоту, а дівчина покинула місто, і її ніколи більше не бачили.

Звільнившись після восьми років в’язниці й маючи інстинкти настільки ж швидкі та смертоносні, як і кулаки, Фейсал уже декілька років був найманим убивцею для санджайської компанії. Він уславився швидким вирішенням проблем з боргами. Але своїми боксерськими навичками користувався зрідка, бо частіше мотивацією знайти необхідні кошти для боржників слугувало його пошрамоване обличчя і лютий погляд.

Після останньої війни за територію, яка звільнила декілька місць у раді, Фейсал став постійним її членом.

Біля Фейсала, нахилившись до нього, сидів його незмінний компаньйон Амір. Маючи велику голову, круглу і плоску, немов річковий камінь, пошрамоване обличчя, пишні брови і доглянуті вуса, Амір володів загадковою чарівністю боллівудського[34] актора.

Був надзвичайно добрим танцівником, незважаючи на чимале черево. Він переповідав історії розкотистим басом, розігрував усіх, окрім Абдулли, завжди був першим на танцювальному майданчику будь-якої вечірки і першим ліз у бійку.

Амір і Фейсал контролювали продаж наркотиків у Південному Бомбеї, а їхні ділки приносили компанії четверту частину всіх доходів.

Неподалік Аміра сидів його протеже — Ендрю ДаСилва, молодий вуличний гангстер, який з’явився у раді завдяки Аміру. Він отримав контроль над проституцією і порнографією, якими до останньої вуличної війни завідувала інша банда, тепер розгромлена.

Хлопчина відзначався світлою шкірою, темно-русим волоссям і очима кольору карамелі. Його сяйлива посмішка була наповнена ілюзорною невинністю, яка приховувала жорстокість, породжену страхом і підлістю. Я бачив, що під тією маскою. Я бачив виляск батога в його очах. Але інші, здавалося, цього не помічали. Його відпрацьована до ідеалу посмішка добре маскувала справжню сутність, рятуючи від недовіри інших.

І він бачив, що я це розумію. Щоразу як він дивився на мене, в його очах стояло запитання: як ти зміг мене розкусити?

Ми вже впритул підходили до насильства. ДаСилва і я, ми обоє знали, що одного дня або ночі, у тій чи іншій ситуації, почнеться перерахунок голів, після якого один з нас залишиться в минулому.

Дивлячись на нього тоді, на зборах ради, я був певен, що коли нарешті прийде ця мить, Ендрю не буде сам-один, він твердо спиратиметься на сильні й широкі плечі свого друга Аміра.

Наступним за столом сидів Фарід, більш відомий як Фарід Посередник, чия відданість Хадербгаю конкурувала навіть з почуттями посивілого Назіра. Фарід звинувачував себе у смерті Хадербгая в Афганістані, переконаний, навіть попри наші запевнення, що якби він був з нами там, серед снігів, то Хадербгай міг би вижити.

Почуття власної провини зробило його нерозсудливим, але воно також зблизило нас ще більше. Фарід мені завжди подобався. Мені подобалася його несамовитість і готовність кинутись у вир шторму. Тінь падала попереду, а не позаду кожного його кроку.

Коли я того дня подивився на нього, під час затяжної перерви, доки Санджай вирішував, як діяти щодо шахраїв-домовласників, неліцензованих наркотиків і хижих скорпіонів, Фарід обпік мене жаринками скорботи, що палали в його очах. На мить я знову подумки повернувся туди, на засніжену гору, пригадуючи, як вдивлявся в мертве задубіле обличчя Хадербгая, чоловіка, якого ми з Фарідом називали батьком, батьком, батьком!

Крайній чоловік за столом, перед Гусейном і Абдуллою, ввічливо кашлянув. Його звали Раджубгай, і він контролював у компанії рух валюти. Товстун, який носив свій розкішний стан зі щирою гордістю. Раджубгай мав вигляд старійшини з віддаленого села, але був корінним мумбаїтом.

Пишний рожевий тюрбан покривав його голову, а під довгою саржевою тунікою без рукавів він носив традиційний білий дготі[35]. Він ніколи повністю не розслаблявся за межами своєї рахувальної кімнати. Тож, коли Санджай не бачив, Раджубгай совався у кріслі, поглядаючи на годинника.

— Гаразд,— нарешті вирішив Санджай.— У цього домовласника є переваги, за які слід віддати йому належне, але те, що він зробив, неприпустимо. Це поганий сигнал, а зараз невдалий час для таких сигналів. Абдулла, Гусейн, Фарід — поїдьте, візьміть одного з його найманих горлорізів — найбільшого, найкрутішого, ватажка. Тримайте його на другому поверсі тієї будівлі, ну, тієї житлової вежі, яку вони будують на Нейві-Нагарі.

— Джі,— відповів Абдулла. Сер.

— Використайте нове місце, там, де вони заплатили минулого місяця банді скорпіонів замість нас. Викиньте цього мадачудг[36] з другого поверху. Якщо вийде, то нехай він упаде на адміністративний офіс комплексу абощо. Переконайтеся, що повідомлення будівельній компанії та виродкам скорпіонам надійде водночас. Але спершу зробіть бідоласі в біса добре заохочення. З’ясуйте все, що він знає. Якщо він виживе після падіння з вікна, то бовдур вільний.

— Джарур,— кивнув Абдулла. Звісно.

— Після цього,— додав Санджай,— зженіть докупи решту тих горлорізів і змусьте навідати домовласника, що їх найняв. Нехай вони його поб’ють. Змусьте його власних найманих убивць вибити йому всі мізки. Упевніться, що вони дали йому добрячої прочуханки. Потім перекрайте їм обличчя і витуріть з міста.

— Джарур.

— Коли він отямиться, повідомте домовласника, що його податок збільшився вдвічі. Далі змусьте заплатити за час і незручності, які він спричинив. І нехай оплатить лікарняні рахунки Сяйливого Пателя і Рафіка. Найкращого співака музики каваллі[37], якого я в житті слухав. Сумно.

— Це так,— погодився Махмуд Мельбаф.

— Сумно,— зітхнув Амір.

— Абдулло, ти все зрозумів? — запитав Санджай.

— Зрозумів.

Санджай глибоко вдихнув, пихкаючи щоками на видиху, і поглянув на інших членів ради.

— Ми закінчили? — спитав він.

Після короткої тиші знову озвався Раджубгай.

— Час і гроші нікого не чекають,— промовив він, шукаючи свої сандалії.

Усі інші підвелися. Один по одному, перш ніж вийти з кімнати, вони кивнули в бік Тарика — хлопчика, який сидів у імператорському кріслі. Коли залишився тільки Санджай і він також рушив до дверей, я до нього наблизився.

— Санджайбгаю?

— О, Ліне,— мовив він, швидко обертаючись.— Як Гоа? Та зброя, яку ти привіз, то була хороша робота.

— На Гоа було... нормально.

— Але?

— Але мене хвилюють дві речі, що сталися, поки мене не було. Велосипедні вбивці й афганці. Що відбувається?

Його обличчя потрапило у злостиве царство тіней, а губа почала сіпатися. Нахиляючись до мене, він прошепотів.

— Знаєш, Ліне, не плутай свою користь зі своєю цінністю. Я відіслав тебе на Гоа дістати зброю, бо всі мої більш підходящі люди вже там засвітилися. І я хотів мати певність, що жодного з них не пов’яжуть під час першої ж угоди, яка б не вигоріла. Все ясно?

— То ти мене сюди викликав, щоб повідомити це?

— Я не кликав тебе на цю зустріч і не давав тобі дозволу тут бути. Я б такого не зробив. І мені це не сподобалося. Мені це зовсім не сподобалося. Це Тарик тобі зателефонував, і Тарик наполіг на тому, щоб ти залишився.

Ми разом повернулися подивитися на хлопця.

— У тебе є кілька вільних хвилин, Ліне? — сказав Тарик тихо, але твердо.

Це не було проханням.

— Гаразд,— голосніше мовив Санджай, ляскаючи мене по плечу,— я вже піду. Не розумію, навіщо ти повернувся, Ліне. Я в біса обожнюю Гоа. На твоєму місці, я би зник, приятелю, і назавжди залишився на пляжі. Я б тебе не звинувачував за такий вчинок.

Санджай вийшов з кімнати. Я знову сів біля Тарика. Я був злий і не відразу зміг подивитися просто в неживі очі хлопця. Ціла хвилина повільно спливла в тиші.

— Ти мене не запитаєш? — нарешті почав Тарик, злегка посміхаючись.

— Запитаю про що, Тарику?

— Чому я викликав тебе на збори ради сьогодні?

— Я припускаю, що ти рано чи пізно сам до цього дійдеш,— посміхнувсь я у відповідь.

Тарик ледь не засміявся, але утримав-таки свій суворий вираз обличчя.

— Знаєш, Ліне, це одна з якостей, які найбільше подобалися моєму дядькові в тобі,— сказав він.— Він казав мені декілька разів, що в глибині душі ти був більшим іншалла, ніж будь-хто з нас, якщо ти розумієш, про що я.

Я не відповів. Я припускав, що використання терміну «іншалла», який означає «Воля Божа», або «Якщо на це є воля Божа», означало, що він вважав мене фаталістом.

Це було неправдою. Я не запитував про те, що ми робили, бо не було сенсу. Я непокоївся про людей, деяких людей, але мені було начхати на все інше. Мені було байдуже, що відбувалося зі мною протягом усіх тих років після втечі з в’язниці. Майбутнє завжди було схоже на полум’я, а минуле й досі було занадто темне.

— Коли помер дядько,— провадив Тарик,— ми всі діяли відповідно до інструкцій, залишених у заповіті, й розділили його численні активи.

— Я пригадую.

— Як ти знаєш, конкретно я отримав цей будинок і значну суму грошей.

Я озирнувся, щоб подивитися на Назіра. Похмурий вигляд старого солдата залишився жорстким і непорушним, але одна кудлата брова сіпнулася у проблиску зацікавленості.

— А ти,— вів далі Тарик,— ти ніколи нічого не отримував від Хадербгая. Тебе не згадали в заповіті.

Я любив Хадербгая. Зломлені сини мають двох батьків: одного зраненого, з яким вони народилися, а другого — якого обере їхнє зранене серце. Я обрав Хадербгая і любив його.

Але я був певен, сам-один у кімнаті, де правда є дзеркалом, що навіть коли він якимось чином про мене піклувався, то усе одно бачив у мені одного зі своїх пішаків у його грандіозній грі.

— Я ніколи не чекав, що мене там згадають.

— Ти не чекав, що про тебе пам’ятатимуть? — наполягав він, схиливши голову, щоб підкреслити свій сумнів.

Цей рух був таким самим, як у Хадербгая, коли він дражнив мене під час наших філософських дискусій.

— Навіть незважаючи на те, який ти був йому близький? Навіть незважаючи на те, що він неодноразово визнавав тебе своїм улюбленцем? Навіть незважаючи на те, що ви з Назіром були з ним на місії, яка коштувала йому життя?

— Твоя англійська стає в біса гарною,— зауважив я, намагаючися змінити напрямок нашої розмови.— Ця нова репетиторка чудово виконує свою роботу.

— Вона мені подобається,— відповів Тарик, але потім нервово закліпав і виправив свою поквапну відповідь.— Я маю на увазі, що поважаю свою викладачку. Вона — чудовий репетитор. Мушу сказати, що вона навіть краща за тебе, Ліне.

Запала невелика пауза. Я поклав долоні на коліна, давши зрозуміти, що готовий піти.

— Ну...

— Стривай! — гукнув він.

Я насупив брови, пильно вдивляючись у хлопчину, але пом’якшав, помітивши благання, що закралося в його очі. Я знову сів, схрестивши руки.

— Цього... цього тижня,— почав він ще раз,— ми знайшли деякі нові дядькові документи дядька. Ці документи загубилися в його примірнику Корану. Або не загубилися, а просто не знайшлися до цього тижня. Дядько залишив їх там якраз перед поїздкою до Афганістану.

Парубок зупинився, і я поглянув на м’язистого охоронця, мого друга Назіра.

— Він залишив тобі подарунка,— зненацька сказав Тарик.— Це меч. Його власний меч, який належав ще його прадіду і був двічі використаний у битві проти британців.

— Це якась помилка.

— Документи цілком конкретні,— сухо промовив Тарик.— Там сказано, що у разі його смерті меч переходить тобі. Не як спадок, а як подарунок, з моїх рук просто у твої. Ти зараз виявиш мені повагу, прийнявши його.

Назір приніс меча. Розгорнув шари шовкового захисту та продемонстрував мені меча, тримаючи його обіруч.

Довгий меч був у широких срібних піхвах, на яких вигравіювали яструбів у вільному польоті. Верхня частина містила слова з Корану. Руків’я було виготовлене з лазуриту й інкрустоване бірюзою, щоб приховати заклепки. Рукоять мала елегантний вигин з потертого срібла, від головки й аж до хрестовини.

— Це помилка,— повторив я, витріщаючись на фамільну реліквію.— Він має належати тобі. Він повинен належати тобі.

Посмішка хлопця була однаково вдячною і сумною.

— Ти абсолютно правий, він має бути моїм,— сказав він.— Але документи, написані рукою Хадербгая, дуже конкретні. Цей меч — твій, Ліне. І навіть не думай від нього відмовитись. Я знаю, що в тебе на серці. Якщо ти спробуєш мені його повернути, то дуже образиш.

— Для цього є ще одна причина,— відповів я, продовжуючи витріщатися на меча.— Ти знаєш, що я втік з в’язниці в себе на батьківщині. Мене можуть арештувати і вислати назад щомиті. Якщо це станеться, меча буде втрачено.

— У тебе ніколи не буде проблем з поліцією в Бомбеї,— наполягав Тарик.— Ти з нами. Тут тобі не зашкодять. А якщо тобі потрібно буде поїхати з міста на тривалий час, можеш залишити меча Назіру, який стерегтиме його до твого повернення.

Він кивнув Назіру, і той підійшов ближче, примушуючи мене забрати меча з його рук. Я поглянув йому в очі. На вустах Назіра з’явилася тонесенька посмішка.

— Візьми меча,— мовою урду[38]сказав він.— І оголи меча.

Меч був легший, аніж я очікував. Я поклав його собі на коліна.

Тієї мовчазної миті у занедбаному маєтку я завагався, розуміючи, що коли вийму меча з піхов, то спогади почнуть кривавити з піхов забуття, де вони були заховані вже тривалий час, заховані занадто довго. Традиція вимагала від мене вийняти меча на знак того, що я його приймаю.

Я висмикнув лезо на світло і підвівся, тримаючи оголеного меча перед собою: його кінчик лише трішки не діставав до мармурової підлоги. І це було правдою. Я відчував силу меча розбурхати мою пам’ять.

Я заховав меча назад у піхви і обернувся до Тарика. Хлопець кивнув на крісло, що стояло біля нього. Я знову сів, прилаштувавши меча на колінах.

— Рядки на мечі,— поцікавився я.— Я не вмію читати арабською.

— Інна ліллагі ваінна...— Тарик почав читати поезію Корану.

— Ілаягі раджіун,— закінчив я за нього.

Я знав цю цитату. «Ми належимо Богу і до Бога ми повернемося». Кожен гангстер-мусульманин вимовляє її перед битвою. Ми всі її згадуємо, навіть не будучи мусульманами, про всяк випадок.

Той факт, що я навіть не міг прочитати арабський напис, викарбуваний на мечі пращурів Хадербгая, гірко пройняв Тарика. Я співчував йому і погоджувався з ним: насправді я не гідний цього меча і не міг навіть осягнути кровного значення цієї фамільної реліквії для Тарика.

— А ще ми знайшли листа серед паперів у Святій Книзі,— провадив він, контролюючи кожен подих і кожне слово.— Цього листа було адресовано тобі.

У мені неначе прокинулася кобра. Лист! Я не хотів його. Мені не подобалися листи. Будь-яке тьмяне минуле — це вампір, що насичується кров’ю теперішнього часу, а листи — це кажани.

— Ми почали його читати,— повідомив Тарик,— не усвідомлюючи, що він був для тебе. Лише на середині листа я зрозумів, що це був його останній лист, адресований тобі. Ми одразу ж кинули читати. Ми не закінчили читати листа. Ми не знаємо, як він закінчується. Але ми знаємо, що він починається зі згадки про Шрі-Ланку.

Інколи ріка життя жбурляє тебе на каміння. Лист, меч, рішення, ухвалені на зборах ради, «Не плутай свою користь зі своєю цінністю», велосипедні вбивці, зброя з Гоа, Шрі-Ланка: потоки збігів і наслідків. І коли ти бачиш наближення скель, у тебе є два варіанти: залишитись у човні або вистрибнути.

Назір вручив Тарику сріблястого конверта. Тарик постукав ним по своїй розтуленій долоні.

— Дядькові подарунки,— сказав він лагідніше,— завжди йшли з умовами і ніколи не приймалися без...

— Наслідків,— закінчив я за нього.

— Я збирався сказати — покори. Цей будинок був подарунком із заповіту Хадербгая, але він був мені даний за умови, що я ніколи з нього не вийду, навіть на хвилинку, доки мені не виповниться вісімнадцять.

Я був шокований і навіть не приховував цього. Я не був достатньо чуйний до нього і не знав, через що йому доводилося проходити.

— Що?

— Не все так погано,— відповів Тарик, зціпивши зуби через моє обурення.— Усі мої репетитори приходять сюди, до мене. Я вивчаю всі необхідні предмети. Англійську, точні науки, ісламське вчення, економіку і бойові мистецтва. І Назір завжди зі мною, а також уся прислуга.

— Але ж тобі всього чотирнадцять, Тарику. Ти так житимеш іще чотири роки? Ти взагалі проводиш час зі своїми однолітками?

— Чоловіки мого роду воюють і керують уже з п’ятнадцятьох років,— оголосив Тарик, зиркаючи на мене.— І навіть у цьому віці я вже виконую своє призначення. Ти можеш сказати те саме про своє життя?

Юнацька рішучість — це єдина наймогутніша енергія. Я не хотів критикувати його зобов’язання: я просто хотів упевнитися, що він знає про альтернативні варіанти.

— Тарику,— зітхнув я.— Я гадки не маю, про що ти.

— Я не збираюся просто повторити долю свого дядька,— повільно мовив він, наче я — мала дитина,— одного дня, я стану Хадербгаєм, і я поведу всіх присутніх сьогодні чоловіків. Включаючи тебе, Ліне. Я буду твоїм ватажком. Якщо ти ще будеш з нами.

Я знову поглянув на Назіра, який дивився мені в очі, що м’яко світилися гордістю, як діаманти. Я рушив на вихід.

— Лист! — випалив Тарик.

Зненацька розсердившись, я знову до нього розвернувся. Я вже розтулив був рота, але Тарик підніс мені листа.

— Він починається зі згадки про Шрі-Ланку,— сказав Тарик, пропонуючи мені сріблястого конверта.— Я знаю, що це було його бажанням. Ти дав слово, що поїдеш туди, хіба ні?

— Так,— відповів я, забираючи листа з його тонких пальців.

— Наші агенти у Тринкомалі[39] прогнозують, що незабаром прийде вдалий час виконати твою обіцянку.

— Коли? — запитав я, тримаючи подвійний спадок: листа і меча.

— Скоро,— мовив Тарик, дивлячись на Назіра.— Абдулла тобі повідомить. Але будь готовий рушати щомиті. Це буде незабаром.

Зустріч було завершено. Холодна люб’язність тримала хлопчину у кріслі, але я знав, що йому нетерпілося піти, і навіть більше нетерпілося, щоб пішов я.

Я попрямував до дверей, що вели у двір. Назір супроводжував мене. Біля виходу я обернувсь і побачив високого юнака, що й досі сидів у імператорському кріслі, підтримуючи голову рукою. Великий палець ліг на щоку з ямочкою, а інші пальці віялом лежали на чолі. Це був той самий жест, який був властивий і Хадербгаю, коли він сидів, занурений у роздуми.

Біля вхідних дверей Назір’ дістав ситцеву сумку зі шлейкою для плечей. Меч акуратно вміщувався всередині, прихований тканиною, і його можна було прилаштувати за спиною, поки я їхатиму на мотоциклі.

Перекидаючи сумку мені через плече, Назір метушливо поправляв меча, доки не примостив його в найзручнішому положенні. Потім обійняв мене палко, потайки і люто, стискуючи ребра в своїх руках.

І відійшов від мене без жодного слова, жодного погляду. Швидко пошкандибав кривими ногами, поспішаючи назад до хлопця — до юнака, який був його господарем і єдиною любов’ю, до Хадербгая, який повернувся до життя, щоб Назір продовжував йому служити.

Дивлячись йому вслід, я згадав інші часи, коли маєток був наповнений рослинами, музикою плюскотіння води та прирученими голубами, що назирці ходили за Назіром через величезний будинок. Вони його обожнювали, ті птахи.

Але зараз у маєтку не залишилося жодного птаха, і єдиним чутним звуком був скрегіт металу, неначе то зуби цокотять на крижаному вітрові чи дзвенять набої, які вкладаються у магазин «Калашникова» по черзі, у кожне латунне смертельне гніздо автомата.

Розділ 8

На вулиці перші вечірні проблиски осявали кожне обличчя, неначе увесь світ зашарівся, уявляючи події прийдешньої ночі. Абдулла чекав на мене, його мотоцикл був припаркований біля мого. Абдулла кинув декілька рупій[40] дітям, які стерегли наші мотоцикли. Вони радісно заверещали і рвонули до кондитерської на розі.

Абдулла скерував свого мотоцикла на дорогу, прилаштовуючись біля мене. Я нарешті озвався на червоному світлі.

— Я їду по Лайзу в «Магеш». Хочеш зі мною?

— Я проїдуся з тобою до готелю,— урочисто відповів він,— але я до тебе не приєднаюсь. У мене є деякі справи.

Ми мовчки їхали по Мугаммед-Алі-роуд. Звабливість парфумерних базарів змінювалася на солодкі аромати фірні[41], рабрі[42]та фалуди[43], що продавались у кондитерських. Блискуча розкіш крамниць із брязкальцями та браслетами поступалася пишним фракталам[44]персидських килимів, виставлених один за одним на весь квартал.

Коли довга дорога закінчилася солом’яною плутаниною ручних візків, ми зрізали її біля Кроуфордського ринку, їдучи між потоками транспорту по зустрічній смузі, петляючи широким оком іншого дорожнього вузла.

Повернувши на правильну смугу дорожнього руху, ми зупинилися перед світлофором біля перехрестя в районі театру «Метро». Афіша займала весь перший поверх кінотеатру. Обличчя Поганця і Героя, залиті зеленим, жовтим і фіолетовим, розповідали їхню історію кохання і туги, що долала тернистий живопліт вогнепальної зброї та мечів.

На кіноафішу витріщалися родини, що набилися в автомобілі й таксі. Молодий хлопчина помахав з машини біля мене, тицяючи на постер, і склав пальці в уявний пістолет, щоб вистрілити в мене. Він натиснув на курок. Я вдав, неначе куля влучила мені в руку, і малий розсміявся. Люди в сусідніх машинах також.

Доброзичлива мати хлопця почала заохочувати його вистрілити в мене ще раз. Хлопчина наставив свого пістолета з пальців, прицілився, мружачи одне око, і вистрілив. Я зіграв сцену «Поганцю приходить кінець» і розпластався на мотоциклі.

Коли я знову підвівся, то всі люди в машинах почали аплодувати, махати, сміятися.

Я вклонився, а повернувшись до Абдулли, побачив на його обличчі мертвотно-білий сором.

«Ми люди компанії,— вгадав я його міркування.— Поважай і бійся». Один одного, й більше нічого. Поважай і бійся.

Лише морський пейзаж біля готелю «Магеш» нарешті пом’якшив його суворий вираз обличчя. Абдулла їхав повільно, одна рука на дроселі, друга на стегні. Я під’їхав упритул, поклавши ліву руку йому на плече.

Коли ми прощались, я запитав те єдине, що було в моїх думках упродовж усієї поїздки.

— Ти знав про меча?

— Усі про нього знають, Ліне, мій брате.

Наші руки роз’єдналися, але поглядів ми не розвели.

— Дехто,— обережно сказав він,— дехто заздрить, бо Хадербгай залишив меча тобі.

— Ендрю.

— Він один з них. Але він не єдиний.

Я замовк, стиснувши губи, щоб не кинути прокльон, який так і рвався з вуст. Слова Санджая «Не плутай свою користь зі своєю цінністю» пронизали мені серце, неначе літня блискавка, і мій внутрішній голос наказував тікати чимдалі звідси, поки не почалася справжня ворожнеча. А ще ж була Шрі-Ланка.

— Побачимось узавтра, іншалла,— мовив я, встаючи, щоб припаркувати мотоцикла.

— До завтра, іншалла,— відповів він, заводячи свого залізного коня і від’їжджаючи від бордюру.

Не обертаючись, він гукнув мені:

— Аллагафіз! — Нехай тебе Бог береже!

— Аллагафіз,— повторив я сам до себе.

Сикхські охоронці на дверях готелю «Магеш» зацікавлено подивилися на пакунок у формі меча у мене за спиною, але пропустили з поклоном і посмішкою. Вони добре мене знали.

Паспорти, забуті гостями, які втекли з готелю, не оплативши рахунків, потрапляли мені до рук завдяки представникам служби охорони або адміністраторам переважної більшості готелів у місті.

Це був постійний потік документів, і хоча всі знали, що це незаконно, за сезон набиралося приблизно п’ятнадцять паспортів щомісяця. І це були документи найкращого зразка — такі, які люди, що їх загубили, офіційно не шукають.

У кожному офісі служби безпеки кожного п’ятизіркового готелю на світі є стіна, заповнена фотографіями людей, які втекли не розплатившись, деякі з них залишили тут свої паспорти. Більшість людей використовувала таку стіну з фото, щоб упізнавати злочинців. Для мене це був шопінг.

У фойє готелю я поглянув у бік відкритої кав’ярні й побачив Лайзу. Вона досі сиділа зі своїм друзями біля широких і високих вікон з краєвидом на море.

Я вирішив змити вуличний бруд з обличчя і рук, перш ніж до неї підійти, тож попрямував до чоловічого туалету. Дійшовши до дверей, я почув позаду себе голос.

— Це меч у тебе на спині, чи ти просто скаженієш від зустрічі зі мною?

Обернувшись, я побачив Ранджита, медіа-магната початківця, вродливого атлета, а також політичного активіста. Чоловіка, за якого вийшла заміж Карла, моя Карла. Він посміхався.

— Я завжди скаженію від зустрічі з тобою, Ранджите. Бувай.

Він знову посміхнувся. Посмішка була неначе чесна і щира. Я не придивлявся ближче, щоб переконатися, бо чоловік, який мені посміхався, був одружений з Карлою.

— Бувай, Ранджите.

— Що? Ні, зачекай! — крикнув він.— Я хочу з тобою поговорити.

— Ми щойно поговорили. Бувай, Ранджите.

— Ні, серйозно! — наполягав він, швидко заступаючи мені шлях. Його посмішка майже не змінилася.— Я вже виходжу звідси після зустрічі, але дуже добре, що з тобою зіткнувся.

— Іди, зіткнися з кимсь іншим, Ранджите.

— Будь ласка, будь-ласка. Це... це не те слово, яке я часто вживаю.

— Чого тобі?

— Є... є дещо, про що я хочу з тобою поговорити.

Я поглянув на Лайзу, яка й досі сиділа зі своїми друзями. Вона, звівши очі вгору, помітила мене. Я кивнув. Вона все зрозуміла й кивнула у відповідь, перш ніж знову обернути увагу на своїх друзів.

— Що в тебе на думці?

Хвиля подиву промайнула на його бездоганно-витонченому обличчі.

— Якщо зараз невдалий час...

— Для цього не буде вдалого часу, Ранджите. Тож ближче до справи.

— Ліне, я певен, що ми можемо бути друзями, якби лише...

— Ранджите, не приплітай нас. Немає ніяких нас. Інакше я був би в курсі.

— Ти говориш так, наче я тобі не подобаюся,— провадив Ранджит.— Але ти мене зовсім не знаєш.

— Ти мені не подобаєшся. І це зараз. Якщо ми познайомимось краще, то стане ще гірше.

— Чому?

— Чому що?

— Чому я тобі не подобаюся?

— Знаєш, якщо ти стоятимеш у фойє, зупиняючи кожного, кому ти не подобаєшся, і почнеш запитувати в них чому, ліпше знайди для цього кімнату, бо пробудеш тут усю ніч.

— Але, стривай... це... я не розумію.

— Твої амбіції небезпечні для Карли,— тихо пояснив я.— Мені це не подобається. Тому мені не подобаєшся ти. Це достатньо зрозуміло?

— Якраз про Карлу я й хотів з тобою поговорити,— видав він, вивчаючи моє обличчя.

— Про Карлу?

— Я хочу бути впевнений, що вона в безпеці, от і все.

— Що ти маєш на увазі — в безпеці?

Він нахмурився й, утомлено зітхнувши, нахилив на мить голову.

— Навіть не знаю, з чого почати...

Я роззирнувся, а потім спрямував його до кутка у великому холі, з двома кріслами. Знявши меча, я сів навпроти Ранджита, поклавши собі на коліна огорнуту ситцем реліквію.

До нас негайно підійшов офіціант, але я з посмішкою відмахнувся від нього. Ранджит понурив голову, вдивляючись у килим, однак за деякий час він узяв себе в руки.

— Ти знаєш, що я останнім часом досить глибоко поринув у політику. Організував декілька важливих кампаній. Деякі люди намагалися докопатися до мене, використовуючи будь-яку пресу поза моєю власністю. Думаю, ти чув.

— Я чув, що ти скуповуєш «банки голосів»[45],— сказав я.— Це змушує людей нервувати. Повернімось до Карли.

— А ти... ти розмовляв з Карлою?

— Чому ти про це запитуєш?

— То розмовляв?

— Ми закінчили, Ранджите.

Я почав підводитись, але він наполіг, щоб я залишився.

— Почекай. Дай мені шанс усе сказати. Я очолював потужну кампанію в пресі проти Спису карми.

— Спису, що влучить у Карлу, якщо ти не припиниш провокувати людей на те, щоб його метнути.

— Це... це саме те, про що я хотів поговорити з тобою. Розумієш... я знаю, що ти й досі в неї закоханий.

— Бувай,— процідив я, встаючи, щоб піти, але він схопив мене за зап’ясток.

Я подивився на його руку.

— Не раджу.

Він забрав руку.

— Будь ласка, зачекай. Прошу, просто сядь, і я скажу все, що маю.

Я сів, насупивши брови.

— Знаю, що ти подумаєш, наче я виходжу за рамки,— швидко мовив він,— але думаю, ти б волів знати, якби Карлі щось загрожувало.

— Ти є загрозою для неї, і ти маєш відступитися. Найближчим часом.

— Ти мені погрожуєш?

— Саме так. Дуже радий, що змогли поговорити.

Ми дивились один на одного з відстані, що існує між хижаком і здобиччю: гаряче, погрозливо і напружено.

Карла. Я зустрів її багато років тому, першого ж дня в Бомбеї, і єдиний погляд перетворив моє серце на мисливського птаха у неї на зап’ястку.

Вона мене використала. Вона кохала мене, поки я не закохався в неї. Вона завербувала мене для роботи з Хадербгаєм. А коли з підлоги кохання, ненависті та помсти змили кров, коли рани зарубцювалися, вона вийшла заміж за вродливого усміхненого мільйонера, що зараз дивився мені в очі. Карла.

Я поглянув на Лайзу, прегарну і яскраву, у товаристві своїх творчих друзів. У моєму роті з’явився гіркий присмак, а серцебиття почало пришвидшуватись. Я два роки не розмовляв з Карлою, але сидіти тут, поки Ранджит говорить про неї, було наче зрадою Лайзі. Я знову обернувся до Ранджита. Не надто щасливий.

— Я бачу це в тобі,— сказав він.— Ти й досі в неї закоханий.

— Ти хочеш отримати від мене ляпас, Ранджите? Бо якщо це твоя мета, то ти вже її майже досяг.

— Ні, звісно ж, ні. Я переконаний у тому, що ти її досі любиш,— мовив він, здавалося, чесно і щиро,— тому що, розумієш, на твоєму місці я б теж і досі її кохав, навіть потому як вона мене покинула, щоб вийти заміж за іншого. Є лише одна Карла. Є лише один шалений спосіб її кохати. Ми обоє це знаємо.

Найкращим у діловому костюмі є те, що за потребі є за що вхопитися. Тож я одразу вчепився в його костюм, сорочку і краватку.

— Припини торочити про Карлу,— вичавив я.— Зупинися, поки не пізно.

Він розтулив рота, гадаю, щоб закричати, але передумав. Він був людиною при владі, яку політика веде до ще більшої влади, тому не міг влаштувати сцену.

— Будь ласка, будь ласка, я не намагаюся тебе засмутити,— благав він.— Я хочу допомогти Карлі. Якщо зі мною щось станеться, можеш ти мені пообіцяти...

Я відпустив його, і він швидко відсахнувся, сідаючи назад у крісло і поправляючи костюм.

— Що ти маєш на увазі?

— Минулого тижня на мене вчинили замах,— сумно пояснив він.

— Ранджите, щоразу як ти розтуляєш рота, то сам чиниш замах на власне життя.

— У мою машину заклали бомбу.

— Детальніше про бомбу.

— Мій водій відійшов від автомобіля лише на кілька хвилин, щоб купити паан[46]. На щастя, коли повернувся, то помітив погано захований дріт і знайшов бомбу. Ми зателефонували в поліцію, і бомбу забрали. Це був муляж, але в записці говорилося, що наступна бомба буде справжньою. Я спромігся приховати це від преси. Як ти знаєш, я маю певний вплив.

— Поміняй водія.

Він розсміявся.

— Поміняй водія.

— Мого водія?

— Він — твоя слабка ланка. Є шанс, що він знайшов бомбу в машині, бо сам її туди поклав. Йому заплатили. Щоб тебе залякати.

— Я... ти ж, звісно, жартуєш. Він працює на мене вже три роки...

— Добре. Дай йому хорошу вихідну допомогу, але позбудься його.

— Він такий відданий працівник...

— Карла про це знає?

— Ні. І я не хочу, щоб вона дізналася.

Тепер була моя черга сміятися.

— Карла — велика дівчинка. І вона розумна. Ти не повинен приховувати від неї такі речі.

— Та все ж...

— Ти змарнуєш свій найкращий козир, якщо все їй не розповіси. Вона розумніша за тебе. Вона розумніша за всіх.

— Але...

— Скажи їй.

— Можливо. Мабуть, ти маєш рацію. Але я просто намагаюся з’ясувати ситуацію, розумієш? Я думаю, все буде гаразд. У мене надійна охорона. Але я непокоюся про Карлу. Це моя єдина турбота.

— Я вже попереджав, щоб ти відвалив,— повторив я.— Забудь про політику на деякий час. Кажуть, риба починає гнити з голови. Тож коли щось починає гнити, це час для змін.

— Я не зупинюся, Ліне. Ці чоловіки, ці фанатики, вони саме так перемагають. Вони всіх залякують, щоб ті мовчали.

— Ти зараз хочеш навчати мене політики?

Він посміхнувся: це перша його посмішка, яка мені майже сподобалася, бо в ній була і доброта, а не лише тріумф.

— Я... я думаю, що ми на межі справді великих змін у моделі нашого мислення, наших дій, а можливо, навіть того, про що ми мріємо в нашій країні. Якщо кращі уми переможуть, якщо Індія стане дійсно сучасною світською демократією, з правами та свободами для всіх, то наступне сторіччя стане епохою Індії, і ми поведемо за собою світ.

Він поглянув мені в очі, але побачив там скептицизм. Він не помилявся щодо майбутнього Індії. Усі в Бомбеї це знали і відчували в ті роки, але те, що він мені видав, було промовою — однією з тих, які він уже представляв публіці.

— Знаєш,— мовив я,— усі підряд торочать одне й те саме.

Він розтулив був рота, щоб заперечити, але я зупинив його, піднімаючи руку.

— Я не політик, але я впізнаю ненависть, коли її бачу, і я знаю, що як тицяти в неї дрючком, то будь готовим до укусу.

— Добре, що ти розумієш,— наполягав він, опускаючи плечі.

— Не я маю це зрозуміти.

Він знову випростався.

— Вони мене не залякають, зрозумів?

— Це була бомба, Ранджите. Звісно, ти наляканий. Я, наприклад, наляканий тільки від того, що тут з тобою розмовляю. Було б краще, коли б ти дотримувався дистанції.

— Просто якби я знав, що ти підтримаєш її разом зі своїми... своїми друзями, то зміг би подолати ці випробування зі спокійним серцем.

Я суворо на нього глянув, запитуючи себе, чи усвідомлював він усю іронію, яку заклав у це прохання. Я вирішив відповісти йому тим самим.

— Декілька тижнів тому твоя післяобідня газета розмістила статтю з дуже грубим заголовком про мафію Бомбея. Там згадувалось ім’я одного з них — моїх друзів. Стаття закликала його арештувати або вислати з міста, а чоловіку так і не висунули ніяких звинувачень. Що сталося з законом: не винен, поки не доведено зворотне? Що сталося зі справжнім журналізмом?

— Я знаю.

— І наскільки я пам’ятаю, декілька інших статей твоєї газети закликали використати смертну кару у справі, пов’язаній зі ще одним моїм другом.

— Так...

— А зараз ти просиш мене...

— Ти маєш рацію, прошу захистити Карлу від таких самих людей. Я знаю, що це лицемірно. Справа в тому, що мені більше немає до кого звернутися. Ці фанатики скрізь мають своїх людей. Копи, армія, вчителі, профспілки, держслужба. Єдині, хто не забруднилися в цілому Бомбеї, це...

— Мої люди.

— Справді.

Це було, по-своєму, досить кумедно. Я встав, тримаючи меча у лівій руці. Він також підвівся.

— Зізнайся про все Карлі,— сказав я.— Усе, що ти від неї приховав у цій історії, розкажи їй. Дай можливість їй самотужки вирішити — залишатись або йти.

— Я... добре, звісно. А як щодо нашої домовленості? Щодо Карли?

— У нас немає домовленості. Немає нічого нашого. Немає ніяких нас, пам’ятаєш?

Він посміхнувся, розтулив рота, але замість слів обійняв мене з несподіваною гарячковістю.

— Я знаю, що можу розраховувати на те, що ти вчиниш правильно,— мовив він.— Хай що станеться.

Моє обличчя опинилося біля його шиї. Я відчув сильний запах парфумів, жіночих парфумів, що осіли там не дуже давно. Це були дешеві парфуми. Це були парфуми не Карли.

Він був з іншою жінкою в номері цього готелю, за кілька хвилин до того, як попросити мене наглядати за його дружиною — жінкою, яку я й досі кохав.

І ось вона тут, підвішена на ниточці недовіри у нас перед очима, потому як я відштовхнув його від себе. Я й досі кохав Карлу. Я й досі кохав Карлу. І щоб це усвідомити, мені потрібно було відчути запах іншої жінки на шкірі Ранджита. Щоб усвідомити правду, навколо якої я кружляв останні два роки, неначе вовк навколо багаття.

Я витріщався на Ранджита. Думав про вбивство і водночас почувався осоромленим через любов до Лайзи. Погане поєднання. Ранджит ніяково переступив з ноги на ногу, намагаючись прочитати емоції в моїх очах.

— Ну... добре,— пробубонів він, роблячи крок назад.— Я... я вже піду.

Я дивився, як він вийшов за двері готелю. Я помітив, що, сідаючи на заднє сидіння свого «мерседеса», він нервово роззирався. Чоловік, який занадто легко наживав собі ворогів, і занадто часто.

Я поглянув на Лайзу, яка сиділа за столом біля вікна і саме простягала руку, щоб привітатися з молодиком, який зупинився біля столу.

Я знав, що він їй не подобається. Одного разу вона сказала, що він слизькіший за кальмара в кишені поліетиленового дощовика за мокрої погоди. Він був сином успішного торговця алмазами і скуповував верхні полиці кіноіндустрії, знищуючи при цьому кар’єри інших.

Він цілував їй руку. Вона швидко висмикнула долоню, але посмішка лишалася сяйливою.

Якось вона пояснила мені, що в кожної жінки є чотири посмішки.

— Лише чотири?

— Перша Посмішка,— сказала вона, ігноруючи мене,— несвідома, та, яка з’являється сама собою, наприклад, коли ти посміхаєшся дитині на вулиці або посміхаєшся у відповідь комусь на екрані телевізора.

— Я не посміхаюсь телевізору.

— Усі посміхаються телевізору. Саме тому ми їх купуємо.

— Я не посміхаюсь телевізору.

— Друга Посмішка,— наполягала вона,— ввічлива, та, яку ми використовуємо, щоб запросити друзів у дім, коли вони стоять на порозі, або коли вітаємося з ними в ресторані.

— А вони там платять? — запитав я.

— Ти хочеш почути решту чи ні?

— Якщо я скажу — ні, ти зупинишся?

— Третя Посмішка — це та, яку ми використовуємо проти інших.

— Посміхаємося проти інших людей, так?

— Звісно. Ця — хороша. Для деяких дівчат найкращою посмішкою є та, яку вони використовують, щоб тримати людей на відстані.

— Я навіть не коментуватиму цього, тож перейдімо до четвертої.

— А-а-а! Четверта Посмішка — це та, яку ми даруємо своїм коханим. Це та, яка говорить: «Ти — єдиний». Ніхто інший не отримує цієї посмішки. Неважливо, наскільки ти щасливий з кимсь, і неважливо, наскільки тобі хтось подобається, навіть якщо ця людина подобається дуже-дуже — якщо ти її любиш. Ніхто ніколи не отримає Четвертої Посмішки, крім того, в кого ти по-справжньому закоханий.

— Що станеться, якщо ви розійдетесь?

— Четверта Посмішка зникне разом з дівчиною,— того дня сказала вона мені.— Четверта Посмішка завжди зникає з дівчиною. Для колишніх хлопців резервується Друга посмішка, ну, якщо він хороший колишній хлопець. Погані колишні хлопці отримують лише Третю Посмішку, якими б чарівними вони не були.

Я побачив, як Лайза нагородила продюсера-невдаху своєю найкращою Третьою Посмішкою. Потім пішов до чоловічого туалету, щоб змити новий бруд, що осів на мені після розмови з Ранджитом.

Обкладена чорно-кремовими кахлями вбиральня була більшою, елегантнішою, освітленішою, краще обставленою і комфортнішою за вісімдесят відсотків ванних кімнат у місті. Я закотив рукави сорочки, плюснув трохи води на своє коротке волосся, умився і помив руки аж до ліктів.

Прислужник вручив мені чистого рушника. Він посміхнувся, киваючи на знак привітання.

Однією з найбільших загадок Індії, а також її найбільшою радістю є ніжна сердечність бідняків. Чоловік не напрошувався на чайові. Більшість чоловіків, які користувалися вбиральнею, нічого не залишали. Він просто був доброю людиною у місці обов’язкового користування, він дарував мені по-справжньому люб’язну посмішку, передавав від однієї людини — іншій.

Ця доброта, яка йшла з глибини індійського серця, і була справжньою емблемою цієї нації та тим зв’язкам, що знову й знову вабить тебе в Індії або тримає тебе там вічно.

Я потягнувся до кишені, щоб дати йому чайових, і витягнув разом з грошима сріблястого конверта з листом Хадербгая. Передавши чоловікові чайові, я поклав конверта на широку стійку біля раковини, а потім, зіпершись обіруч, вирячився на своє віддзеркалення.

Я не хотів читати цього листа: я не хотів відкочувати камінь від входу в печеру, де заховав так багато подій свого минулого. Але Тарик сказав, що в листі згадувалася Шрі-Ланка. Я мусив його прочитати. Замкнувшись у кабінці, я поставив меча в кутку біля дверей і сів на тверду кришку унітаза, щоб прочитати листа Хадербгая.

Цього дня я тримав у руці маленьку блакитну скляну кульку — з тих, які в Англії називають мармуровими, і думав про Шрі-Ланку і про тих, хто помандрує туди від мого імені, як ти й обіцяв зробити. Я довго дивився на ту блакитну скляну кульку, що лежала на долоні після того, як підняв її з землі. Візерунок нашого життя відображається саме в таких крихких речах і ледь помітних формах. Ми є колекцією речей, які знаходимо, переживаємо, цінуємо та приховуємо в собі, інколи свідомо, інколи несвідомо, і саме ця колекція речей робить нас такими, якими є ми зараз.

Я додав тебе до своєї колекції, Шантараме. Ти є однією з прикрас мого життя. Моїм любим сином, як і решта моїх любих синів.

Мої руки почали тремтіти: може, від злості, може, від смутку, я не знав. Я не дозволив собі його оплакувати. Я не ходив на його могилу на цвинтар Марін-Лайнз. Я знав, що його тіла там немає, бо допомагав його ховати.

Гарячка почала обпікати мені обличчя, пробираючи до кісток. «Мій любий сину...»

...Думаю, ти мене зненавидиш, коли дізнаєшся всю правду про мене. Пробач мене, якщо зможеш. На мене тисне ніч. Я з тих чоловіків, яких би всі ненавиділи, якби знали всю правду про них. Але з чесністю, необхідною для такого листа, написаного напередодні війни, на яку ми йдемо разом, я не можу заперечити, що заслуговую на ненависть деяких. І якраз цим особам я зараз скажу: «Ідіть до біса, всі ви».

Я народився, щоб так жити. Я народився, щоб за будь-яку ціну досягти мети. Чи я використовую людей? Звісно, використовую. Чи я маніпулюю людьми? Звісно, так. Чи я вбиваю людей? Я вб’ю будь-кого, хто жорстоко мені протистоїть. І це мій захист, і я терплю та стаю сильнішим, доки всі навколо падають, бо я слідую власній долі. У серці я не зробив нічого поганого, і мої молитви щирі. Думаю, що ти якимось чином це розумієш.

Я завжди тебе любив, ще з нашої першої зустрічі тієї ночі. Ти пам’ятаєш? Коли я відвів тебе до сліпих співаків? Це така ж істина, як і будь-яка погана річ, про яку ти дізнаєшся. Погані речі насправді відбувались, і я вільно про це кажу. Але хороші речі — настільки ж правдиві, навіть попри те, що вони є істинами серця і не мають іншої реальності поза тим, що ми відчуваємо і пам’ятаємо. Я обрав тебе, бо люблю, і люблю тебе, бо обрав. Це і є правдою, синку.

Якщо Аллах покликав мене до Себе, і ти це читаєш після того, як мене не стало, то немає причин для суму. У мене є багато запитань, а Всевишній, як ти знаєш,— це відповідь на всі запитання. Тож нехай мій дух зіллється з твоїм і духом усіх твоїх братів. Ніколи не бійся. Я завжди буду поряд. Якщо ти заблукаєш, або будеш у меншості, або опинишся покинутим, то відчуєш батькову руку на своєму плечі і зрозумієш, що моє серце — там, з тобою та усіма моїми синами, у битві.

Будь ласка, дозволь моїй душі покірно схилитись у молитві з твоєю, хоч ти й не набожна людина. Спробуй знайти хвильку, бодай на невеличку молитву щодня, якщо зможеш. Я буду інколи відвідувати тебе під час молитви.

І запам’ятай цю — останню — пораду від мене. Люби правду, яку ти знайдеш у серцях інших. Завжди дослухайся до голосу любові у своєму серці.

Я поклав листа і конверта собі до гаманця, і моє серце гайнуло на вершину гори.

Я побачив почерк Хадербгая. Побачив, як денне світло сяє на його шкірі кольору кориці. Побачив, як тріпочуть під час розмови його красиві довгі пальці — настільки елегантні, неначе мають морське походження. Побачив його посмішку. Побачив сяйво його думок, що лилося з його бурштинових очей, відбиваючись від блакитної скляної кульки, і я його оплакав.

На мить я уявив нас — мого прийомного батька та його покинутого сина — у якомусь зовсім іншому місці, поза осудом і провиною, у місці прощення та спокути.

Любов, яку ми не віддали світу,— це гріх проти самого життя, а сум — це один зі способів виявити свою любов. Я відчув це тоді і дозволив цьому відбутися — дозволив повернутися тузі за ним. Сила в його очах, і гордість від того, що я зробив щось, чим він захоплювався, і любов у його посмішці... Туга, туга за втраченим.

Наповнений кров’ю барабан стукотів десь недалеко. Зненацька мені стало жарко, і я почав задихатися. Я схопив меча. Я мав піти. Я мав підвестися й піти.

Було вже запізно. Горе, роками приховане за запиналами люті, перетворилося на сльози. Безладні й гучні.

— Сер? — крикнув мені прислужник, мабуть, уже наслухавшись моїх ридань.— Може, вам потрібно більше туалетного паперу?

Я зареготався. Бомбей мене врятував, і вже не вперше.

— Зі мною все гаразд,— відповів я.— Дякую за турботу.

Я вийшов з кабінки, поклав меча на полицю для рушників і вмився холодною водою.

Перевірка дзеркалом: жахливо, але бував у тебе і гірший вигляд. Я додав чайових надто доброму служникові й повернувся до столу, за яким сиділа Лайза.

Вона була сама — вглядалась у темні морські води, залиті сріблом. Її відображення дивилося на неї ж, отримуючи шанс помилуватися. Потім вона побачила у вікні моє наближення.

Пекельний день. Велосипедні вбивці, санджайська компанія, Ранджит, Карла та ще й загроза Шрі-Ланки, на яку доведеться рано чи пізно їхати. Пекельний день.

Лайза обернулася, дивлячись на мене очима, повними ніжності, й помітила уражену любов, що й досі не зійшла з мого обличчя.

Я почав говорити, але Лайза зупинила мене, приклавши пальця до моїх губ, а потім поцілувала. І все знову повернулося до норми. Ми поділяли навіжену любов. Лайза не була в мене закохана, а я не міг покохати її. Але ми неодноразово робили ніч яскравішою, а сонячне сяйво — таким як потрібно, і ніколи не почувалися використаними або недостатньо коханими.

Крізь величезні панорамні вікна ми спостерігали за хвилями, що накочувались у затоку. Офіціанти з тацями в руках відбивались у склі, рухаючись туди-назад, наче на хвилях. Море було накрите чорним небом, яке розтоплювало горизонти.

Коли приходить остання година, і тобі немає кого звинувачувати, крім самого себе, то розумієш, що зрештою ми маємо лише трішки більше, аніж було в нас при народженні. Ця особлива жменька і є тим, що ми додаємо до нас самих. Це єдина історія про нас, яку ще ніхто не розповів.

Хадербгай додав мене до своєї колекції, відповідно до його листа. Але колекціонера нема серед живих, а я й досі експонат у музеї злочину, який він створив і залишив для світу. Санджай використав мене, щоб перевірити свого нового постачальника зброї, і це підтвердило те, що я маю покинути ту колекцію і віднайти власну свободу, і якнайшвидше.

Лайза взяла мене за руку, і так ми стояли деякий час, вдивляючись у два бліді віддзеркалення, намальованих на нескінченній покуті моря.

Частина II

Розділ 9

Історії про рани від семи воєн і про боротьбу за владу ринули потоком з нотатника, що лежав на моєму робочому столі.

Іранський професор, дослідник праісламських текстів, який урятувався від чисток Іранської революційної гвардії, тепер потребував абсолютно нового пакета документів: фальшивого свідоцтва про народження, фальшивих міжнародних водійських прав, банківських документів і фальшивого паспорта, заповненого автентичними візами за останні два роки. Усі документи мали бути достатньо доброї якості, щоб пройти ретельну перевірку і відкрити клієнтові дорогу на борт літака. Досягнувши місця призначення, він планував позбутися документів і попросити притулку.

Його тіло пошрамували сліди від тортур, але він мусив ризикувати з фальшивими документами, бо жодна юридична установа не видала б справжніх, за винятком тієї установи, яка хотіла знову взяти його в кайдани.

Нігерієць, активіст народу огоні[47], який виступав проти змови можновладців і нафтових компаній з метою розробки ресурсів огоні, у результаті став мішенню. Він пережив замах на вбивство і прибув до Бомбея у трюмі фрахтувальника, без документів, але з грошима від прибічників його громади. Він підкупив портових службовців, які за процедурою скерували його до нас. Йому була необхідна нова особистість, підкріплена паспортом громадянина іншої держави, щоб убезпечити його.

Тібетський націоналіст утік з китайського трудового табору, пробравшись до Індії засніженими гірськими вершинами. Він потрапив до Бомбея, де тібетські вигнанці забезпечили його грошима та звернулися до санджайської компанії по нові документи для нього.

А ще були інші — афганець, громадянин Іраку, курдський активіст, сомалієць, ще двоє чоловіків зі Шрі-Ланки. Кожен з них намагався уникнути, утекти або пережити криваві війни, яких вони не починали і в яких не могли боротися.

Але війни не сприяють гарному бізнесу, а ми працювали не лише на хороших хлопців. Санджайська компанія була експлуататором рівних можливостей. Ми також обслуговували нечесних бізнесменів, які хотіли приховати свої прибутки, горлорізів, які потребували нової репутації, щоб і її зруйнувати, генералів-дезертирів і людей, які інсценували власну смерть, і вони завжди купували собі місця на початку списку.

А збоку лежав ще один паспорт. Це було канадське посвідчення з моїм автографом і новою візою у Шрі-Ланку. До нього додавалося кореспондентське посвідчення інформаційного агентства «Ройтерз».

Поки я готував документи, які дозволяли іншим утекти від воєн і диктаторських режимів, я також виготовив документа, що допоможе мені потрапити в гущавину конфлікту, який забрав десятки тисяч життів.

— Ти справді все це читаєш? — запитав мій новий асистент, беручи біографічні нотатки, що були підготовлені для нас активістом народу огоні.

— Угу.

— Повністю все?

— Угу.

— Насправді? Я хочу сказати... там є доволі жахливі факти, друже.

— Що є, те є, Фарзаде,— відповів я, не відриваючи погляду від документів.

— Я маю на увазі, що це навіть гірше за газети.

— Усе це є в газетах, якщо ти читатимеш не лише звіти фондового ринку та спортивну рубрику,— сказав я, і далі на нього не дивлячись.

— Я не здивований. Це все в біса депресивне лайно, яар.

— Ага.

— Я маю на увазі, що людина може дійсно загнати себе у стан депресії, читаючи таке щодня. Треба буде абстрагуватися. Так і знай.

— Добре,— мовив я, відриваючись від файлу переді мною.— У чому проблема?

— Проблема?

— Якщо цей потік свідомості десь закінчується океаном, то тобі вже пора в нього вливатися. Просто зараз.

— В океан? — спантеличено запитав він.

— У суть, Фарзаде. Дійди до суті.

— А,— засміявся він.— Суть. Так. Тут справді десь є подібність до суті, це точно. Так і знай.

Він дивився на мене ще кілька секунд, а потім опустив погляд і почав малювати кола кінчиками пальців на поверхні дерев’яного столу.

— Насправді,— нарешті озвався він, досі уникаючи дивитися мені в очі,— я намагався знайти спосіб запросити тебе... до себе в гості... на обід чи вечерю, щоб познайомити... з моїми батьками.

— І все?

— Так.

— Чому ж ти просто не запитав?

— Ну,— сказав він, а маленькі кола на столі ставали дедалі меншими,— ти маєш своєрідну репутацію, розумієш? Репутацію буркотуна, яар.

— Буркотуна?. — гаркнув я на весь голос.— Я?

— О так.

Ми витріщились один на одного. На фабриці під нами ожила одна з друкарських машин, раптово почала торохкотіти металевими затискачами і роликами, наступаючи та відходячи, грюкаючи та повертаючись на циліндричному барабані.

— Хтось уже казав, що ти цілковитий лузер у справі запрошування людей на вечерю?

— Ну,— розсміявся він,— насправді я вперше за довгий час запрошую когось у дім моїх батьків. Ми наче... самітники, якщо ти мене розумієш.

— Я розумію самітників,— зітхнув я.— Я сам був самітником, доки не з’явився ти.

— То... ти прийдеш? Мої батьки аж умирають, так хочуть познайомитись. Мій дядько Кекі багато про тебе розповідав. Він казав, що ти...

— Буркотун. Я знаю.

— Ну так, це також. А ще він розповідав, що ти неабияк полюбляєш філософію. Він говорив, що ти був улюбленим опонентом Хадербгая під час філософських дискусій. Мій старий — теж непоганий філософ. А мама навіть більше нею одержима. Уся наша родина збирається для великих філософських дискусій. Інколи збираються десь тридцять осіб і починають водночас говорити.

— Тридцятеро?

— У нас багато... так сказати... далеких родичів. Це все важко описати. Ти маєш побачити на власні очі. Тобто побачити нас. Але там тобі не буде нудно, це я гарантую. У жодному разі. Так і знай.

— То якщо я погоджуся відвідати твоїх надзвичайних родичів, ти даси мені спокій, щоб можна було повернутись до роботи?

— Тобто ти згоден?

— Згоден — коли-небудь.

— Справді? Ти прийдеш?

— Так і знай. Тепер забирайся і дай мені закінчити.

— Супер! — викрикнув він, пританцьовуючи і витинаючи стегнами.— Я переговорю зі своїм старим, щоб обрати якийсь день цього тижня. Обід або вечеря. Супер!

Він подарував мені останню посмішку і кивнув, а потім зачинив по собі двері.

Я знову підсунув до себе файл — справу нігерійця — і почав окреслювати основні складові його нової особи. У моєму блокноті почало з’являтися набагато приємніше, але абсолютно штучне життя.

Трохи згодом я висунув шухляду, заповнену фотокартками клієнтів, що хотіли отримати нові паспорти: ті, що вціліли, щасливчики, яких не застрелили, не втопили і не ув’язнили при спробі знайти для себе краще життя.

Я не міг відвести погляду від тих облич, які втекли від війни і тортур, а тепер причесані, умиті й умиротворені штучним спокоєм для фотозйомки на паспорт. Колись давно ми блукали вільною землею, прихопивши з собою зображення Бога або короля, щоб безперешкодно пересуватися. Тепер, коли наш світ закритий, ми беремо власні зображення, але при цьому вже ніхто не вільний, як колись.

Загалом же, санджайська компанія завжди була чорна. Чорні гроші. Будь-який чорний ринок на світі — це породження тиранії, воєн або непопулярних законів. Ми фальшували приблизно тридцять-сорок паспортів щомісяця, і найкращі з них продавалися за двадцять п’ять тисяч зелених кожен.

«Сприймай війну, як бізнес,— одного разу порадив мені Санджай, і лиходійство виблискувало в його очах, неначе щойно викарбувана монета,— а бізнес — як війну».

Коли всю підготовчу роботу для виготовлення паспортів поточних клієнтів було завершено, я зібрав усі папки і фото, щоб занести їх на нижній поверх фабрики. Запхав і свого нового паспорта, виготовленого для поїздки на Шрі-Ланку, до центральної шухляди столу. Я усвідомлював, що рано чи пізно буду змушений передати його нашим найкращим майстрам — Крішні та Віллу, які волею випадку були біженцями зі Шрі-Ланки. Але поки що я не був готовий до цієї подорожі.

Крішна й Віллу спали на диванах, поставлених спеціально для них у тихому кутку, подалі від друкарських машин. Фальшувальники зі Шрі-Ланки завжди любили виготовлення нових паспортів як виклик і досить часто працювали цілу ніч, не склепивши очей, щоб устигнути завершити завдання.

Я стояв, слухаючи їхнє хропіння, що звучало іноді в такт, а іноді дисонувало. Часом це нагадувало промислове ревіння: вони співали в унісон, а потім знову розходилися на хрип і важке дихання. Вільні руки лежали з розтуленими долонями, отримуючи благословення від сну.

Двоє інших моїх помічників саме виконували доручення, тому тієї миті на фабриці була тихо. Тож я кілька хвилин стояв посеред хропіння, у цьому мирному місці, заздрячи сплячим.

Вони прибули до Бомбея біженцями. Коли я їх зустрів, вони разом з родинами жили на вулиці, влаштувавши домівку під шматком поліетилену. І хоча співпраця з санджайською компанією добре оплачувалася, що дозволило їм невдовзі переїхати до більш комфортабельного і чистого помешкання неподалік фабрики, вони власноруч створили для себе бездоганні посвідчення, але й досі постійно боялися депортації.

Вони, мабуть, назавжди покинули своїх рідних. Але незважаючи на все те, що вони вже пережили, і як продовжували страждати, ці двоє спали, неначе немовлята — спокійним безтурботним сном.

Я так ніколи не спав. Мені занадто часто снилися кошмарні сни. Я завжди прокидався, намагаючись вирватися з ліжка. Лайза виявила, що найбезпечнішим способом спати зі мною в одному ліжку було міцно мене обійняти та спати всередині того кола, яке намагався розірвати мій сонний розум.

Я залишив купу документів на столі у Крішни і тихо піднявся дерев’яними сходами. Хлопці мали власні ключі, тож я замкнув по собі двері.

Я домовився зустрітися з Лайзою, щоб разом відвідати клініку в нетрищах, а потім пообідати десь. Лайза подружилася з нашим місцевим фармацевтом, який віддав їй коробки з медикаментами. Ліки було упаковано в сумки обабіч мого мотоцикла, і вона попросила мене їх завезти.

Я собі їхав у нещільному обідньому трафіку, бо інколи було достатньо просто повільно кататися на мотоциклі посеред сонячного дня.

У боковому дзеркалі я помітив копа на схожому з моїм мотоциклі. Він підбирався ближче до мене.

Гостроверхий кашкет і револьвер у шкіряній кобурі на боці вказували на його високий ранг. Коп підніс ліву руку і двома витягнутими пальцями вказав на узбіччя.

Я під’їхав до узбіччя. Він обіпер мотоцикл об бічну стійку, потім перекинув ногу через сидіння і повернувся до мене. Його права рука опинилася на кобурі, а двома пальцями лівої руки він провів по горлу. Я заглушив двигуна, залишаючись на мотоциклі.

Я був спокійний. Копи зупиняли мене час до часу, бажаючи потеревенити або отримати хабара. Я завжди тримав купюру в п’ятдесят рупій у кишені сорочки, саме для таких випадків. І я вже до такого звик. Гангстери розуміли мотиви поліцейських: копам замало платили, щоб ризикувати власним життям, тож вони стягували нестачу з громади.

Але щось інше було в очах офіцера. Блиск, темніший за корупцію, мене занепокоїв. Коп розстебнув застібку на кобурі та просунув руку всередину чохла, до руків’я револьвера.

Я встав з мотоцикла. Моя рука почала повільно рухатися до ножів у мене під сорочкою. У ті роки копи в Бомбеї не лише брали хабарі, вони час до часу стріляли в гангстерів.

— На твоєму місці я б не робив цього,— раптом прозвучав спокійний глибокий голос зовсім близько від мене. Я повернувся і побачив трьох чоловіків, що стояли біля мене. Четвертий був за кермом автомобіля, припаркованого позаду них.

— Знаєш,— мовив я, тримаючи руку на ножі під сорочкою,— якби ти був на моєму місці, то напевне так би і зробив.

Чоловік, який до мене забалакав, відвернувся і кивнув поліцейському. Офіцер віддав честь, заліз на свого мотоцикла і поїхав геть.

— Класний трюк,— сказав я, розвертаючись.— Я запам’ятаю, якщо колись втрачу яйця.

— Ти можеш просто зараз втратити свої довбані яйця, гора,— процідив худорлявий чоловік з тоненькими вусами, показуючи лезо ножа, що був у нього в рукаві.

Я поглянув йому в очі. І прочитав там дуже коротку історію страху і ненависті. Я не хотів читати її знову. Ватажок роздратовано підніс руку. Він був кремезним чолов’ягою років сорока і ще тим базікою.

— Якщо не сядеш у машину,— тихо мовив він,— я прострелю тобі коліно.

— А що ти мені прострелиш, якщо я таки сяду в машину?

— Це залежить,— відповів він, спокійно за мною спостерігаючи.

Він був наче з обкладинки: дизайнерська сорочка ручної роботи, просторі сірі саржеві штани, пояс фірми «Дангіл», а також лоуфери від Гучі. На середньому пальці виблискував золотий перстень, що був копією «Ролексу» у нього на руці.

Інші чоловіки роззиралися навколо, спостерігаючи за потоком дорожнього руху і пішоходами на узбіччях. Наше мовчання затягнулося. Я вирішив його перервати.

— Залежить від чого?

— Чи зробиш ти те, що було наказано, чи ні.

— Я не люблю, коли мені кажуть, що робити.

— Ніхто не любить,— спокійно відповів він.— Саме тому з цим пов’язано так багато влади.

— Гарно сказано,— сказав я.— Тобі варто писати книжки.

Моє серце калатало в грудях. Я був наляканий. Серце ухнуло в п’яти, як тіло, викинуте в річку. Вони були ворогами, і я був у них у руках. Я не поглянь, а я мрець.

— Залазь у машину,— повторив він, дозволивши собі невеличку посмішку.

— Ближче до справи.

— Залазь у машину.

— Якщо ми розіграємо сцену тут, ти вирушиш на той світ зі мною. Якщо я залізу в машину, то вирушу на той світ сам. Арифметика радить нам залишитися тут.

— До біса все! — відрізав чоловік з тоненькими вусами.— Рішаймо цього chudh[48], та й по всьому.

Кремезний ватажок замислився над пропозицією. Це забрало трохи часу. Моя рука й досі залишалася на ножі.

— Ти людина логіки,— мовив він.— Кажуть, ти вів філософські суперечки з Хадербгаєм.

— Ніхто не вів суперечок з Хадербгаєм.

— Навіть так, ти ж бачиш, що твоя позиція є ірраціональною. Я нічого не втрачу, вбивши тебе. Ти отримаєш усе, залишившись живим досить довго, щоб дізнатися, чого я хочу.

— Усе, окрім одного: ти не помреш. Цей шанс я втрачу. А на цю мить, це найкращий шанс.

— Так, окрім нього,— посміхнувся він.— Але ти помітив, скільки зусиль я доклав, щоб з тобою поговорити? Якби я хотів тебе вбити, то одна з моїх вантажівок уже переїхала б твого мотоцикла.

— Дай моєму мотоциклу спокій.

— З твоїм мотоциклом нічого не станеться, яар,— розсміявся він і кивнув худорлявому чоловіку з вусами.— Данда поведе його замість тебе. Залазь у машину.

Він мав рацію. Це був єдиний логічний висновок. Я відпустив ножа. Ватажок кивнув. Данда одразу ж відійшов від мене, завів мотоцикла і повернув на місце бокову стійку. Натиснув на газ, воліючи якнайшвидше поїхати.

— Якщо зачепиш цього мотоцикла...— заволав йому я, але не встиг я закінчити свою погрозу, як він перемкнувся на першу передачу і заревів, пірнувши в потік транспорту, а двигун протестував від натиску.

— У Данди відсутнє почуття гумору, на жаль,— повідомив ватажок, доки ми спостерігали, як Данда метлявся і гальмував на дорозі.

— Добре, бо якщо він пошкодить мого мотоцикла, то йому буде невесело.

Ватажок розсміявся і пильно поглянув мені в очі.

— Як ти міг обмінюватися філософськими поглядами з Хадербгаєм?

— Що ти маєш на увазі?

— Я маю на увазі, що Хадербгай був навіжений.

— Навіжений чи ні, він ніколи не був набридливим.

— І що ж нам ніколи не набридає? — запитав він, сідаючи в машину.

— Почуття гумору? — припустив я, сідаючи біля нього.

Я був у них у руках, просто як у в’язниці, бо я нічого не контролював. Він знову розсміявся і кивнув водію, чиї очі заповнили тонкий прямокутник дзеркала заднього огляду.

— Веди нас до істини,— скомандував ватажок водієві на хінді, пильно за мною спостерігаючи.— Це завжди так освіжає, у цю пору доби.

Розділ 10

Водій пробивав собі дорогу крізь щільний полудневий трафік і вже за декілька хвилин досяг складу в індустріальному районі. Склад стояв далеченько від інших будівель. Данда вже був на місці. Мого мотоцикла припарковали на гравійній доріжці перед будівлею.

Водій припаркував автомобіль. Вхідні ролети складу піднялися трохи більше ніж наполовину. Вийшовши з машини, ми зупинилися біля дверей, а потім почувся гуркіт ланцюга, і ролети знову опустилися.

У мене було почуття великої тривоги. По-перше, мені не затулили очей і дозволили побачити місцезнаходження складу й обличчя вісьмох чоловіків усередині. По-друге, на лавках попід стіною складу лежала велика кількість електроінструментів, факелів і важких молотів.

Було важко на все це не витріщатися. Отож натомість я зосередився на низькому кріслі, що самотньо стояло біля дальньої стіни невеликого складу. Воно було з меблів для басейну — шезлонг, оббитий вінілом кислотно-зеленого і лимонного кольорів. Під кріслом була велика пляма.

Данда — вузенькі вуса й коротка історія в очах — ретельно мене обшукав. Вилучив мої два ножі та віддав їх ватажку, який, трохи порозглядавши мою зброю, акуратно поклав ножі на лавку.

— Сідай.

Я не ворухнувся, і він терпляче склав руки і кивнув високому м’язистому чоловікові, який сидів разом з нами в машині. Чоловік почав рухатися в мій бік.

«Бий першим, і бий щосили»,— колись казав мені старий шахрай.

Тож коли здоровань підійшов до мене й замахнувся, щоб розтуленою долонею дати навідліг з правого боку голови, я ухилився від його руки та вдарив коротким сильним аперкотом. Я влучив йому в підборіддя.

Здоровань відступив на крок назад. Двоє інших дістали зброю. Це були старомодні револьвери армійського виробництва, що залишилися після забутої війни.

Ватажок знову зітхнув і кивнув.

Четверо чоловіків кинулись уперед, штовхаючи мене на зелено-жовте крісло. Вони прив’язали мені руки до задніх ніжок крісла мотузками з кокосового волокна. Просунувши мотузку під передньою частину крісла, вони прив’язали мої ноги.

Ватажок нарешті випростав руки і підійшов до мене.

— Ти знаєш, хто я?

— Критик? — припустив я, намагаючись не показувати свого страху.

Він нахмурився, оглядаючи мене з голови до ніг.

— Та нічого,— сказав я.— Я знаю, хто ти. Я впізнаю скорпіона, коли його бачу.

Ватажок кивнув.

— Мене називають Вішну,— повідомив він.

Вішну — чоловік, якого Санджай помилував після виснажливої війни; чоловік, який повернувся, створивши банду під назвою скорпіони.

— От чому так багато гангстерів називають себе на честь богів?

— А давай я назву тебе мертвим, ти, багінчудг! — просичав Данда.

— Якщо подумати,— задумливо провадив я,— Данда — це не бог. Виправ мене, якщо я не правий, але Данда лише напівбог. Хіба ні? Незначний божок?

— Стули пельку!

— Спокійно, Дандо,— угамовував його Вішну.— Він просто намагається змінити тему розмови. Не купуйся на його маячню.

— Напівбог,— міркував я.— Ти коли-небудь запитував себе, як часто ти витягуєш короткого сірника, Дандо?

— Стули пельку!

— А знаєш що? — сказав Вішну, починаючи нудитися.— Намахай його. Ну ж бо, Дандо. Намахай його, щоб не так радів, якщо хочеш.

Данда накинувся на мене, сиплячи ударами. Я вдало повертав голову праворуч і ліворуч, тому він влучав у мене лише один раз із трьох. Раптом він зупинився. Коли я перестав рухати головою в різні боки, то помітив здорованя, якому заїхав у підборіддя. Він відтягнув Данду, тримаючи його за плече.

А тоді здоровань зацідив мені в обличчя. У нього на середньому пальці був мідний перстень. Я відчув, як той перстень прохрустів по моїй щоці та щелепі. Чолов’яга знав свою справу. Він нічого не зламав, а просто ушкодив. Потім він змінив тактику і сильно ляпнув мене долонями з обох боків голови.

Якщо ти б’єш людину кулаками занадто довго, то незабаром або ти собі розкришиш кісточки на пальцях, або бідолаха помре, або можливі обидва варіанти. Але якщо ти потроху ламаєш людину, переконавшись, що хороший міцний ляпас дійсно болить, то можна продовжувати побиття цілий день, навіть не стискаючи руку в кулак.

Тортури. Все гладко, але тяжко. Тортурам притаманна напруженість, доцентрова сила, з якою просто неможливо боротися; тут нема чого навчитися — тут повсякчас темно.

Але я затямив одну річ: коли починають бити, ти тримаєш рота стуленим. Ти не патякаєш. Ти тримаєш язика за зубами, доки все не закінчиться. І не кричиш, якщо можеш витерпіти.

— Добре,— сказав Вішну за дві хвилини, які видалися місяцем.

Здоровило відійшов назад, узяв у Данди рушника і витер спітніле обличчя. Данда почав масажувати йому плечі.

— Розкажи мені про Пакистан,— зажадав Вішну, підносячи мені до рота цигарку.

Я затягнувся, усмоктуючи крапельки крові разом з димом, а потім видихнув усе це. Я гадки не мав, про що він.

— Розкажи мені про Пакистан.

Я просто на нього витріщився.

— Ми знаємо, що ти був на Гоа,— повільно мовив Вішну.— Ми знаємо, що ти забирав там зброю. Тому я запитаю тебе ще раз. Розкажи мені про Пакистан.

Зброя, Гоа, Санджай — усе поверталося назад одним вивертом кармінного керма. Але в мого страху є голос, і рано чи пізно він скаже: «Кінчаймо з усім цим».

— Чимало людей вважає, що столицею Пакистану є місто Карачі,— відповів я розпухлими губами.— Але це не так.

Вішну розреготався, а потім перестав.

— Розкажи мені про Пакистан.

— Чудова їжа, хороша музика,— повідомив я.

Вішну глянув на кінчик своєї цигарки, а потім на здоровилу.

І все почалося спочатку. І я кульгав крізь в’язке болото з кожним ляпасом, що наближав мене дедалі ближче до туману.

Коли здоровань зупинився, поклавши руки собі на стегна, Данда використав цей момент, щоб відшмагати мене тонким бамбуковим прутом. У процесі я весь спітнів, зате прокинувся.

— Як там тепер твої яйця, мадачудг? — проверещав мені Данда, присідаючи так близько, що я відчув запах гірчичного масла й огидний сморід страху під пахвами його сорочки.

Я почав заливатися сміхом, як інколи буває, коли тебе катують.

Вішну помахав рукою.

Раптова тиша, яка запала після того жесту, була настільки цілковитою, що здалося, неначе увесь світ на мить зупинився.

Вішну щось промовив. Я його слів не розчув. І усвідомив, що тиша дзвенить лише в мене у вухах. Він витріщився на мене з дивним виразом обличчя, немовби лише зараз помітив бродячого собаку і не міг вирішити, чи погратися з ним, чи копнути своїми лоуферами від Гучі.

Інший чоловік витер кров з мого обличчя ганчіркою, яка смерділа пальним і цвіллю. Я сплюнув кров’ю і жовчю.

— Як ти почуваєшся? — недбало запитав мене Вішну.

Я знав правила виживання. Не говори. Не кажи ні слова. Але я не міг зупинити слова, написані злістю, і не міг не сказати їх, щойно вони зринули в голові.

— Ісламабад — столиця Пакистану,— мовив я.— А не Карачі.

Вішну підійшов до мене, витягаючи з кишені піджака невеликого напівавтоматичного пістолета. Сяйливі сапфіри в його очах віддзеркалили вже розчавлене зображення мого черепа.

Відчинилися ролети складу. Через поріг ступив рознощик чаю, хлопчина років дванадцятьох, несучи шість склянок чаю в одній дротяній корзині й шість склянок води в другій.

— О, чай принесли,— схопився Вішну. Несподівана посмішка розгладила зморшки люті.

Він відклав пістолет і повернувся на своє місце біля довгої лавки.

Рознощик чаю роздав склянки. Його вічні очі вуличної дитини пробігли по мені, але без жодної реакції. Можливо, він уже таке бачив — закривавленого чоловіка, прив’язаного до кислотно-зеленого і лимонно-жовтого лежака.

Гангстер, який раніше витер з мого обличчя кров, тепер розв’язав мені ноги і руки. Він узяв у хлопця склянку чаю й передав її мені. Було важко тримати її навіть обома занімілими руками.

Інші гангстери також узяли по склянці чаю, спершу справивши ритуал: ввічливо відмовляючись від напою, щоб узяв хтось інший, а потім погоджувалися на компроміс розділити порцію на двох, розливаючи чай у спорожнілі від води склянки.

Це була ґречна і дружня сцена. Ми могли бути друзями, які сидять разом десь на Нариман-Пойнт і насолоджуються заходом сонця.

Хлопчина почав збирати порожні склянки, ходячи по кімнаті та заповнюючи свої дротяні корзини. Він не знайшов однієї склянки.

— Стакан! — прогримів він диким хрипом, який, мабуть, довго накопичувався у нього в горлі.

Він підняв одну з корзин, показуючи образливо вільне місце, де мала би стояти остання склянка.

— Стакан!

Гангстери відразу ж кинулися шукати втрачену склянку, перевертаючи порожні картонні коробки і відсовуючи купи ганчірок і сміття. Данда знайшов пропажу.

— Гайн! Гайн!— зарепетував він, вимахуючи склянкою. Вона тут! Вона тут!

Він передав її хлопцю, який підозріливо висмикнув посудину з його руки і пішов зі складу.

Данда хутко глянув на Вішну блискучими від підлабузництва очима: «Ти це бачив, босе? Ти бачив, що це я знайшов склянку?»

Коли я переконався, що можу рухатися без тремтіння, то відставив свою склянку з чаєм на землю. Це було не через гордість чи злість: у мене губи були розбиті й опухли. Я знав, що разом з чаєм питиму кров.

— Ти можеш стояти? — запитав Вішну, відставляючи порожню склянку.

Я підвівся — і заточився.

Здоровань, який мене бив, тепер кинувся, щоб мене упіймати. Його дужі руки вхопили мене за плечі, пропонуючи дбайливу підтримку. З його допомогою я знову підвівся.

— Можеш іти,— повідомив Вішну.

Він поглянув на Данду.

— Дай йому ключі від його мотоцикла, яар.

Данда імпульсивно витягнув ключі зі своєї кишені, але підійшов до Вішну, а не до мене.

— Будь ласка,— почав благати він.— Він щось точно знає. Я впевнений. Лише... лише дай мені трохи більше часу.

— Все нормально,— відповів Вішну, поблажливо усміхаючись.— Я вже дізнався все, чого бажав.

Він забрав у Данди ключі та жбурнув їх мені. Я спіймав їх і притиснув до грудей, тримаючи обома занімілими руками. Зустрівся з ним поглядом.

— Крім того,— провадив Вішну, дивлячись на мене,— ти навіть не чув про Пакистан, хіба ні? Ти не маєш клятої гадки, про що ми говоримо, правда?

Я не відповів.

— Це все, мій друже. Джа! Йди!

Я не зводив з нього погляду, а потім простягнув розтулену долоню.

— Мої ножі,— зажадав я.

Вішну посміхнувся, знову схрещуючи руки.

— Назвімо це штрафом, добре? Твої ножі відійдуть Гануману як штраф за той удар. Послухай мене. Іди собі і тримай це місце в секреті. Не кажи про нього ні Санджаю, ні комусь іншому.

— В секреті?

— Я дозволив тобі побачити це місце, бо ти зможеш його використовувати, щоб зв’язатися з нами. Якщо ти залишиш тут повідомлення, воно швидко потрапить до мене.

— Із якого переляку я це маю робити?

— Якщо тільки я в тобі не помилився, а я дуже добре розуміюся на людях, то ти можеш одного дня вирішити, що маєш більше спільного з нами, аніж ти зараз думаєш. І ти можеш сам до нас прийти. Якщо ти достатньо розумний, то нікому не розкажеш про це місце. Ти збережеш його в таємниці на чорний день. Але поки що, на сьогодні, як кажуть американці: відвали!

Я дійшов до бічних дверей з Дандою і вийшов надвір після того, як він відчинив їх для мене. Він гучно прочистив горло і харкнув мені на штани, перш ніж грюкнути дверима.

На землі біля мотоцикла я знайшов шматок паперу і використав його, щоб витерти харкотиння з джинсів. Устромив ключа в замок запалювання мотоцикла. Я вже збирався завести двигуна, коли помітив відображення свого понівеченого обличчя у дзеркалі заднього огляду. Принаймні мені не зламали носа, але очі були розбиті до крові й набряклі.

Я завів мотоцикла, але залишив його на нейтралці, обіперши на бокову стійку, поки двигун повільно обертався. Смикнув важіль на панелі під довгим ребром сидіння. Панель випала, відкриваючи мій італійський стилет.

Руків’ям стилета я почав гупати у двері складу. Почув озлоблений голос ізсередини, що наближався до дверей, проклинаючи того, хто насмілився потурбувати те місце. Це був Данда. Я зрадів.

Двері відчинилися. Данда сердито лаявся. Я схопив його за барки, кинув на одвірок і тицьнув стилетом йому в живіт. Він намагався викрутитися, але я застромив кінчик зброї глибше йому в черево, аж доки не залишив червону пляму на рожевій сорочці.

— Добре! Добре! Добре! — заверещав він.— Чорт! Арей, паґал гай тум? — Ти що — з глузду з’їхав?

Декілька чоловіків почали до мене наближатися. Я притиснув ножа трохи сильніше.

— Ні! Ні! — закричав Данда.— Заберіться в біса подалі, хлопці! Він мене тут ріже!

Чоловіки зупинилися. Не відриваючи погляду від Данди, я заговорив до Вішну.

— Мої ножі,— пробубонів я, але мої губи заніміли, як долоня в муляра.— Принеси їх сюди. Дай їх мені.

Вішну завагався. Я бачив, що Данда почав нажахано пітніти. Він більше боявся байдужості свого роботодавця, ніж моєї злості.

Нарешті Вішну перевальцем рушив у нашому напрямку з двома ножами. Коли він їх передав мені, я засунув зброю за пояс штанів, тримаючи стилет біля живота Данди.

Вішну почав тягнути Данду за сорочку, намагаючись вирвати його в мене і затягнути назад на склад. Я пручався, застромляючи ножа трохи глибше в м’який живіт Данди. Ніж уже на півсантиметра заглибився в його тіло. Ще один сантиметр — і я проткнув би орган.

— Зажди! Зажди! — панічно зойкнув Данда.— Я спливаю кров’ю! Він мене вб’є!

— Чого ти хочеш? — запитав Вішну.

— Розкажи мені про Пакистан,— сказав я.

Вішну розреготався. Це був хороший сміх, ясний і свіжий. Цей сміх міг би за інших обставин вселити мені любов до цього чоловіка, але не тоді, коли він показав мені свої меблі для басейну.

— Ти мені подобаєшся, але водночас я хочу тебе вбити,— мовив він, поблискуючи очима в оправі темних вій.— Це дуже незвичайний талант.

— Розкажи мені про Пакистан,— повторив я.

— Ти справді нічого не знаєш, еге ж? — зітхнув Вішну, переставши посміхатися.— Ми бачили, як ти пішов на зустріч ради, плюс твоя поїздка на Гоа, тому припустили — ти маєш знати, що відбувається. Твої хлопці дійсно тримають тебе в темряві, друже. Це небезпечно для тебе. Уже не кажучи, що це трохи... образливо, ні?

— Твоя людина просто зараз опиниться в темряві, якщо ти не відповіси на моє запитання. Я хочу знати, в чому вся справа. Розкажи мені про Пакистан.

— Якщо я розкажу тобі все, що знаю, ти доповіси Санджаю,— відповів він, мало не позіхаючи. Над його правим оком був маленький, але глибокий шрам. Вішну, говорячи, масажував той рубець кінчиком пальця.— Це надасть Санджаю перевагу. Я не можу такого допустити. Відпусти Данду. Сідай на свого мотоцикла та їдь. Якщо ти вб’єш Данду, мені доведеться вбити тебе. Він мій кузен. А я не хочу тебе вбивати. Я не хочу нікого вбивати. Не сьогодні. Сьогодні день народження моєї дружини, розумієш, і буде вечірка.

Він поглянув на важкі хмари в нас над головами.

— Не барися,— сказав він, знову дивлячись на мене.— Ми думали, ти щось знаєш, але очевидно — ні. Коли знатимеш більше і захочеш поговорити, ти знаєш, як зі мною зв’язатися. Давай без образ. Такі речі трапляються. Як кажуть американці: буду тобі винен.

— Я буду винен тобі більше,— відреагував я, відходячи від Данди і задкуючи до мотоцикла.

Він знову розсміявся.

— Ми поквиталися, тож почнімо з чистого аркуша. Залишиш тут повідомлення, коли захочеш зі мною зв’язатися. Так чи так, я дізнаюся.

Розділ 11

Кожна людина переносить побиття по-своєму. Моїм способом було дізнатися все, що можна, про людей, які мене побили, а потім іти назустріч Долі.

Коли я втікав з в’язниці, то пробив дірку у стелі кабінету, виліз на дах і переліз через стіну серед білого дня, ще й прихопивши друга. Стеля, крізь яку ми втекли, була у кабінеті головного офіцера з питань безпеки, чоловіка, який організовував побиття мого друга, мене і десятків інших в’язнів, без будь-яких причин і поза законом.

Я місяцями за ним спостерігав. Я вивчав його звички і настрій. І я знав про щоденне семихвилинне вікно, коли його не було в офісі, а двері при цьому були незамкнені. Ми залізли на його стіл, щоб пробити діру на свободу. Після нашої втечі він втратив роботу, і Доля взяла вихідний.

Я не люблю, коли мені дають ляпасів. Я хотів дізнатися про чоловіків, які зробили це мені. Я хотів про них знати все.

Я повернув на другому розриві дорожньої лінії та поїхав назад. Припаркувався в затінку якихось дерев, біля декількох крамниць, через дорогу від складу.

Вимкнув двигуна. Перехожі та крамарі витріщалися на моє закривавлене обличчя, але відразу поспішали піти або відводили погляди, коли я теж починав на них дивитися.

За деякий час до мене підійшов чоловік, який продавав серветки для чищення автомобілів і мотоциклів. Я купив одну з найдовших серветок, але віддаючи йому гроші, попросив виконати декілька доручень для мене. За п’ять хвилин він повернувся з упаковкою таблеток кодеїну, коробкою пластирів, пляшкою горілки і двома чистими рушниками.

Розплатившись, я знайшов відкритий водостік і вимив обличчя серветкою, змоченою в горілці, витираючи криваві рани чистим рушником.

Перукар, який обслуговував клієнтів під «деревом для пліток», запропонував мені своє дзеркало. Я прикріпив його до гілки за допомогою стрічки і заклеїв пластирами два найгірші порізи на обличчі. Нарешті я взяв чорну ганчірку, яку придбав у продавця серветок, і обмотав її навколо голови у вигляді афганського тюрбана.

Клієнти та друзі, які зібралися в тіні навколо перукарського крісла, кивали і хитали головами на знак несхвалення або підтримки різного ступеня.

Я знайшов порожню склянку і, наливши собі горілки, одразу ж її випив. Тримаючи склянку в одній руці, я відкрив зубами упаковку кодеїну, висипав туди чотири пігулки і залив їх горілкою. Рівень схвалення від клубу гоління одразу ж виріс. Коли я випив горілку і запропонував чоловікам решту пляшки, почувся тихий схвальний вигук.

Я повернувся до свого мотоцикла, схованого від очей, і крізь пустельно-сухе листя випалених сонцем дерев почав спостерігати за складом, де на підлозі ще не висохла моя кров.

Вони вийшли звідти сміючись і жартуючи, штурхаючи та дражнячи худорлявого чоловіка з вусами — Данду. Втиснулись у дві машини «амбасадор» і виїхали на дорогу, прямуючи в бік Тардео.

Даючи їм фору в півхвилини, я почав переслідувати машини, залишаючись непомітним. Вони проминули Тардео, потім перехрестя біля Опери і виїхали на головну дорогу. Це був довгий зелений проспект, що йшов паралельно до головної залізничної лінії міста.

Машини зупинилися біля воріт особняка, неподалік головної залізничної станції на Черчгейті. Високі металеві ворота швидко відчинилися, машини заїхали всередину, і ворота знову зачинились.

Я проїхав повз особняк, вдивляючись у високі вікна будівлі з тристороннім фасадом. Дерев’яні віконниці затуляли всі вікна. Укриті пилюкою вогняно-червоні герані прозирали крізь поруччя балкону на першому поверсі. Вони сягали аж іржавих залізних списів на верхівці муру, затуляючи нижній поверх.

Я спрямував свого мотоцикла у потік дорожнього руху, рушаючи в напрямку станції Черчгейт, а далі повз спраглі брунатно-жовті поля Азад-Майдану.

Я вихлюпував свою лють на дорозі, підрізаючи автомобілі, відбиваючись від міста, викликаючи на поєдинок і перемагаючи кожен мотоцикл на своєму шляху.

Зупинився біля коледжу Кішинчанд-Челларам, неподалік маєтку Санджая. Це був один з найкращих навчальних закладів у Бомбеї. Модно одягнені студенти заповнили вулицю, молоді уми проблискували в їхніх яскравих посмішках. Вони були надією міста, а насправді надією усього світу, хоча мало хто про це тоді знав.

— Я присягаюся,— сказав позаду мене голос.— Найшвидший білий чоловік у Бомбеї. Я намагався тебе наздогнати останні п’ять...

Це був Фарід Посередник, молодий гангстер, який винуватив себе в тому, що не був з Хадербгаєм перед його смертю, у вбивчих снігах Афганістану. Він зненацька замовк, коли я зняв з голови м’яку чорну тканину, яка була в мене замість тюрбана.

— О чорт, чоловіче! Що з тобою сталося?

— Не знаєш, чи Санджай вдома?

— Так. Звісно. Ходімо в хату.

Я розповів про все Санджаю, сидячи у їдальні за скляним столом з позолотою. Санджай був абсолютно спокійний і майже зневажливий. Він попросив повторити всі імена, які вони озвучували, й описати обличчя, які я бачив.

— Я цього очікував,— сказав він.

— Очікував цього? — запитав я.

— Чому ти не попередив Ліна? — зажадав Фарід.— Або мене, щоб я поїхав з ним.

Санджай нас проігнорував і почав ходити кімнатою.

Його вродливе обличчя постаріло раніше свого часу. Кола під очами ще більше потемніли, перетворившись на чітко окреслені жолоби. Зморшки постійної тривоги прорізалися в кутиках його налитих кров’ю очей, гублячись у свіжій сивині, що зі скронь розходилася в чорному блискучому волоссі.

Він забагато пив і зловживав усіма іншими своїми захопленнями. Він, молодий чоловік на чолі імперії, спалював свою молодість занадто швидко.

— Чого вони хотіли насправді, на твою думку? — запитав мене він після затяжної паузи.

— Чому ти сам мені не скажеш? Що відбувається в Пакистані? Чого ще ти мені не розповів, коли відіслав на Гоа?

— Я розповів тобі те, що ти мав знати! — випалив Санджай.

— Це була інформація, яку я мав знати раніше,— спокійно мовив я.— Не тебе прив’язували до того лежака, Санджаю. Мене.

— Так, дідько! — додав Фарід.

Санджай перевів погляд на свої руки на тлі скляного столу. Його найбільшим страхом була кривава мафіозна війна, у результаті якої одна банда втратила б чимало людей і влади, а інша — все. Усе, крім цього, на його думку, це вже перемога. У цьому єдиному ми з ним погоджувалися під час усіх завдань і сутичок за останні два роки.

— У цій грі є речі, яких ти не знаєш і не зможеш зрозуміти,— сказав він.— Я керую компанією. Я повідомляю вам обом лише те, що ви маєте знати, і більше нічого. Тож не пішов би ти, Ліне? І не пішов би ти, Фаріде?

— Не пішов би я, Санджаю? — вибухнув Фарід.— Це вся повага, яку я отримую? А може, я просто тут і зараз підправлю твою щасливу посмішку?

Він почав рухатися до Санджая, але я його зупинив, поклавши руки йому на груди.

— Заспокойся, Фаріде, брате,— мовив я.— Якраз цього вони й хотіли, коли цілий день мене лупцювали,— щоб ми налаштувалися один проти одного.

— Не пішов би я? — прогарчав Фарід.— Повтори це ще раз, босе. Повтори ще раз.

Санджай деякий час дивився на молодого бійця, а потім його холодні очі повернулися до мене.

— Скажи мені правду, Ліне. Що ти їм сказав?

Прийшла моя черга розізлитися. Лють перепинила мені дихання. Я вищирився, і порізи знову відкрилися.

— До чого ти ведеш, босе?

Він роздратовано насупився.

— Ну ж бо, Ліне,— сказав він.— Це реальний світ. Люди не мовчать. Що ти їм сказав?

Я був настільки злий, що готовий був відгамселити його до втрати тями. Фактично я розлютився на нього більше, ніж на чоловіків, які віддубасили мене майже до втрати тями.

— Звісно, він нічого не сказав! — обурився Фарід.— Це не вперше, коли його побили вороги. Мене також. І тебе теж, Санджаю. Припини виявляти неповагу. Що з тобою таке, босе?

Санджай зблиснув очима, роздратованими аж до жорстокості, показуючи, наскільки він близький до краю. Фарід спочатку витримав його погляд, але потім відвів очі.

Санджай повернувся до мене.

— Можеш іти, Діне,— вичавив він.— І щодо того, про що ти розповів або не розповів, тримай язика за зубами. Нікому ні слова.

— Про що я маю мовчати, Санджаю? Про виставу, яку вони сьогодні влаштували? Однієї хвилини вони збираються мене вбити, а наступної вже відпускають мене на волю. Вони хотіли, щоб я повернувся сюди в такому стані й запитав у тебе про Пакистан. Це повідомлення. Я є повідомленням. Один зі скорпіонів — Вішну — дуже вправно надсилає повідомлення.

— Я також,— посміхнувся Санджай.— І я пишу повідомлення кров’ю, як і вони. Коли і як вирішу.

— Хай що ти зробиш, не роби нічого за мене.

— Ти мені вказуєш, що робити? Ким ти в біса себе вважаєш?

Усередині мене прокинувся дракон, увесь у вогні, але я не хотів, щоб якогось іншого солдата теж прив’язали до стільця і тримали там, доки стеля не стала б червоною.

— Не вирішуй цю справу за мене, босе. Коли прийде час, я сам усе владнаю.

— Ти робитимеш те, що тобі скажуть, і тоді, коли скажуть.

— Я сам усе владнаю, Санджаю,— повторив я.— Коли і як — вирішу. Просто хочу прояснити той факт, що я тебе заздалегідь попередив.

— Вимітайтеся,— просичав Санджай, звужуючи очі.— Обоє. Навіть близько до мене не наближайся, Ліне, доки я тебе не викличу. Вимітайтеся.

Фарід зупинився на вулиці, лютуючи більше за мене.

— Ліне,— тихо сказав він, його очі не вміщали всю його лють.— Мені начхати на те, що верзе Санджай. Він слабкий. Він ніщо. Я втратив будь-яку повагу до нього. Ми знайдемо Абдуллу. Ми підемо туди лише втрьох, нікого не повідомляючи. Ми прикінчимо цього Вішну — того, що на чолі, й тих інших ганду[49], Данду й Ганумана.

Я посміхнувся, ніжачи своє зранене обличчя у промінні тепла його хороброго серця.

— Усе нормально. Залиш усе, як є. Буде правильне місце і правильний час, брате. Так чи так, я знову зустрінуся з цими хлопцями, і якщо будеш мені потрібен, я обов’язково тобі зателефоную.

— Уночі або вдень, друже,— відповів він, тиснучи мені руку.

Він поїхав, а я поглянув на маєток Санджая, ще один маєток у місті нетрищ. Вуличні вікна були затулені червоними металевими віконницями вже з поіржавілими засувами. Зів’ялий живопліт чіплявся до кованої огорожі.

Цей будинок був дуже схожий на той, до якого повернулися скорпіони після мого катування. Він був занадто схожий на той будинок.

Ти можеш поважати права і переконання іншої людини, навіть зовсім її не знаючи. Але саму людину можна поважати лише тоді, коли ти знаходиш у ній щось дійсно гідне.

Фарід не рівнявся на Санджая, і було очевидно, що інші члени ради відчували те ж саме. Я ніколи не рівнявся на Санджая, але все одно на нього працював, перебуваючи під захистом компанії, яка носила його ім’я.

Це було питанням сумління для мене і, можливо, для кількох інших, але ерозія влади була всім для Санджая. Кожна банда є тотемом поваги. Кожен ватажок — утіленням віри.

Чому не полився дощ? Я почувався брудним — побитим і брудним. Я падав. Падало все, окрім дощу. Моє серце потрапило у полон, а я писав записку з вимогою викупу.

Той світ, який існував декілька тижнів тому, перед моєю поїздкою на Гоа, орієнтувався по інших зірках. Ослаблений ватажок з підтримкою афганських охоронців, чотирнадцятирічний хлопчина — Тарик, який мріяв про владу над убивцями та крадіями, ранкові тортури зі згадуванням Пакистану, Лайза, Карла, Ранджит...

Я розгубився. І був брудний. І побитий. Мені потрібно було знайти свій шлях. Я мав перестати падати. Розвернувшися спиною до маєтку Санджая, я поїхав геть, штовхаючи ще один пліт надії в маленький океан хвилин — в океан свого життя.

Розділ 12

Повернувшись додому, я знайшов на столі записку від Лайзи, у якій вона писала, що не дочекалася мене і тому пішла на закупи зі своїм другом — Вікрамом. Вона запропонувала зустрітися на квартирі пізніше.

Розслабившись уперше з моменту, коли мене забрали люди Вішну, я замкнув двері та притулився до стіни. Це тривало недовго. Я сповз по стіні вниз і сів на підлогу.

Було ще рано, а я вже встиг сфальшувати три паспорти, був викрадений, побитий, допитаний — і це все до другої години дня.

У мене були друзі, які з легкістю переносили побиття. Я так ніколи й не навчився бути апатичним. Я міг усе тримати в собі до тієї миті, доки не опинявся в безпечному місті, але тільки-но зачиняв захищені двері, завжди надходила лавина. Того дня моє серце ще довго колотилось у грудях, а руки ніяк не могли перестати тремтіти.

Я помився під душем, відшкрібаючи обличчя і шию жорсткою щіткою і сильним дезінфектантом. Рани були чисті, що дуже важливо у тропічному кліматі, але вони знову почали кривавитися. Я залив їх лосьйоном для гоління.

Доки біль випалював білі цятки перед очима, я зауважив на майбутнє, що для розправи над вусатим Дандою маю прихопити лосьйон для гоління.

В тих місцях, де мене била бамбукова палиця Данди, з’являлися синці й рубці. Вони точно відповідали слідам, що вже були на моєму тілі раніше, у в’язниці, слідам, які я бачив на інших в’язнях під час відвідин душової кімнати.

Я відвернувся від дзеркала, змушуючи себе все забути: це ще один тюремний трюк. За двадцять хвилин я знову був на мотоциклі, одягнений у чисті джинси, чоботи, червону футболку і безрукавку.

Я їхав повз риболовецьку бухту в затоці Колаба-Бек, щоб потрапити на зустріч у нетрищах.

Усю територію навколо мене було відібрано в моря, камінчик по камінчику. Високі сучасні житлові комплекси юрмилися на новому кам’яному океані та кидали таку дорогоцінну тінь на широкі озеленені вулиці.

Це був фешенебельний бажаний район, з готелем «Президент», що став візитівкою передмістя. Невеличкі крамниці, які вишикувалися на трьох основних бульварах, були нещодавно відреставровані. Квіткові ящики прикрашали більшість вікон. Слуги, які рухалися туди й назад між житловими вежами та крамницями, були одягнені в найошатніші сарі й накрохмалені білі сорочки.

Коли головна дорога повернула ліворуч, а потім праворуч біля Всесвітнього торгового центру, то прийшла і зміна краєвиду.

Дерев уже було не так багато, а потім їх узагалі не стало видно. Затінок почав зникати разом з тінню вежі, яка здалася сонцю.

Тепло від нависаючого сонця, затуленого важкими хмарами, нещадно давило на брудно-сірий океан нетрищ, де гребені низьких дахів котилися нерівними хвилями аж до розтріпаного обрію неспокою і боротьби.

Я припаркував мотоцикла, вийняв медикаменти й бинти і дав трохи грошей одному з малих, які запропонували постерегти мій транспорт. Хоча для цього не було потреби. Тут ніхто нічого не крав.

Зайшовши до нетрищ, я рушив широкою піщаною нерівною дорогою. Мене привітав сморід відкритих убиралень, що містилися біля дороги. Мені перехопило подих, а в шлунку важким каменем осіла нудота.

Суворо і швидко повернулися спогади мого побиття на складі. Сонце. Побиття. Сонце було занадто гарячим. Я похитнувся на край шляху. Це спричинило нову хвилю нудоти. Я зупинився. Руки на колінах. Я виблював у бур’янах біля дороги все, що залишалося в шлунку.

Діти з нетрищ вибрали цей момент, щоб ринутися з провулків для привітання. Оточуючи мене, поки я здригався і тремтів, вони тягнули за рукави сорочки і вигукували моє ім’я.

— Лінбаба! Лінбаба! Лінбаба!

Узявши себе в руки, я дозволив дітям затягнути себе у нетрища. Ми торували нашу дорогу вузькими протоптаними провулками між хатами, зробленими з поліетилену, тканих килимків і бамбукових стовпів. Халупи, на яких упродовж восьми місяців сезону посухи збирався пил, схожі були на дюни в пустелі.

Крізь низькі дверні отвори проглядалися блискучі вежі каструль і сковорідок, гірлянди з зображеннями богів і гладенько вичовгана земляна долівка, засвідчуючи охайне упорядковане життя, що панувало всередині.

Діти провели мене просто до будинку Джонні Сигара, який стояв неподалік узбережжя.

Джонні був головним у нетрищах, народився на вулицях міста. Його батько був морським піхотинцем на тимчасовому завданні в Бомбеї і покинув матір Джонні, коли дізнався про її вагітність. Він залишив місто на військовому кораблі, що прямував до порту Аден. Вона більше ніколи про нього не чула.

Родина вигнала матір Джонні з дому, після чого вона почала жити у своєрідному поселенні для безхатченків, збудованому з поліетилену, що розкинулося через дорогу від Кроуфордського ринку.

Джонні народився серед цілодобового галасу, штовханини і човгання, біля одного з найбільших критих ринків Азії. У його вухах дзвеніло від самого ранку й аж до пізньої ночі від пронизливого крику і реву вуличних продавців і лоточників.

Він усе своє життя прожив у громадах безхатченків і в переповнених нетрищах, і почувався як удома лише в припливі й вихорі юрби. Ті кілька разів, що я бачив його на самоті, коли він прогулювався узбережжям біля нетрищ або сидів біля чайної крамниці під час післяобіднього затишшя, то він здавався пригніченим самотністю, замкненим у своєму маленькому «я». Але посеред будь-якої юрби він був окрасою свого народу.

— О Боже! — вигукнув він, коли побачив моє обличчя.— Що в дідька з тобою сталося, чоловіче?

— Це довга історія. Як поживаєш, Джонні?

— О чорт, друже. Тебе міцно припечатали!

Я насупив брови. Джонні знав цей погляд. Ми були сусідами у нетрищах упродовж вісімнадцяти місяців і залишилися добрими друзями.

— Гаразд, гаразд, тгик гай[50], баба. Іди посидь. Випий чаю. Суніле! Принеси чаю! Фатафат! Як блискавка!

Я сів на порожньому зерновому барабані, дивлячись, як Джонні роздавав інструкції команді парубків, які завершували останні приготування перед дощем.

Коли попередній очільник нетрищ пішов у відставку і виїхав у своє село, на своє місце він рекомендував Джонні Сигара. Кілька людей бурчали, що Джонні не ідеальний кандидат, але любов і повага загалу до пенсіонера вгамували всі заперечення.

Це була почесна посада, що не давала більшого авторитету, ніж той, яким уже володіла людина, яка її обіймала. Після майже двох років на цій посаді Джонні показав себе мудрим посередником у вирішенні суперечок і сильним очільником, який пробуджує віковічний інстинкт — бажання рухатися у правильному напрямку.

Зі свого боку, Джонні насолоджувався лідерством. І коли всім іншим не вдавалося вирішити суперечку, він довіряв своєму серцю, оголошував вихідний у нетрищах і влаштовував вечірку.

Його система працювала і була популярною. Деякі люди переселялися до його нетрищ тільки тому, що там майже щотижня була гарна вечірка для мирного врегулювання суперечки. Люди з інших нетрищ приходили до Джонні, щоб вирішити свої суперечки. Крок по кроку хлопчик, народжений на тротуарі, став Соломоном для своїх людей.

— Аруне! Спустися до мангрової лісосмуги разом з Діпаком! — заволав він.— Дамба для захисту від паводкових вод учора обвалилася. Полагодь її, швидко! Радже! Піди з хлопцями до будинку Бапу. У стареньких жінок у його провулку немає поліетилену на даху. Ті довбані коти його стягли. Бапу має необхідні матеріали. Допоможи йому підняти їх нагору. А решта нехай продовжує чистити водостоки! Джалді! Мерщій!

Принесли чай, і Джонні присів, щоб випити його зі мною.

— Коти,— зітхнув він.— Ти можеш мені пояснити, як на світі можуть існувати любителі котів?

— Одним словом? Миші. Коти — вправні маленькі дияволи.

— Мабуть. Ти розминувся з Лайзою і Вікрамом. Вона бачила твоє обличчя?

— Ні.

— Дідько, чоловіче, у неї буде істерика, яар. Таке враження, наче хтось тебе переїхав.

— Дякую, Джонні.

— Не варто,— відповів він.— До речі, той Вікрам також не в набагато кращому стані. Гадаю, він недосипає.

Я знав, чому Вікрам мав такий кепський вигляд. Я не хотів про це говорити.

— Коли все почнеться, на твою думку? — запитав я, дивлячись на важкі навислі хмари.

Запах дощу, який збирався, але ще не почався, був скрізь — у моїх очах, у моєму поті, у моєму волоссі. Перший дощ — ідеальне породження мусону.

— Я думав, усе почнеться сьогодні,— відповів він, сьорбаючи чай.— Я був переконаний.

Я попивав свій чай. Він був солодкий, з додаванням імбиру, щоб перемогти спеку, яка тиснула на серце у ці останні дні літа.

Імбир заспокоїв рани у мене в роті, і я зітхнув із задоволенням.

— Добрий чай, Джонні,— сказав я.

— Добрий чай,— відповів він.

— Індійський пеніцилін,— провадив я.

— Але... але в цьому чаї немає ніякого пеніциліну, баба,— заперечив Джонні.

— Ні, я маю на увазі...

— Ми маємо додати пеніцилін до нашого чаю,— заявив він.

Він здавався ображеним.

— Ні, ні,— запевнив його я, знаючи, що зараз ми зайдемо в глухий кут.— Це фраза з одного старого жарту про курячий бульйон. Жарту, в якому курячий бульйон називали єврейським пеніциліном.

Джонні обережно понюхав свій чай.

— Ти... ти відчуваєш у чаї курей?

— Ні, ні, це жарт. Я виріс у єврейській частині свого міста, її ще називали Маленький Ізраїль. І знаєш, це такий загальновідомий жарт, бо євреї завжди пропонують тобі курячий бульйон як ліки від будь-якої хвороби. Якщо в тебе розлад шлунку — випий курячого бульйону. Якщо в тебе болить голова — випий курячого бульйону. Якщо тебе підстрелили — випий курячого бульйону. А в Індії чай — це неначе курячий більйон для євреїв, розумієш? Склянка міцного чаю одразу ж поставить тебе на ноги. Дійшло?

Його трохи насуплені брови трансформувались у легеньку посмішку.

— Неподалік звідси мешкає єврей,— повідомив він.— У колонії парсів на Кафф-Парейд, навіть при тому, що він не парс. Його звати Ісаак, здається. Привести його сюди?

— Так! — схвильовано відповів я.— Сходи по єврея і приведи його сюди!

Джонні підвівся зі свого стільця.

— Почекаєш на мене? — запитав він, готуючись виходити.

— Ні! — роздратовано крикнув я.— Я пожартував, Джонні. Це був жарт! Звісно ж, я не хочу, щоб ти приводив сюди єврея!

— Та мені не важко,— мовив він.

Він витріщався на мене з подивом, застигнувши за півкроку від мене, не впевнений, чи потрібно кликати цього Ісаака-ізраїльтянина, чи ні.

— Тож...— нарешті сказав я, дивлячись на небо, щоб виплутатися з безвихідної ситуації,— коли, на твою думку, все почнеться?

Він розслабився і почав вивчати хмари, які вихором летіли з моря.

— Думаю, усе почнеться сьогодні,— відповів він.— Я був переконаний.

— Ну,— зітхнув я,— якщо не сьогодні, то завтра. Гаразд, ми можемо розібратися з цим зараз, Джонні?

— Джарур,— відповів він, прямуючи до низьких дверей своєї хатини.

Я приєднався до нього всередині, зачиняючи по собі крихкі двері, зроблені з фанери. Хатина була побудована з тонких матів у стилі татамі, прикріплених до бамбукових стовпів. Підлога була вимощена екстравагантно деталізованими кольоровими кахлями, покладеними просто на землю. Мозаїка кахлів зображувала півня, хвіст якого розкинувся віялом на тлі дерев і квітів.

Полиці були заповнені їжею. Великий металевий гардероб, недоступний для щурів, був недешевим і дуже цінним предметом меблів у нетрищах. Музична система на батарейках займала куток металевого комода. Почесне місце в помешканні займала тривимірна ілюстрація з побитим і розіп’ятим Ісусом. Нові матраци в квіточку були згорнуті в кутку.

Сліди відносної розкоші, що стала наслідком статусу Джонні та його комерційному успіху. Як весільний подарунок я дав йому гроші, щоб він купив собі невелику законну квартиру в сусідньому районі Нейві-Нагар. Цей подарунок мав дозволити йому втекти від невизначеності та труднощів життя в нелегальних нетрищах.

Спираючись на заповзятливість його дружини Зіти, дочки процвітаючого власника чайної крамниці, Джонні використав квартиру як заставне майно для кредиту, а потім почав її здавати в оренду за високою ціною. Він використав кредит для купівлі трьох хатин у нетрищах, орендував три нелегальні хатини за ринковими ставками і жив у тому самому провулку посеред нетрищ, де я з ним і познайомився.

Відклавши декілька речей убік, Джонні звільнив місце, щоб я міг сісти. Я його зупинив.

— Дякую, брате. Дякую. У мене немає часу. Треба знайти Лайзу. Я розминаюся з нею увесь день.

— Ліне, брате, ти завжди будеш на крок позаду тієї дівчини.

— Думаю, ти маєш рацію. Ось, візьми це.

Я передав йому сумку з медикаментами, яку дала мені Лайза, й дістав з кишені пачку грошей, туго перев’язаних гумками. Грошей було досить, щоб оплатити роботу двох молодиків, які надавали першу медичну допомогу в безкоштовній клініці. Там також було більше ніж достатньо, щоб покрити купівлю нових пов’язок і медикаментів.

— Що нового?

— Ну...— почав неохоче він.

— Скажи мені.

— Анджалі, дочка Бгаґата, вона склала іспити.

— І які результати?

— Вона була найкраща. І не тільки у класі, щоб ти знав, але найкраща в усьому штаті Махараштра.

— Розумна мала.

Я пам’ятав маленьку дівчинку, якою вона була декілька років тому, коли час до часу допомагала мені в безкоштовній клініці. Дванадцятирічна дитина знала напам’ять усі імена пацієнтів у нетрищах, сотні імен, і стала другом кожному з них. Навідуючись до клініки, я спостерігав, як вона вчилася і росла.

— Але замало бути розумною тут, у нашій Індії,— зітхнув Джонні.— Голова прийомної комісії університету вимагає бакшиш[51] у двадцять тисяч рупій.

Він сказав це категорично, без злоби. Це було фактом життя, як, наприклад, зменшення кількості риби в тенетах рибалок або щоденне збільшення кількості легковиків, вантажівок і мотоциклів на дорогах колись благородного Міста-Острова.

— Скільки в тебе є?

— П’ятнадцять тисяч,— відповів він.— Ми збирали гроші в усіх жителів, з усіх каст і релігій. Я сам здав п’ять тисяч.

Це був значний внесок. Я знав, що Джонні не відіб’є цих грошей ще принаймні три роки.

Я дістав згорток американських доларів з кишені. У ті дні скаженого попиту на чорному ринку грошей я завжди мав при собі щонайменше п’ять видів валют — німецькі марки, фунти стерлінгів, швейцарські франки, долари і ріали. У мене було три сотні і п’ятдесят доларів у банкнотах. За ставками чорного ринку цього було достатньо, щоб покрити недостачу для хабара на освіту Анджалі.

— Ліне, тобі не здається...— мовив Джонні, стукаючи грошима по своїй долоні.

— Ні.

— Я знаю, Лінбаба, але це неправильно, що ти отак віддаєш гроші, нікому про це не кажучи. Вони мають про це знати. Я розумію, що коли ми віддаємо без похвали, анонімно, то нам повернеться вдесятеро більше від Бога. Але Бог, хай Він вибачить мені за вираження своїх думок, може бути дуже повільним при висловленні похвали.

Він був майже однакового зросту і ваги зі мною і ходив, забіякувато випроставши плечі й відставивши лікті, як людина, яка частенько змушує дурнів страждати.

Його довге обличчя постаріло більш ніж на його тридцять п’ять років, і щетина на підборідді вже була присипана сивиною. Очі піщаного кольору були тривожні, підозрілі й замислені.

Він був читачем, який поглинав принаймні одну книгу зі самовдосконалення на тиждень, а потім без кінця діставав своїх сусідів, щоб вони її теж прочитали.

Я поважав його. Він був хорошою людиною, хорошим другом, який змушував мене бути кращим лише самим фактом нашого знайомства. Як не дивно і, мабуть, безглуздо, та я не міг йому цього сказати. Я хотів. Я вже кілька разів був готовий, але так і не зміг вимовити цих слів.

На той час моє серце вигнанця було переповнене сумнівами, спротивом і скептицизмом. Я віддав своє серце Хадербгаю, а він використав мене як пішака. Я віддав своє серце Карлі, єдиній жінці, яку я кохав, а вона використала мене, змусивши служити чоловіку, якого ми обоє називали батьком,— Хадербгаю. Відтоді я два роки був на вулицях і бачив, як місто перетворилося на цирк, багаті жебрали у бідняків, а злочин відповідав покаранню. Я став старшим, ніж мав би бути, й опинився занадто далеко від людей, які мене любили. Я підпустив до себе лише кількох, але ніколи не тягнувся до них так, як вони тягнулися до мене. Я не прив’язувався настільки сильно, бо знав, що рано чи пізно мені доведеться їх відпустити.

— Забудь про це, Джонні,— м’яко сказав я.

Він знову зітхнув, поклав гроші до кишені та повів мене на вулицю.

— То чому євреї кладуть пеніцилін у свої кури? — поцікавився він, доки ми споглядали похмуре небо.

— Я пожартував, Джонні.

— Ні, але ті євреї досить розумні, яар. Якщо вони кладуть пеніцилін у свої кури, то вони, мабуть, мають в біса хорошу...

— Джонні,— перебив я, піднісши руку,— я люблю тебе.

— Я теж тебе люблю, друже,— посміхнувся він.

Він міцно мене обійняв, після чого ожили всі рани і синці на моїх руках і плечах.

Йдучи з нетрищ, я й досі відчував його силу, досі відчував запах кокосової олії у його волоссі. Задушливі хмари кидали вечірні тіні на зморені обличчя рибалок і праль, які поверталися додому з метушливого узбережжя. Та коли вони мені посміхалися, білки їхніх утомлених очей, золотисто-каштанові й червоного золота, сяяли. І вони всі посміхалися, всі й кожен, проходячи повз мене, й корони виблискували на їхніх спітнілих чолах.

Розділ 13

Коли я зайшов до галасливого збіговиська в «Леопольді», то почав шукати очима Лайзу й Вікрама. Я їх не побачив, проте знайшов свого друга Дідьє. Він сидів з Кавітою Синг і Навіном Едеїром.

— Ревнивий чоловік! — викрикнув Дідьє, милуючися моїм понівеченим обличчям.— Ліне! Я такий гордий за тебе!

— Мушу тебе розчарувати,— знизав я плечима, тиснучи руку йому і Навіну.— Послизнувся в душі.

— Схоже, що душ відбивався,— додав Навін.

— Ти вже став водопровідним детективом?

— Незалежно від причини, я надзвичайно радий бачити сліди гріха на твоєму обличчі, Ліне! — оголосив Дідьє, махаючи офіціантові.— Це привід для святкування.

— Таким чином я оголошую цю зустріч Анонімних грішників відкритою! — проголосила Кавіта.

— Вітаю, мене звати Навін,— заявив молодий детектив, підіграючи,— і я грішник.

— Привіт, Навіне,— відповіли ми.

— Звідки ж почати...— розсміявся Навін.

— Нам підійде будь-який гріх,— підказав Дідьє.

Навін вирішив про це трохи подумати.

— Тобі личить цей новий вигляд,— сказала мені Кавіта Синг, доки ми влаштовувалися за столом.

— Упевнений, що ти кажеш це всім синцям.

— Лише тим, які я сама залишила.

Кавіта — вродлива інтелігентна журналістка, яка надавала перевагу дівчатам і була однією з небагатьох жінок у місті, що не боялися це оголосити.

— Кавіто, Навін не розкриє своїх гріхів! — насупився Дідьє.— То бодай розкажи мені про кілька своїх.

Вона розсміялась і почала перераховувати свої гріхи.

— Те каміння у твоєму душі,— тихо зауважив Навін, прихиляючись до мене,— виконало роботу професійно.

Я швидко на нього поглянув. Я був готовий почати йому симпатизувати. Я вже йому симпатизував. Але він був чужинцем, і я не був певен, чи можна йому довіряти. Як він міг знати, що мене побили професійно?

Побачивши мій вираз обличчя, він посміхнувся.

— Всі удари, з обох боків твого обличчя, малюють щільний візерунок, ліворуч і праворуч,— прошепотів він.— Очі вже почорніли, але й досі розплющені, й ти можеш нормально дивитися. Цього не дуже легко досягти. Твої зап’ястки також зі слідами. Не надто важко здогадатися, що хтось, хто добре знає свою роботу, непогано до тебе приклався.

— Мабуть, десь у всьому цьому є суть.

— Суть у тому, що я ображений.

— Ти ображений?

— Ти мене не запросив.

— Не я розсилав запрошення.

— А ще будуть вечірки? — посміхнувся він.

— Не знаю. Тобі самотньо?

— Якщо наступного разу тобі буде потрібне товариство, то розраховуй на мене.

— Навряд чи,— відповів я.— Але дякую за пропозицію.

— Будь ласка! — наполягав Дідьє, доки сердитий офіціант стукотів склянками з напоями по столу.— Перестаньте шепотітися, ви двоє. Якщо це не таємна коханка і не ревний чоловік, про якого можна похвалитися, то ти маєш запропонувати на розгляд інший гріх.

— Я за це вип’ю,— заохочувала Кавіта.

— Ти знаєш, чому гріхи заборонені? — запитав у неї Дідьє, виблискуючи блакитними очима.

— Тому що це весело? — припустила Кавіта.

— Тому що доля знущається з тих людей, які забороняють гріхи,— відповів Дідьє, піднімаючи келиха.

— Я виголошу тост! — заявила Кавіта, приєднуючися до Дідьє.— За зв’язування людей і гарні ляпаси!

— Чудово! — загорлав Дідьє.

— Я «за»,— приєднався Навін, піднімаючи келиха.

— Ні,— заявив я.

Це був невдалий день для тостів про зв’язування людей — не для мене.

— Гаразд, Ліне,— відрізала Кавіта.— Чому б тобі не запропонувати тост?

— За свободу в усіх її формах,— промовив я.

— Я знову «за»,— сказав Навін.

— Дідьє завжди за свободу,— погодився Дідьє, піднімаючи келиха.

— Добре,— погодилася Кавіта, стукаючи своїм келихом об наші.— За свободу в усіх її проявах.

Ми тільки поставили келихи на стіл, як до нас приєдналися Конкенон і Стюарт Вінсон.

— Агов, друже,— мовив Вінсон, потискаючи мені руку й добродушно посміхаючись.— Що з тобою в біса сталося?

— Хтось надер йому бісову сраку,— розреготався Конкенон, розтягуючи слова з північно-ірландським акцентом.— І здається, заодно ще й голову, до всього іншого. Чим ти займався, хлопче?

— У нього проблеми з душовою кабіною,— відповіла Кавіта.

— Проблеми з душовою, справді, еге ж? — вишкірився Конкенон, нахиляючися до Кавіти.— А з чим проблеми у тебе?

— Ти перший,— запропонувала Кавіта.

Він знову вишкірився, неначе вже виграв.

— Я? У мене проблеми з усім, що й досі мені не належить. І коли я вже випустив цього кота з торби, то повторю, з чим проблеми у тебе?

— Проблеми з привабливістю. Але я отримую терапію.

— Терапія антипатією визнана дуже ефективною,— додав Навій, зиркаючи на Конкенона.

Конкенон розреготався, дивлячись на них обох, без зайвих слів узяв два стільці біля сусіднього столика, підтягнув їх до нашого і всадовив на одного з них Вінсона.

Власного стільця він розвернув задом наперед і, сівши на нього, поклав свої солідні передпліччя на спинку.

— Що ми п’ємо? — запитав він.

Я усвідомив, що Дідьє не замовив напої всупереч його звичці робити це, коли хтось новий приєднувався до нього в «Леопольді». Повернувши голову, я помітив, як він пильно дивиться на Конкенона. Востаннє коли я бачив, щоб Дідьє отак на когось дивився, у нього в руках був пістолет. За тридцять секунд він ним скористався.

Я підніс руку, щоб покликати офіціанта. Коли ми замовили напої, я перевів тему розмови, щоб відвернути увагу Дідьє.

— Добрий вигляд маєш, Вінсоне.

— Я збіса щасливий,— відповів молодий американець.— Ми щойно зірвали куш. Опинився просто в моїх руках. Ну, точніше, в наших руках, Конкенона і моїх. Тому, агов, напої за наш рахунок.

Принесли напої. Вінсон заплатив, і ми підняли келихи.

— За солодкі мрії! — мовив Вінсон.

— І за невдах, які їх підсолоджують,— мерщій додав Конкенон.

Ми цокнулися, але Конкенон устиг зіпсувати тост.

— Десять штук зелених кожному! — додав Конкенон, грюкаючи келихом по столу.— Немає кращого почуття! Наче задовольняєшся в рот якоїсь багатенької дівки!

— Заспокойся, Конкеноне! — сказав я.

— Це не місце для такої розмови,— додав Вінсон.

— Що? — запитав Конкенон, розкинувши руки від подиву.— Що?

Він повернув голову й боком присунув свого стільця ближче до Кавіти.

— Ну ж бо, дорогенька,— провадив він, широко посміхаючись, наче запрошував її на танець,— я не повірю, що ти новачок у цій справі. Тільки не з таким личком і фігурою.

— Може, поговориш про це зі мною? — пробурчав крізь зціплені зуби Навін Едеїр.

— Хіба що ти довбана лесбіянка! — не вгамовувався Конкенон, регочучи так сильно, що його стілець відхилився і дивом не впав.

Навін почав підводитися. Кавіта поклала руку йому на груди, стримуючи.

— Заради всього святого, Конкеноне! — просичав Вінсон, здивований і збентежений.— Та що з тобою в біса сталося? Ти привів мені золотого клієнта, ми заробили купу грошей і ми повинні бути начебто щасливі та святкувати. Припини вже всіх мучити!

— Усе нормально,— запевнила Кавіта, спокійно дивлячись на Конкенона.— Я вірю у свободу слова. Якщо ти мене торкнешся, то я відірву тобі руку. Але якщо ти просто сидітимеш, верзучи нісенітниці, наче ідіот, то можеш так продовжувати аж до самого ранку, мені байдуже.

— О, то ти лижеш тільки піхви,— вищирився Конкенон.

— Власне кажучи...— почала вона.

— Власне кажучи,— перебив її Дідьє,— тебе це не стосується.

Оскал Конкенона на краях рота став натягнутим. Очі заблищали, неначе сонячне сяйво на капюшоні кобри. Конкенон обернувся до Дідьє. Від нього хвилями напливала загроза. Грубість до Кавіти була хитрістю для провокації Дідьє.

Це спрацювало. Очі Дідьє перетворилися на полум’я кольору індиго.

— Тобі треба припудрити носика й одягнути сукню, солоденький,— прогарчав Конкенон.— Усі ви, довбані гомики, маєте носити сукні. Як застереження для решти. Якщо ти трахаєшся, як жінка, то ти маєш і відповідно одягатися.

— Тобі має вистачати сміливості, якщо відсутня гідність,— спокійно відповів Дідьє,— обговорити це віч-на-віч. Надворі.

— Ти чортове неприродне створіння,— просичав Конкенон крізь ледь розтулені губи.

Ми всі вже були на ногах. Навін потягнувся, щоб схопити Конкенона за сорочку. Ми з Вінсоном розвели двох чоловіків, а офіціанти кинулися до нас з усіх боків бару.

У ті роки в офіціантів «Леопольда» було своєрідне стажування. Вони одягали боксерські рукавички, а потім виходили проти дуже міцного адміністратора Сикха. Якщо вони могли вистояти проти нього дві хвилини у провулку за баром, то отримували роботу. Й от шестеро таких офіціантів, керованих дуже великим, дуже міцним Сикхом, оточили наш столик.

Конкенон швидко озирнувся, його жорстка посмішка стала ще ширшою, демонструючи нерівний ряд пожовклих зубів. Кілька секунд він дослухався до свого внутрішнього голосу, який переконував його битися і померти. Для деяких чоловіків це — найсолодший голос, що до них звертається. Потім злість перетворилась на хитрість, і він почав задкувати крізь коло офіціантів.

— Знаєте що? — вичавив він, відступаючи.— Ідіть до дідька! Усі йдіть до дідька!

— Що це взагалі таке було? — зойкнув Вінсон, дивлячись, як Конкенон дибає на вулицю, розпихаючи людей.

— Це ж очевидно, Стюарте,— сказав Дідьє, доки всі інші повільно сідали на свої місця.

Він був єдиним, хто не вставав і хто залишився спокійним до кінця.

— Не для мене, чоловіче.

— Я бачив цей феномен багато разів, Стюарте, у багатьох країнах. Цього чоловіка неконтрольовано тягне до мене.

Вінсон розбризкав пиво по всьому столі. Кавіта зайшлася сміхом.

— Ти хочеш сказати, що він гейко? — запитав Навін.

— А чоловік обов’язково має бути гейком,— поцікавився Дідьє, нагороджуючи його поглядом, який міг припекти шкіру,— щоб його тягнуло до Дідьє?

— Добре, добре,— розсміявся Навін.

— Не думаю, що він гейко,— повідомив Вінсон.— Він ходить до повій. Гадаю, він просто звихнувся.

— Це ти правду кажеш,— погодилася Кавіта, махаючи своїм келихом перед його розгубленим обличчям.

Солоденький, що стояв якнайдалі від конфлікту, ляпнув брудною ганчіркою по столу, подаючи знак про готовність приймати замовлення. Він поколупався у своєму кривому носі середнім пальцем, витер його об жакет і зітхнув.

— Аур кач? — процідив він.— Щось іще?

Дідьє вже збирався замовити, але я його зупинив.

— Не для мене,— сказав я, встаючи і забираючи свої ключі.

— Але ні! — запротестував Дідьє.— Ще по одному, безумовно?

— Я навіть попереднього келиха не допив. Я за кермом.

— Яз тобою, ковбою,— повідомила Кавіта, приєднуючись до мене.— Я пообіцяла Лайзі зайти сьогодні. Я поїду з тобою, якщо не проти?

— Радий провести цей час із тобою.

— Але... чи може гейко часто ходити до повій? — поцікавився Вінсон, нахиляючися до Дідьє.

Дідьє запалив цигарку, недовго пороздивлявся жар, а потім звернувся до Вінсона, і його очі почали звужуватися.

— Чи ти не чув, Стюарте, що гейко може робити все, чого хоче звичайний чоловік?

— Що? — запитав Вінсон, немов потрапивши на айсберг.

— А ще кажуть, що невігластво — це блаженство,— сказав я, обмінюючись посмішкою з Дідьє.— І я подамся за своїм блаженством додому.

Ми вийшли з бару, крізь наплив покупців прокладаючи собі дорогу до парковки, де я залишив свій мотоцикл.

Коли я вставляв ключ у замок запалювання, дужа рука потяглася до мене та схопила за передпліччя. Це був Конкенон.

— До біса його, так? — видав він, широко посміхаючись.

— Що?

— До біса його. Того французького сікача.

— Ти божевільніший, аніж тобі здається, Конкеноне.

— Не можу з цим сперечатися. Я не хочу з цим сперечатися. У мене є гроші. Десять штук. Ходімо налигаємося.

— Я їду додому,— відповів я, висмикуючи свою руку, щоб вставити ключа в замок запалювання.

— Ходімо, буде весело! Відтягнемося, ти і я. Затіємо десь бійку. Знайдемо якихось дійсно навіжених придурків і надаємо їм. Повеселімося, друже!

— Хоч як це принадно...

— Я дістав нову ірландську музику,— випалив він.— Вона в біса феноменальна. Привабливість ірландської музики в тому, що вона ідеально підходить для бійки.

— Ні.

— Та ну! Бодай послухай кілька пісень і напийся зі мною.

— Ні.

— Той француз — довбаний педик!

— Конкеноне...

— Ти і я,— провадив він, пом’якшуючи голос і змусивши себе посміхнутися, але це було більше схоже на гримасу болю.— Ми однакові, ти і я. Я тебе знаю. Я в біса добре тебе знаю.

— Ти мене не знаєш.

Він загарчав, крутячи головою та спльовуючи на землю.

— Я маю на увазі того педика, подумай про це. Якби увесь світ був таким, як він, то людська раса вже б вимерла.

— Якби увесь світ був схожим на тебе, Конкеноне, то ми б на це заслужили.

Мені було важко, занадто важко. Чи мав я право кидати каміння? Але я любив Дідьє, і мені було вже досить спілкування з Конкеноном на один довгий день.

У нього в очах з’явилася несподівана вбивча лють, але я не відводив погляду, подумавши, що мене вже сьогодні зв’язували і били, тому він може витріщатися скільки завгодно.

Я завів мотоцикла, відхилив бічну підставку і допоміг Кавіті сісти позаду мене. Ми поїхали не оглядаючись.

— Той тип,— прокричала вона, перехиляючися через моє плече і торкаючись губами мого вуха,— він чортів псих, яар.

— Я тільки сьогодні з ним познайомився,— зарепетував у відповідь я.— Він здавався нормальним.

— Ну, хтось викинув з його кошика нормальність,— мовила Кавіта.

— Таке можна сказати про більшість із нас,— відповів я.

— Говори за себе,— розсміялася Кавіта.— Мій кошик — це ріг достатку, сонечко.

Я не сміявся. Погляд Конкенона досі мене переслідував. Навіть коли я погамував Лайзин біль і переживання, вибачився перед нею, поцілував її та сів на хиткому стільці у ванній, а вона взялася до порізів на моєму обличчі, я не міг забути очі Конкенона: лихі провісники в печері.

— Ліну пасує цей вигляд,— сказала Кавіта Лайзі, займаючи комфортне місце на дивані після того, як мене привели до пуття.— Гадаю, він має платити комусь за побиття, бодай раз на місяць. У мене є кілька подруг, які робитимуть це безкоштовно.

— Недоречні жарти, Кавіто. Тільки подивися на нього! Саме такий вигляд мала б автомобільна аварія, якби автомобілі були зроблені з людей.

— Гаразд,— мовила Кавіта,— я зовсім не хочу уявляти таку картину.

Лайза насупилась і повернулася до мене, обхопивши мене рукою за шию.

— Ти не збираєшся зізнатися мені, що з тобою сталося, еге ж?

— Сталося?

— Ти хворий,— проголосила вона, відштовхуючи мене.— Ти хоч їв сьогодні?

— Ну... я типу був зайнятий.

— Кавіто, можеш нам щось приготувати? Я просто занадто схвильована, щоб зараз куховарити.

Кавіта приготувала одну з моїх улюблених страв — жовтий дхал[52] і алу-гобі[53]. Усе було дуже смачно, і я навіть не знав, яким я був голодним, доки не почав їсти. Потім ми швидко прибрали зі столу і сіли дивитися кіно.

Це був фільм Кончаловського «Потяг-утікач», сценарій до якого написав Куросава. У фільмі Джон Войт безстрашно їхав у безкрайнє біле небо, яке знаходить кожен злочинець на обрії свого несамовитого бажання.

Кавіта засудила його як тестостероновий тероризм, наполягла, щоб ми подивилися його ще раз, але вимкнули звук і самі озвучували героїв фільму. Ми знов увімкнули фільм і впродовж усього перегляду реготали.

Я грав у ту гру, вигадуючи фрази для героїв, відведені для мене Кавітою, оскверняючи свій улюблений фільм, але поки в темній кімнаті світло від потяга-втікача лилося на наші усміхнені обличчя, на мене посипались інакші зображення й обличчя з іншого темного місця, де я сьогодні побував.

Коли Лайза поставила іншу касету, я підвівся, узяв ключі та поклав у піхви два ножі.

— Куди ти? — запитала Лайза з дивана, де вона примостилася біля Кавіти.

— У мене є справи,— відповів я, нагинаючися, щоб поцілувати її щоку.

— У тебе є що? — зажадала вона.— Ми подивимось інший фільм! Цього разу виберу я. Це несправедливо, що я маю дивитися твій тестостероновий тероризм, а ти не дивитимешся мій естрогеновий екстаз.

— Відпусти його,— сказала Кавіта, пригортаючись ближче.— У нас буде домашній дівич-вечір.

Біля дверей вітальні я знову озирнувся подивитися на них.

— Якщо сьогодні не повернуся,— мовив я,— не віддавай моїх речей, бо я завжди повертаюся.

— Дуже смішно,— видала Лайза.— Скажи, у тебе була колекція марок у дитинстві?

— Будь ласка, Ліне,— розсміялася Кавіта.— Не відповідай на це запитання.

— Я пробував збирати,— відповів я.— Але батько, образно кажучи, погасив мою колекцію. До речі, ви вважаєте мене буркотливим?

— Що? — запитали вони.

— Один мій знайомий малий заявив, що я буркотливий. Я не доганяю. Гадаєте, я буркотливий?

Лайза і Кавіта так гучно розреготалися, що попадали на підлогу. Коли вони помітили вираз мого обличчя, то почали сміятися ще дужче, ще й качатися по підлозі, дриґаючи ногами.

— Та ну, це не так уже й смішно.

Вони благали мене зупинитися.

— Дякую,— сказав я.— Дуже дякую.

Вони досі реготали, коли я завів мотоцикла, виїхав на дорогу та поїхав по Марін-драйву в напрямку Тардео.

Було вже пізно, і вулиці майже повністю знелюдніли. Запах заліза й солі — морської крові — піднімався з гребенів хвиль, що розбивалися об дамбу широкої затоки. Цей запах з опівнічним бризом влітав у кожне вікно на бульварі.

Масивні чорні хмари кипіли й роїлися на небі, так близько, що здавалося, простягни руку — і торкнешся їх на ходу. Тиха блискавка, прошивши всеньке небо, розірвала вуаль ночі, з кожним сріблястим ударом роздираючи темряву на клапті хмар.

Після восьми посушливих місяців душа Міста-Острова благала дощу. Кожне серце, уві сні чи ні, заворушилося, почувши грім і гуркіт прийдешнього шторму. Кожен пульс, юний чи старий, тарабанив у ритмі майбутнього дощу, кожен подих став частиною воскового вітру й рясних хмар.

Я припаркував мотоцикла біля входу в безлюдний провулок. Доріжки поруч були порожні, а кілька сплячих, яких я помітив, розтяглися біля ряду ручних візків, за триста метрів.

Я курив цигарку, чекаючи та спостерігаючи за тихою вулицею. Переконавшись, що всі у кварталі сплять, я витягнув свого бавовняного носовичка, приклавши його до отвору в паливному баку мотоцикла, вивільнив трубку подачі пального, намочив хустинку бензином, а потім приєднав трубку назад.

Підійшовши до дверей складу, де наді мною глумилися того дня, я зламав замок на ланцюзі, що тримав двері, та прослизнув усередину.

Підсвічуючи собі запальничкою, я пробрався до тих меблів для басейну, до шезлонга, оббитого кислотно-зеленим і жовтим вінілом. Неподалік стояла порожня діжка. Я підтягнув її до шезлонга й сів зверху.

За кілька хвилин мої очі призвичаїлися до темряви. Я вже чітко розрізняв деякі предмети й меблі. Поміж них була велика котушка кокосової мотузки. Мотузка, шматок якої гангстери використали, щоб мене зв’язати.

Підвівшись, я почав розмотувати мотузку, й ось вона вже лежить на підлозі великим оберемком. Склавши мотузку під шезлонгом, я запхнув туди ж і носовичка, просоченого бензином.

На складі були картонні коробки, старі телефонні книги, масне ганчір’я та інші легкозаймисті речі. Я розтягнув їх між шезлонгом та рядом полиць і лавок, на яких лежали електроінструменти, а потім облив їх усім, що міг знайти.

Коли я підпалив носовичка, той швидко спалахнув. Язики вогню затріпотіли, а потім перетворились на нищівний вогонь, що почав поглинати оберемок мотузки.

Густий затхлий дим заполонив відкритий простір. Вініловий шезлонг опирався. Я дочекався, поки вогонь досягне лінії горючого сміття, а потім вийшов зі складу, тягнучи за собою газозварювальний набір.

Балони з газом я склав у канаві, подалі від вогню, й повільно попрямував до мотоцикла.

Світло від вогню деякий час вихоплювалося й билось у вікнах складу, неначе там буяла безшумна вечірка. Потім пролунав невеликий вибух.

Я подумав, що то вибухнула банка з клеєм або розчинником фарби. Хай що то було, воно перенесло полум’я на крокви складу і випустило перші язики вогню й помаранчевий попіл у важке вологе повітря.

З навколишніх крамниць і будинків почали з’являтися люди. Вони бігли до вогню, але вже нічого не могли вдіяти. Навкруги було замало води. Склад стояв оддалік від інших будівель. Він програв битву з вогнем, і всі це розуміли, зате інші будівлі були занадто далеко, щоб загорітися.

Доки натовп збільшувався, приїхали на своїх велосипедах перші продавці чаю і паану, щоб заробити на прибуваючих глядачах. Незабаром після них з’явилися пожежники й поліція.

Пожежники спрямували шланги на боки палаючої будівлі, але випускали лише тонкі цівки води. Поліція почала відганяти глядачів бамбуковими кийками, організувала командний пункт навпроти вогню й реквізувала собі продавця чаю.

Я почав хвилюватися. Мені хотілося спалити сарай для тортур. На той час це здавалося гарною ідеєю. Вішну хотів, щоб я залишив там повідомлення, і я зробив усе, щоб він отримав дуже чітке повідомлення. Але я не хотів, щоб вогонь поширився далі.

Пожежники у своїх латунних афінських шоломах були геть безпорадні. Був момент, коли здалося, наче вогонь може подолати відстань до наступної будівлі.

Грім ударив у небесного барабана. Кожне вікно на вулиці задрижало. Кожне серце затремтіло. Грім розтинав небо знову і знову так безстрашно, що коханці, сусіди і навіть незнайомці інстинктивно потягнулись одне до одного.

Просто в мене над головою блискавка запалила ліхтарі хмар. Собаки почали щулитися й бігати, шукаючи прихистку. Холодний вітер рвонувся крізь вологу ніч, його лезо пронизало мою тоненьку сорочку. Крижаний вітер зник, а вулицею почала рухатися тепла важка хвиля повітря, вогка як морські бризки, неначе чиясь рука шаруділа шовковою завісою.

Почався дощ. Мокра ніч, важка, мов намоклий кашеміровий плащ: падав дощ. Нестримно падав дощ.

Натовп почав здригатися й горлати від радості. Забуваючи про вогонь, вони стрибали, кричали й разом танцювали, скажено сміючися, а їхні ноги плескалися по промоклій вулиці.

Вогонь сичав, переможений повінню. Пожежники приєдналися до танцівників. Хтось увімкнув десь музику. Копи хиталися, стоячи біля своїх джипів. Танцівники сміялися, промоклі до нитки, і блискучий одяг відбивався різними кольорами в калюжах біля їхніх ніг.

Я танцював у річці мокрого світла. Шторм накочував хвилями: це море прийшло на землю. Вітри кидалися на нас, неначе зграя радісних собак. Озера блискавок осявали вулицю. Тепло видихало з кожного камінчика. Віра в життя розфарбувала наші обличчя. Руки перетворилися на сміх. Тіні танцювали, напоєні дощем, і я танцював разом з ними, щасливий дурень, поки та перша повінь топила гріхи сонця.

Частина III

Розділ 14

— Ти вже прокинувся?

— Ні.

— Так.

— Ні.

— Якщо ти ще спиш, то як ти мені відповідаєш?

— Мені сниться кошмар.

— Справді?

— Справді.

— Що за кошмар?

— Він жахливий. У ньому лунає настирливий голос, що знищує мій перший глибокий сон за останні тижні.

— І це твій кошмар? — насміхалася Лайза, лежачи в мене за спиною.— Любий, тобі треба спробувати протриматися бодай рік у мистецькому світі.

— Кошмар стає страшнішим. Я не можу змусити його замовкнути.

Вона втихомирилася. З її дихання я знав, що вона лежить з розплющеними очима. Коли тобі справді подобається жінка, ти це розрізняєш, не дивлячись на неї. Вентилятор на стелі крутився повільно, ледь перемішуючи вогке мусонне повітря. Світло з вулиці проникало в кімнату крізь дерев’яні віконниці, розтинаючи картини на стіні біля ліжка. Ранок мав настати лише за півгодини, але облуда світанку згладила усі тіні в кімнаті. Сюрреалістична сірість осіла на всіх поверхнях у кімнаті, навіть на шкірі руки, що лежала на подушці біля мого обличчя. Одного разу Карла назвала це «ефектом пейоту»[54]. І вона, звісно, мала рацію. Наркотик малював світ в один відтінок, і це була неначе облуда світанку, тільки в уяві. Карла завжди була такою кмітливою, завжди такою веселою... Мої очі заплющилися. Я вже майже заснув, тримаючи бруньку пейоту в своїй сонній безвольній долоні, майже заснув...

— Як часто ти згадуєш Карлу? — поцікавилася Лайза.

«Дідько,— подумав я, прокидаючись,— як жінкам це вдається»?

— Часто останнім часом. Я вже втретє за останні дні чую її ім’я.

— Хто ще про неї говорив?

— Навін, молодий приватний детектив, і Ранджит.

— Що казав Ранджит?

— Лайзо, давай ми не будемо говорити про Карлу й Ранджита, гаразд?

— Ти заздриш Ранджиту?

— Що?

— Ну, знаєш, останнім часом я проводила багато часу з ним поночі.

— Мене тут останнім часом не було, Лайзо. Тому я не знаю, як багато часу ти проводила з Ранджитом.

— Він створив збіса добру рекламу для шоу. До нас почало приходити набагато більше людей, потому як він приєднався. Але між нами абсолютно нічого немає.

— До-обре. Що?

— То як часто ти насправді думаєш про Карлу?

— Ми справді говоримо про це заразі — запитав я, повертаючись до неї.

Вона обіперлась на лікоть, нахиливши голову до плеча.

— Я вчора її бачила,— повідомила вона, пильно спостерігаючи за мною. Її блакитні очі були безневинні, неначе квіти.

Я мовчки насупив брови.

— Я натрапила на неї в крамниці суконь. Отій, що на Брейді-лейн. Я гадала, що ця крамничка — таємниця, моя таємниця, а потім я озирнулась — і помітила Карлу, яка стояла просто біля мене.

— Що вона сказала?

— Що ти маєш на увазі?

— Я маю на увазі, що вона тобі сказала?

— Це... якось дивно,— видала Лайза, насупившись до мене.

— Що дивно?

— Ти не запитав про те, який у неї вигляд чи як вона почувається,— ти запитуєш, про що вона говорила.

— І?

— Тож... ти не бачив її майже два роки, і перше, про що ти питаєш мене, це про що вона говорила. Я не знаю, що химерніше: те, що ти це сказав, чи те, що я начебто розумію тебе, бо це ж Карла.

— Тож... ти таки справді розумієш.

— Звісно.

— То... це не дивно.

— Дивним є те, що мені це говорить про тебе та неї.

— Повтори, про що ми з тобою говоримо?

— Карла. То ти хочеш знати, що вона сказала, чи ні?

— Добре,— мовив я.— Не хочу.

— Звісно, хочеш. По-перше, маю зізнатися, що вона мала чарівний вигляд. Абсолютно чарівний. І, на перший погляд, з нею було все гаразд. Ми пішли на каву до кав’ярні «Мадрас», і я сміялася, неначе дурненька. Зараз вона поведена на релігії. Сказала... ні, стривай, мені треба правильно сформулювати. А, так, вона сказала: «Релігія — це лише довге змагання для тих, хто може створити найбезглуздіший капелюшок». Вона така кумедна! Це, мабуть, дуже важко.

— Бути кумедною?

— Ні, завжди бути найрозумнішою особою в кімнаті.

— Ти — розумна,— заявив я, перевертаючись на спину та вкладаючи руки за голову.— Ти — одна з найрозумніших людей, яких я знаю.

— Я? — розсміялася вона.

— Чорт забирай!

Вона поцілувала мої груди, а потім умостилася біля мене.

— Я запропонувала Карлі працювати зі мною в артгалереї,— оголосила вона, переминаючи ногами в такт зі словами.

— Це не найкраща ідея, яку я чув цього тижня.

— Ти щойно заявив, що я розумна.

— Я сказав, що ти розумна,— подражнив її я.— Я не сказав, що ти мудра.

Вона вдарила мене в бік.

— Якщо серйозно,— засміявсь я.— Я... я не... я маю на увазі, я не певен, що хочу бачити Карлу в квартирі мого життя. Кімнати, у яких вона жила, тепер замкнені. Я хочу залишити все, як є, ще деякий час.

— Вона також є привидом у моєму маєтку,— з жалем сказала Лайза.

— А, розумію. У тебе є уявна квартира, а до неї ще й уявний маєток?

— Звісно. У кожного всередині є маєток. У кожного, крім людей, у яких є проблеми з самооцінкою, як у тебе.

— У мене немає проблем із самооцінкою. Я — реаліст.

Вона зареготалася. І довго сміялася — досить довго, щоб я почав задумуватися, що ж такого сказав.

— Будь серйозним,— мовила вона, заспокоївшись.— Я побачила Карлу вперше за останні десять місяців, і я... я дивилася на неї... і... усвідомила, як сильно її люблю. Цікава штука — згадати, наскільки ти любиш когось, тобі не здається?

— Я просто хочу сказати...

— Я знаю,— пробурмотіла вона, нахиляючись, щоб мене поцілувати.— Я знаю.

— Що ти знаєш?

— Я знаю, що це не назавжди,— прошепотіла вона. Її обличчя було близько, губи й досі торкалися моїх, а блакитні очі змагалися красою з ранковим небом.

— Лайзо, після кожної твоєї відповіді на запитання я дедалі більше заплутуюся.

— Я навіть не вірю у вічність,— вирішила вона, відкидаючи ту саму вічність помахом своїх білявих кучерів.— Ніколи не вірила.

— Лізі, мені почне подобатися наша розмова, коли я зрозумію, про що вона?

— Я начебто фанатик теперішнього, якщо ти мене розумієш. Можна сказати, що я фундаменталіст теперішнього.

Вона почала мене цілувати водночас зі словами: її вуста бубоніли слова мені в рот.

— Ти ніколи мені не розкажеш про цю твою бійку, еге ж?

— Бійки як такої не було. Якщо вдаватись у технічні терміни, то це взагалі була не бійка.

— Я хочу звернутися до технічних термінів. Що сталося?

— Сталося? — запитав я, продовжуючи її цілувати.

Вона відсунулася від мене і сіла на ліжку, схрестивши ноги.

— Припини,— сказала вона.

— Гаразд,— зітхнув я, теж сідаючи та обпираючись на купу подушок.— Поговорімо.

— Компанія,— категорично видала вона.— Паспортна фабрика. Санджайська компанія.

— Ну ж бо, Лайзо. Ми вже це проходили.

— Не останнім часом.

— А мені здається, наче це було вчора. Лайзо...

— Тобі не потрібно цим займатися. Ти не маєш таким бути.

— Ні, маю, бодай ще трохи.

— Ні, не маєш.

— Ну звісно. І я зможу працювати в банку — втікач, за чию голову призначена ціна.

— Ми будемо економити. Ми проживемо на мої доходи. Ринок мистецтва починає набирати тут обертів.

— Я вже пробував так жити до того, як ми зійшлися...

— Знаю, знаю...

— І ти на це погодилася. Ти...

— У мене погане передчуття,— прямо сказала вона.

Я посміхнувся, торкнувшись долонею її личка.

— Я не можу просто відмахнутися,— тихо додала вона.— У мене... у мене дуже погане передчуття.

Я взяв її руки у свої. Наші ноги торкалися, і її пальці обвилися навколо моїх, хапаючись із несподіваною силою. Світанок почав пропалювати діри в дерев’яних віконницях.

— Ми вже про це говорили,— повільно відповів я.— Уряд моєї країни призначив ціну за мою голову. І якщо мене не вб’ють, намагаючись упіймати, то кинуть до тієї самої в’язниці, з якої я втік, а там прикують до тієї самої стіни й почнуть мене обробляти. Лайзо, я не збираюся туди повертатися, тут я в безпеці — поки що. Це чогось варте. Принаймні для мене.

— Я не кажу тобі здатися. Я кажу, щоб ти не ставив на собі хреста.

— Що ти мені пропонуєш?

— Ти можеш почати писати.

— Я вже пишу, щодня.

— Я знаю, але ми могли б насправді на цьому сконцентруватися, розумієш?

— Ми? — розсміявся я.

Я не насміхався, просто вона вперше згадала про мої заняття письменством, а ми жили разом уже майже два роки.

— Забудь,— відрізала вона.

Вона знову замовкла. Її очі повільно заплющилися, а пальці на ногах відпустили мої. Я забрав з її очей одиноке пасмо і провів рукою крізь морську піну білявого волосся.

— Я винен, я давав їм обіцянку,— категорично заявив я.

— Ні, не винен,— заперечила вона. Але в її протесті не було переконливості, коли вона поглянула мені в очі.— Ти нічого їм не винен.

— Я в боргу перед ними. Усі, хто з ними знайомий,— у боргу перед ними. Ось як це працює. Ось чому я не знайомлю тебе з жодним з них.

— Ти вільний, Ліне. Ти переліз через стіну — і навіть не усвідомлюєш, що вільний.

Я вдивлявся в її очі, немов озера, у яких віддзеркалювалися небеса. Задзвонив телефон.

— Я достатньо вільний, щоб дозволити цьому телефону дзвонити.— мовив я.— А ти?

— Ти ніколи не піднімаєш слухавки,— відрізала вона.— Тому це не рахується.

Вона вилізла з ліжка. Вона слухала інший голос на лінії, не відводячи від мене очей. Я помітив, як сум оповив її плечі, немов шаль, а потім вона вручила слухавку мені.

Це був один з лейтенантів Санджая з повідомленням для мене.

— Я цим займуся,— відповів я.— Так. Що? Я ж сказав. Я цим займуся. Двадцять хвилин.

Я повісив слухавку, повернувся до ліжка та присів біля Лайзи.

— Одного з моїх людей арештували. Він у Колабі, в ізоляторі. Я маю поїхати й дати хабара, щоб його витягти.

— Він не з твоїх людей,— обурилася вона, відштовхуючи мене.— І ти навіть не один з них.

— Лайзо, мені дуже шкода.

— Не важливо, що ти зробив або ким був. І ким ти є зараз, теж не важливо. Важливим є те, ким ти намагаєшся стати.

Я посміхнувся.

— Не все так просто. Ми ді, ким були колись.

— Ні, це не так. Ми є тими, ким хочемо бути. Невже ти ще цього не усвідомив?

— Я не вільний, Лайзо.

Вона мене поцілувала, але літній вітерець зник, а над сірим полем квітів у її очах нависли хмари.

— Я увімкну для тебе душ,— вирішила вона, зістрибуючи з ліжка й кидаючися до ванної кімнати.

— Послухай, це буде дріб’язковою справою — визволити цього хлопця з ізолятора,— повідомив я, обминаючи її дорогою до ванної.

— Я знаю,— мляво відповіла вона.

— Ти ще не передумала зустрітися? Пізніше сьогодні?

— Звісно.

Я зайшов до кабінки та став під холодний душ.

— То ти розкажеш, що на мене чекає? — гукнув я до неї.— Чи це й досі великий секрет?

— Це не секрет, це — сюрприз,— ніжно мовила вона, стоячи на порозі.

— Справедливо,— я посміхнувся.— Де ти хочеш зі мною зустрітися для цього сюрпризу і коли?

— Будь біля «Магешу» на Нариман-Пойнті о пів на п’яту. Ти завжди запізнюєшся, то вважай, що тобі потрібно там бути на шістнадцяту тридцять, і тоді ти встигнеш до сімнадцятої тридцять.

— Зрозумів.

— Ти ж приїдеш, так?

— Не хвилюйся. Усе під контролем.

— Ні,— сказала вона. Її посмішка випарувалася, неначе дощ з листя.— Це не так. Ніщо не під контролем.

Вона, звісно ж, не помилялася. Я не розумів цього тоді, коли проходив під широкою аркою поліцейської станції Колаба, але досі бачив її зажурену посмішку, що падала, неначе сніг у річку.

Я подолав кілька сходинок, щоб дістатися дерев’яної веранди, яка накривала бік і задню частину адміністративної будівлі. Черговий біля офісу сержанта мене знав. Він похитав головою, посміхаючись і даючи мені пройти. Він був радий мене бачити. Я був хорошим гравцем.

Я жартівливо віддав честь Блискавичному Диліпу — днювальному сержантові. Його набрякле обличчя алкоголіка роздулося від приглушеного обурення. Він був у паскудному настрої, бо перебував на подвійному чергуванні. Це був поганий початок.

Блискавичний Диліп був садистом. Я знав про це, бо був його в’язнем кілька років тому. Тоді він глумився наді мною, утамовуючи свій кровожерний голод моєю безпорадністю. І він бажав це повторити, насолоджуючись синцями на моєму обличчі, його губи тремтіли від очікування.

Але для мене ситуація змінилася. Тільки не для нього. Я працював на санджайську компанію, яка вливала вдосталь різних активів до поліцейського відділку. Він ризикував занадто великою кількістю грошей задля своїх дефективних бажань.

Дозволивши собі щось схоже на посмішку, він трохи кивнув угору: що трапилося?

— Бос на місці? — запитав я.

Його посмішка доповнилася вишкіреними зубами. Диліп знав, що будь-який мій хабар безпосередньо його босу, молодшому інспектору, лише просочиться крізь його спітнілу долоню.

— Молодший інспектор — дуже зайнята людина. Можливо, я зможу чимось допомогти?

— Ну...— відповів я, озираючись на інших копів у відділку.

Вони непереконливо вдавали, що не слухають. На їхній захист мушу сказати, що в Індії у нас небагато практики в мистецтві вдавання, наче ми не слухаємо.

— Сантошу! Принеси нам чаю! — відрізав Диліп, використовуючи маратхі.— Запар свіжого, яар! Усі інші! Ідіть і перевірте нижню казарму!

Нижня казарма містилася на першому поверсі у задній частині відділку. Вона використовувалася для утримання скажених в’язнів, які буйно протистояли тортурам. Молоді копи перезирнулися між собою, а потім один з них заговорив.

— Але, сер, нижня казарма порожня, сер.

— Я хіба запитував вас, чи в нижній казармі хтось є? — зажадав Диліп.

— Н-ні. Сер.

— Тоді виконуйте мій наказ. Усі ви. І ретельно її огляньте! Зараз!

— Так, сер! — зарепетували констеблі, хапаючи свої м’які кашкети й поспіхом виходячи геть з кімнати.

— У вас, хлопці, має бути якийсь код абощо,— запропонував я, коли вони зникли.— Це, мабуть, втомлює — виганяти їх звідси майже щогодини.

— Дуже смішно,— відповів Диліп.— Давай по суті або вимітайся. У мене з’явився головний біль, і я хочу його комусь подарувати.

Чесні копи всі однакові; кожен нечесний коп корумпований по-своєму. Вони всі беруть гроші, але деякі приймають їх неохоче, інші — з жадобою; деякі приймають зі злістю, а інші — щиро; деякі жартують та пітніють, наче вони піднімаються на пагорб; деякі перетворюють це на змагання, доки інші хочуть бути твоїм новим найкращим другом.

Диліп належав до того типу копів, що брали гроші обурено, та намагався змусити тебе спливати кров’ю за те, що ти їх йому дав. На щастя, як і всі забіяки, він любив лестощі.

— Я радий, що ти особисто можеш з цим розібратися,— почав я.— Вирішувати справу з Патилем може зайняти цілий день. Він не володіє твоєю майстерністю для вирішення проблем рішуче та швидко, фатафат — «як блискавка». Недарма тебе кличуть Блискавичним Диліпом.

Насправді ж того чоловіка називали Блискавичним Диліпом тому, що його сяйливі чоботи, кидаючись із темряви його люті, завжди вражали прикуту людину, коли вона найменше цього очікувала, і ніколи не били в одне й те саме місце.

— Це чиста правда,— оживився Диліп, розслабляючись у своєму кріслі.— Що я можу для тебе зробити?

— У твоєму ізоляторі сидить чоловік на ім’я Фарзад Дарувалла. Я б хотів оплатити його штраф.

— Штрафи призначаються судом, а не поліцією,— зауважив Диліп, і підступна посмішка зволожила його губи.

— Звісно, ти абсолютно правий,— посміхнувся я,— але людина з твоїм баченням може зрозуміти, що вирішення цієї проблеми тут і зараз заощадить дорогоцінний час у суді та гроші з державної скарбниці.

— Для чого тобі потрібен цей парубок?

— Ну, я б міг назвати п’ять тисяч причин,— відповів я, дістаючи приготовану пачку рупій з кишені та починаючи їх перераховувати.

— Людина з баченням могла б вигадати набагато більше причин,— нахмурився Диліп.

Було запізно. Він уже дивився на гроші.

— Блискавичний-джі,— прощебетав я, згинаючи купюри вдвоє та підсуваючи їх на той бік столу під прикриттям своєї долоні.— Ми ведемо цей танець уже майже два роки і обоє знаємо, що молодшому інспектору буде достатньо й п’яти тисяч причин як... пояснення... мого інтересу. Я буду вдячний, якщо ти позбавиш мене турбот і особисто приймеш ці пояснення.

Сантош ніс чай, його кроки гримотіли по дошках дерев’яної веранди. Блискавичний Диліп поквапився накрити мою долоню своєю. Я забрав руку. Диліп плавно посунув гроші на свій бік столу, а потім сховав їх у кишеню.

— Парубок з коледжу,— звернувся до Сантоша Диліп, коли молодий констебль поставив перед нами чай.— Той, якого ми затримали у клубі минулої ночі. Приведи його сюди.

— Так, сер,— відповів Сантош, кидаючись із кімнати.

Новачки повернулися до офісу, але Диліп зупинив їх піднесеною рукою.

— Чому ви повернулися?

— Ми... ми перевірили нижню казарму, сер, як ви й наказали. Усе гаразд. І ми помітили, як ви замовили чай, тому подумали, що ви могли...

— Перевірте там уважніше! — гаркнув Блискавичний Диліп, знову звертаючи свою увагу на мене.

Новачки подивилися на мене, потім знизали плечима і знову посунули геть.

— Чи можу я ще чимось допомогти тобі? — уїдливо поцікавився Диліп.

— Узагалі-то, так. Ти чув про чужинця з білосніжним волоссям та в темно-синьому костюмі, який уже два тижні розпитує людей на вулицях Колаби?

Я згадав про Зодіаків Джорджів і їхнього загадкового переслідувача. Якщо Диліп знає про цього чоловіка бодай щось, за це варто заплатити.

— Синій костюм і біле волосся? — замислився він.— І якщо я бачив схожого чоловіка?

— Я міг би назвати тисячу причин, чому б хотів про нього знати.

Він посміхнувся. Я дістав з кишені гроші й посунув їх на середину столу, як і до цього, затуляючи їх рукою.

— І я думаю, що ці причини,— вишкірився він,— мають привести тебе на зустріч до пана Вілсона, якого можна знайти в готелі «Магеш».

Він потягнувся, щоб накрити мою руку своєю. Я завагався.

— Хто він? Чого йому треба?

— Він декого шукає. Ба більше, він не зізнається, кого саме.

Я відвів руку. Він забрав гроші.

— Ти допоміг йому когось знайти ?

— Він відмовився надавати достатнє пояснення, тому я виставив його звідси.

— Якщо він...— почав я, але в цю хвилину Сантош повернувся разом з Фарзадом.

Молодий парсійський фальшувальник був без слідів крові, але істотно пошарпаний. Його очі були розширені від страху, а груди піднімалися й опускалися дуже швидко, тремтливими короткими віддихами. Я бачив такий вигляд уже багато разів, вигляд чоловіка, який готується до побиття. Помітивши мене, він посвітлів з обличчя й кинувся до мене.

— Агов, друже, я такий радий тебе бачити! Я...

Я підвівся, перебиваючи його, поклав йому руку на груди.

— Заспокойся,— вигукнув я, схвильований його балакучістю та тим, що він міг озвучити щось, чого не мав чути Блискавичний Диліп.— Вияви повагу до сержанта, а потім ми звідси підемо.

— Сержанте-джі,— мовив Фарзад, склавши долоні разом,— дуже, дуже вам вдячний за вашу доброту та щедрість.

Диліп відкинувся у кріслі.

— Відвали! — відповів він.— І більше не повертайся!

Я вхопив Фарзада за рукав, тягнучи його за собою з кімнати, а потім крізь широкі ворота аж на вулицю.

На стежці неподалік входу я запалив дві цигарки й віддав одну з них молодому фальшувальнику.

— Що сталося?

— Вчора ввечері я був трішки... ну добре, я був дуже п’яний. У клубі «Драм Біт» була дуже крута вечірка. Це було відпадно, чоловіче. Ти б мене бачив! Я танцював як скажений. Так і знай.

— Я розраховую на пояснення, чому я мусив вилазити з комфортного ліжка о шостій ранку, щоб почути про те, що ти танцював як покидьок.

— Так, звісно. Вибач. Ну, розумієш, копи приперлися, щоб прикрити вечірку десь о першій, як зазвичай. Хтось голосно заперечив. Мабуть, я захопився томата[55] і почав нахабно коментувати події.

— Нахабно?

— О так. Я широко відомий своїми нахабними зауваженнями.

— Це не те, чим має вихвалятися дорослий чоловік, Фарзаде.

— Ні, серйозно! Я широко відомий своїми...

— Наскільки нахабними?

— Там був дуже гладкий коп. Я обізвав його Констеблем Три-Кляті-Свині. А іншому я сказав, що він — мавпячий кокос. І я заявив...

— Я зрозумів. Продовжуй оповідь.

— Ну, наступної миті я вже був на землі. Я спіткнувся чи хтось штовхнув. І поки я лежав, бах! — хтось уперіщив мене в потилицю. Одного удару було досить, щоб мене вирубати.

— Блискавичний Диліп відробляє подвійну зміну.

— Атож. Сержант — справжній виродок. Отож я прокинувся у поліцейському джипі ззаду, а Блискавичний Диліп тримав ногу в мене на грудях, а потім мене вкинули в камеру. Мені не дозволяли нікуди дзвонити через ті мої...

— Нахабні зауваження.

— Так. Ти можеш у таке повірити? Я думав, що пробуду там увесь день, на додачу до кількох безцеремонних прочуханок. Як ти мене знайшов?

— Компанія платить усім прибиральникам камер. Таким чином ми забезпечуємо усім необхідним хлопців, які там замкнені. Один з них тебе побачив і зателефонував своєму зв’язковому. Вони повідомили мене.

— Я збіса радий, що ти з’явився, друже. Це була моя перша ніч у буцегарні. Ще одна така ніч стала б для мене останньою. Так і знай.

— Санджай не зрадіє. Він витрачає багато ресурсів, щоб тримати це місце під контролем. Тобі доведеться купити йому нового капелюха.

— Я... я... але ти знаєш... розмір його голови? — запитав він, відчайдушно схвильований.— Я бачив його лише одного разу, і наскільки я пам’ятаю, його голова, при всій повазі, видавалася трохи завеликою.

— Він не носить капелюхів.

— Але... ти ж сказав...

— Я пожартував. Та лише про капелюха.

— Мені... мені дуже шкода. Я справді сконфузився. Це... це більше не повториться. Може, ти б замовив за мене слівце перед Санджаєм?

Я досі реготав, коли біля нас зупинилося таксі. З нього вийшов Навін Едеїр і нахилився до вікна, щоб заплатити водієві. Відчинивши задні дверцята, він допоміг вибратися з автомобіля молодій жінці. Тоді повернувся й помітив мене.

— Ліне! Такий радий тебе бачити, друже. Що тебе сюди привело?

— Шість тисяч причин,— відповів я, витріщаючись на дівчину.

Її обличчя було знайомим, але я не міг її пригадати.

— О,— спам’ятався Навін,— це Дівія. Дівія Девнані.

Дівія Девнані — дочка одного з найбагатших людей Бомбея. Зображення її невисокого, атлетично підтягнутого тіла, загорнутого в дорогі дизайнерські сукні, ставали основною темою репортажів про всі наймодніші події в місті.

Так, саме це збило мене з пантелику — негламурний одяг, у який вона була одягнена того ранку. Проста синя футболка, намисто з лазуриту та джинси були з іншого світу, не того, в якому вона була народжена, щоб правити. Переді мною стояла дівчина в тілі жінки, а не жінка з обкладинки.

— Приємно познайомитися,— мовив я.

— Гашиш маєш? — зажадала вона відразу.

Я зиркнув у бік Навіна.

— Це довга історія,— зітхнув він.

— Ні, не довга,— заперечила дівчина.— Мій батько — Мукеш Девнані. Я так розумію, що ти чув про Мукеша Девнані?

— Це той дядько зі скаженою дочкою, яка випрошує наркотики біля поліцейського відділку, він?

— Смішно,— зронила вона.— Обережно, бо я можу обмочити собі штани.

— Ти збиралася повідати, чому це не довга історія,— мовив я.

— Я вже не хочу тобі розповідати,— надулася вона.

— Її батько найняв мого знайомого адвоката...— почав Навін.

— Який потім найняв цього типа,— негайно перебила вона,— як мого охоронця на декілька тижнів.

— Можу сказати, що ти в дуже добрих руках.

— Дякую,— сказав Навін.

— Пішов ти,— відповіла вона.

— Приємно було познайомитися,— мовив я.— Бувай здоровий, Навіне.

— І все тому, що я зв’язалася з цим імітатором боллівудської зірки кіно,— провадила Дівія, ігноруючи мене,— тобто він навіть не справжня зірка кіно, а лише імітатор, хай йому грець. І він, повний придурок, починає погрожувати, коли я відмовляюся йти з ним на побачення. Ти можеш у таке повірити?

— Там справжні джунглі,— посміхнувся я.

— І ти хочеш пояснити це мені,— мовила вона.— То в тебе є гашиш чи ні?

— У мене є! — вигукнув Фарзад.— Так і знай.

Ми повернулися до нього.

Він заліз собі у штани, трохи там пововтузився, а витягнувши руку, показав десятиграмовий блок кашмірського гашишу, загорнутого у прозору плівку.

— Ось,— сказав він, пропонуючи його Дівії.— Він твій. Будь ласка. Візьми як... подарунок, типу.

Дівія неначе проковтнула цілого лимона.

— Ти витягнув цю штуку... зі своєї спідньої білизни? — запитала вона, стримуючи блювотний рефлекс.

— Ну... так... але... я одягнув чисту спідню білизну лише вчора ввечері. Так і знай!

— Хто в біса цей тип? — зажадала Дівія відповіді у Навіна.

— Він зі мною,— відповів я.

— Вибач! — почав Фарзад, запихаючи гашиш назад до кишені.— Я не хотів...

— Зупинися! Ти що робиш?

— Але... я подумав, що ти...

— Здери з нього плівку,— наказала вона.— А потім не чіпай його. Просто залиш у долоні, на розгорнутій плівці. Не торкайся його своїми пальцями. І не торкайся мене. Навіть не думай мене торкатися. Повір, я дізнаюсь, якщо ти подумаєш про це. Мозок у тебе — неначе іграшка для мене. Це завиграшки для будь-якої жінки. Тож не думай про мене. І віддай мені нарешті цей бісів гашиш, ти, чудг.

Фарзад почав розпаковувати блок гашишу, його пальці тремтіли. Він поглянув на мініатюрну світську левицю.

— Ти думаєш! — попередила Дівія.

— Ні! — заперечив Фарзад.— Я не думаю!

— Ти просто огидний.

Фарзад нарешті спромігся розгорнути блок і тримав гашиш на долоні. Дівія взяла його вказівним і великим пальцями, відламала маленький шматочок, а решту кинула до сріблястого риб’ячого рота своєї сумочки.

Вона дістала цигарку, висмикнула з кінчика трохи тютюну, а замість нього запхнула туди шматочок гашишу. Вклала цигарку між губами й обернулася до Навіна по запальничку. Він завагався.

— Думаєш, це хороша ідея?

— Я не піду на розмову до копів, доки не випалю цю цигарку,— сказала вона.— Я навіть не розмовляю з покоївкою з нижнього поверху, доки горішня покоївка не дасть мені цигарку.

Навін запалив їй цигарку. Вона затягнулася, кілька секунд потримала дим у легенях, а потім випустила його густим стовпом. Навін обернувся до мене.

— Її батько подав скаргу на актора-імітатора ще до моєї появи,— пояснив Навін.— Актор погано поводився. Я його навідав. Ми поговорили. Він погодився відстати і триматися подалі. Тепер нам потрібно відкликати скаргу, але Дівія має зробити це особисто. Я хочу вирішити все вранці, поки не пронюхали репортери, і...

— Ходімо вже нарешті, бляха! — відрубала Дівія, загасивши цигарку об підошву черевика.

Навін потиснув мені руку. Я на мить міцно стис його долоню.

— Тип, який переслідує Зодіаків Джорджів,— почав я.— Його прізвище — Вілсон, зупинився в...

— У «Магеші»,— завершив за мене Навін.— Я знаю. Через останні події я забув тобі розповісти. Я знайшов його вчора ввечері. Як про нього дізнався ти?

— Він приходив сюди, шукаючи інформацію.

— Він щось дізнався?

— Диліп, черговий сержант... ти його знаєш?

— Так. Блискавичний Диліп. Ми з ним перетиналися.

— Він стверджує, що пан Вілсон відмовився платити, тож він прогнав його геть.

— Ти йому віриш?

— Зазвичай, ні.

— Хочеш, щоб я сходив до Вілсона?

— Не зараз. Не без мене. Перевір його. Знайди про нього все, що зможеш. Зв’яжися зі мною, добре?

— Тгик,— посміхнувся Навін.— Я цим займусь, і...

— Це в біса найдовший період часу, коли я мусила стояти,— сердито перебила Дівія,— на своїх ногах, заради всього святого, не сходячи з місця, заради всього святого, за все своє бісове життя! Думаєш, ми вже можемо нарешті йти?

Навін посміхнувся на прощання й повів нещасну маленьку багатійку крізь аркові ворота.

— Фарзад! — заволав їй услід Фарзад.— Моє ім’я — Фарзад!

Коли вона зникла з очей, молодий парс повернувся до мене, широко посміхаючись.

— Хай йому біс, яар! Що за чарівна дівчина! І така гарна людина! Я чув, що деякі з цих супермегабагатих дівчат, вони можуть бути дуже зарозумілі й таке інше. Але вона така природна, і вона...

— Може, вже зупинишся?

Хлопчина розтулив рота, щоб запротестувати, але слова так і не зірвалися, коли він побачив мій вираз обличчя.

— Вибач,— зніяковіло вичавив він.— Але... ти помітив колір її очей! О Боже! Неначе дрібочки чогось сяйливого, знаєш, занурені у щось... дуже-дуже налиті... чимось, дуже чарівним, наче ківш із... чарівним... медом.

— Будь ласка, Фарзаде. Я ще навіть не снідав.

— Вибач, Ліне. Гей, це саме те! Поснідаймо! Ти можеш заїхати до мене? Можеш просто зараз поїхати зі мною додому? Ти обіцяв навідатися цього тижня!

— Моя відповідь — ні, Фарзаде.

— Будь ласка, подумай! Я маю побачитися з мамою й татом, помитись у ванні та змінити одяг, перш ніж їхати на роботу. Давай зі мною. Дехто з родичів ще буде снідати вдома, і вони будуть у захваті від зустрічі з тобою. Особливо після того, як ти врятував мені життя і все таке.

— Я не рятував твого...

— Будь ласка, баба! Довірся мені, повір мені, вони чекають на знайомство з тобою, і дуже важливо, щоб ти прийшов, і в мене вдома буде збіса цікаво!

— Послухай, я...

— Будь ласка! Будь ласка, Ліне!

До нас під’їхали чотири мотоцикли. Це були представники санджайської компанії. Ватажком групи був Раві — молодий солдат у групі тиску Абдулли.

— Агов, Ліне,— мовив Раві. Його очі ховалися за ртутними дзеркальними окулярами.— Ми чули, що кілька скорпіонів снідають в одному з наших місць у форту. Ми саме туди їдемо, щоб вибити з них усе лайно. Хочеш з нами?

Я поглянув на Фарзада.

— У мене вже є плани на сніданок,— відповів я.

— Справді? — здивувався Фарзад.

— Гаразд, Ліне,— сказав Раві, заводячи мотоцикла.— Я привезу тобі сувеніра.

— Прошу, не треба,— мовив я, але він уже від’їхав.

Район форту був на відстані тридцятихвилинної прогулянки від того місця, де ми стояли, і приблизно на такій самій відстані від особняка Санджая. Якщо скорпіони насправді провокували нас на бійку так близько від його дому, то війна, яку Санджай так намагався відстрочити угодами, уже була в нього на порозі.

— Як ти думаєш, може, одного дня вони візьмуть мене з собою? — запитав Фарзад, спостерігаючи, як чотири мотоцикли зникають у бурхливому потоці транспорту.— Було б дуже добре надерти комусь дупу разом з ними.

Я подивився на молодого фальшувальника, якого вирубали буквально вчора ввечері, а він уже думає про те, щоб самому когось вирубати. Це було не жорстокістю чи грубістю, брутальна фантазія Фарзада про братерство була лише хлопчачою бравадою. Він не був гангстером. Він був просто на межі після кількох годин у камері. Він був хорошим хлопчиною в поганій компанії.

— Якщо ти коли-небудь поїдеш з ними і я про це почую,— сказав я,— то власноруч надеру тобі дупу.

Він хвильку про це подумав.

— Ти досі йдеш на сніданок зі мною, будь ласка?

— І не сумнівайся,— відповів я, обіймаючи та ведучи його до свого мотоцикла.

Розділ 15

Навіть нині Бомбей залишається містом слів. Усі розмовляють, скрізь і повсякчас. Водії розпитують у водіїв напрямок руху, незнайомці розмовляють з незнайомцями, копи спілкуються зі злочинцями. А якщо ти хочеш надіслати листа або телеграму, то потрібно вказати якогось орієнтира біля адреси доставки, наприклад, навпроти Геера-Панна або біля Купер-Чимні. І слова в Бомбеї, навіть такі несуттєві слова, як «будь ласка», «будь ласка, ходімо», розгортають перед вами пригоди, неначе вітрила.

Фарзад сидів позаду мене на мотоциклі, вказуючи на свої улюблені місця під час нашої короткої поїздки до Колаба-Бек-Бею, біля Кафф-Перейду. Ох, і полюбляв він побазікати, цей малий. Натхненний місцями, які ми проминали, він починав розповідати три історії, але жодну з них так і не закінчив.

Припаркувавшись біля будинку його батьків, я поглянув на величезну будівлю, щонайменше зо три поверхи заввишки разом з гостроверхими горищами. Вражаючий будинок з багаторівневим рельєфним фасадом був одним з трьох і займав обидва боки вулиці, формуючи невеличкий квартал.

З’єднаний зі схожими будинками, що були по сусідству, маєток Даруваллів був наділений фасадом, який так обожнювали ми, фанатики Південного Бомбея, з архітектурним розмахом, успадкованим після британського панування, і виготовленим з місцевого граніту й піщанику руками індійських митців.

Вікна хизувалися вітражними шибками і декоративними кам’яними арками, а захисні ковані спіралі немов обростали елегантними пагонами з металевими візерунчастими листочками. Квітуча огорожа дарувала інтимність і затінювала вранішнє сонце.

Широкі дерев’яні двері, оточені раджастанськими колонами та прикрашені складним геометричним різьбленням, тихо відчинилися, коли Фарзад скористався ключем і провів мене до вестибюлю.

Високий хол з мармуровими стінами було декоровано квітковими гірляндами, що звисали з урн, виставлених у зубчастих нішах. Ароматичні палички наповнювали повітря пахощами сандала. Просто перед нами, навпроти головного входу, зі стелі звисали червоні оксамитові портьєри.

— Ти готовий? — театрально запитав Фарзад, поклавши руку на портьєру.

— Я озброєний,— посміхнувся я.— Якщо ти це маєш на увазі.

Фарзад відтягнув одну портьєру вбік, притримуючи її для мене.

Ми проминули темний прохід і прийшли до складаних дверей. Фарзад розсунув стулки, і я переступив поріг.

Величезний простір, який відкривався за коридором, був настільки високий, що я міг тільки туманно розрізнити деталі його залитих сонцем вершин, а ширина була набагато більшою за будинок власне Фарзада.

На нижньому рівні стояли два накриті до сніданку довгі столи, кожен з яких міг умістити приблизно п’ятнадцятьох осіб. Кілька чоловіків, жінок і дітей уже сиділи там.

Дві повністю обладнані відкриті кухні містилися з лівого і правого боків нижнього поверху. Поза ними бічні й задні двері вели з цього велетенського приміщення до інших зачинених кімнат.

Моєму зору відкрилося облаштування верхніх поверхів. Сходи вели до проходів заввишки понад людський зріст. Від цих проходів відгалужувалися драбини, що простягалися ще вище, до дерев’яних настилів, підпертих бамбуковим риштуванням. Декілька чоловіків і жінок потихеньку обстукували й обшкрібали стіни, розташувавшись повсюди на риштуваннях.

Розрив у мусонній хмарі пропускав протоки сонячного світла, які проливалися крізь високі баштові вікна. Увесь навколишній простір несподівано перетворився на топазно-жовте сяяння. Я неначе потрапив до собору, тільки без властивого там благоговіння.

— Фарзаде! — скрикнула жінка, і всі присутні повернули голови.

— Привіт, мамо! — промовив Фарзад. Його рука досі була на моєму плечі.

— Привіт, мамо? — заволала вона.— Я візьму твоє «Привіт, мамо» і лупитиму ним тебе, поки на тобі живого місця не залишиться. Де ти був?

Інші члени родини теж приєдналися до нас.

— Я привів Ліна,— провадив Фарзад, сподіваючись, що це допоможе залагодити проблему.

— Ох, Фарзаде, мій сину,— схлипнула вона, раптом стискаючи його в задушливих обіймах.

Так само поривчасто вона його відштовхнула і нагло дала ляпаса.

— Ой! Мамо! — благально скрикнув Фарзад, потираючи щоку.

Матері Фарзада було майже п’ятдесят. Вона була низенька на зріст, мала струнку фігуру й акуратну дівочу стрижку, яка підкреслювала м’які риси обличчя. Згори на смугасту сукню вона вдягла квітчастого фартуха. На шиї висіло гарно підібране намисто з перлин.

— Що ти витворяєш, капосний хлопчиську? — зажадала вона відповіді.— Ти тепер працюєш на лікарню, постачаючи їм клієнтів, викликаючи в людей... оце...

— Інфаркт,— здогадався сивочолий чоловік, який, очевидно, був її чоловіком.

— Саме так, викликаючи в людей оце,— не могла вгамуватися вона.

— Мамо, це була не моя...

— Тож ти Лін! — вигукнула вона, перебиваючи його та повертаючися до мене.— Дядько Кекі, нехай дух його сяє в наших очах, любив про тебе розповідати. Він згадував про мене? Анагіту? Його племінницю? Маму Фарзада? Дружину Аршана? Він казав, що з тобою було дуже цікаво обмінюватися філософськими ідеями. Скажи, що ти думаєш про свободу волі та дилему вибору?

— Матінко, дай хлопцеві трішечки відпочити,— мовив батько Фарзада, потискаючи мені руку.— Я — Аршан. Дуже приємно з тобою познайомитися, Ліне.

Потім він повернувся до Фарзада, переводячи на нього суворий, але водночас і люблячий погляд.

— А що ж до тебе, юначе...

— Татку, я можу пояснити! Я...

— Ти зможеш пояснити мою руку в себе на дупі! — пробурчала Анагіта.— Ти можеш пояснити, що ми навіть на мить не склепили очей за цілу ніч, бо хвилювалися за тебе? Ти можеш пояснити, чому твій батько прочісував місто о другій годині ночі, розшукуючи тебе, бо тебе міг переїхати водовоз і залишити десь у канаві розчавленим, неначе яєчня.

— Мамо...

— Ти хоч знаєш, як багато канав у цьому районі? Ця територія просто всипана канавами. Твій батько обдивився їх усі, шукаючи твого розчавленого, мов яєчня, трупа. І ти ще маєш безсоромність стояти перед нами без жодної краплі розкаяння?

— Може, ти кульгаєш,— поцікавився якийсь юнак, наближаючись до нас і вітаючись із Фарзадом.— Чи, може, покалічився, на[56]?

— Це мій друг Алі,— представив його Фарзад, винувато посміхаючись хлопцю, який був неначе його близнюком за зростом і вагою і приблизно такого самого віку.

— Саламалейкум,— привітався я.

— Валейкумсалам, Ліне,— відповів Алі, потискаючи мені руку.— Вітаю на фабриці мрій.

— Лін сьогодні витягнув мене з в’язниці,— оголосив Фарзад.

— З в’язниці! — пропищала Анагіта.— Краще б ти був на дні однієї з тих канав разом зі своїм нещасним батьком.

— Ну, матінко, він уже вдома,— заспокоїв Аршан, ніжно штовхаючи нас до столів, які стояли ліворуч.— І готовий заспорити, що вони обоє вмирають від голоду.

— Не те слово, тату! — підтвердив Фарзад, підходячи до столу.

— Ні, не так швидко! — заперечила молода жінка, відтягуючи Фарзада за рукав.

Вона була одягнена в яскравий сальвар-каміз[57] зі звуженими штанами блідувато-зеленого кольору та у вільну жовто-помаранчеву туніку.— Тільки не руками, що вкриті тюремними мікробами! Хто знає, якими жахливими хворобами ти просто зараз нас заражаєш? Негайно помий руки!

— Ти чув її! — погодилась Анагіта.— Помий руки! Ти теж, Ліне. Він міг інфікувати й тебе тюремними мікробами.

— Так, пані.

— Але я маю заздалегідь тебе попередити,— застерегла вона.— Я схиляюся до детермінізму, тож я готова закасати рукави, якщо ти на боці свободи волі.

— Так, пані.

— І я не притримую своїх ударів,— додала вона,— Навіть коли справа йде про філософію.

— Так, пані.

Ми помили руки над раковиною у відритій кухні, а потім сіли за довгим столом з лівого боку величезної кімнати. Жінка в сальвар-камізі миттю подала нам по мисці м’яса з запашною підливою.

— Молодики, спробуйте баранини,— запропонувала вона, використавши цей момент, щоб ущипнути Фарзада за щоку.— Ти поганий, поганий хлопчисько!

— Ти навіть не знаєш, що я зробив! — обурився Фарзад.

— Мені цього і знати не потрібно,— твердила жінка, знову щипаючи його за щоку.— Ти завжди залишаєшся поганим, поганим хлопчиськом, хай що робиш. Навіть коли ти робиш щось хороше, то все одно поганий, еге ж?

— І нахабний,— додав я.

— Ой, я боюся навіть починати про його нахабність,— погодилась Анагіта.

— Дякую, Ліне,— пробубонів Фарзад.

— Та нема за що.

Жінка в сальварі залишила ще одного синця на щоці Фарзада.

— Ти нахабний, нахабний, нахабний хлопчисько.

— Це — тітонька Загіра,— представив її Фарзад, потираючи нащипане обличчя.— Мама Алі.

— Якщо ти любиш винятково вегетаріанські страви,— радісно запропонувала інша жінка, одягнена у блакитне сарі,— тобі може сподобатися наш дал-роті[58]. Все свіже. Щойно приготовлене.

Вона поставила на стіл дві невеличкі миски долу шафранового кольору і розгорнула серветку зі щойно приготовленими роті.

— Їж! Їж! — веліла вона.— Не соромся.

— Це — тітонька Джая,— сценічно прошепотів Фарзад.— Між тітонькою Загірою та тітонькою Джаєю існує змагання на звання найкращого кухаря, а мама туди не втручається. Нам потрібно буди дипломатичними. Я почну з баранини, а ти спробуй дал, згода?

Ми підсунули миски з їжею ближче й почали їсти. Усе було дуже смачно, і я жадібно запихався. Двоє жінок обмінялися поглядами, задоволені кінцевим результатом, і приєдналися до нас.

До нас також приєдналися декілька дорослих і дітей. Одні прийшли з кімнати на нижньому поверсі, доки інші спустилися зі взаємопов’язаних місточків, щоб постояти біля нас або присісти трохи далі за столом.

Поки Фарзад запихався куснем баранини з приправленою підливою, Анагіта підійшла ззаду й ляснула його по потилиці, так само швидко й неочікувано, як сам Блискавичний Диліп. Усі діти біля нас почали сміятися й хихотіти.

— Ой! Мамо! Чого ти так?

— Ти мав би камінці їсти! — заявила вона, розмахуючи перед ним руками.— Камінці з тих канав, у яких тебе шукав батько, замість того... замість смачної баранини.

— Дал також дуже смачний, правда ж? — запитала мене тітонька Джая.

— О так,— миттю погодивсь я.

— Твій нещасний батько провів усю ніч у тих проклятих канавах.

— Дорогенька матусю, досить уже про канави,— пролепетав батько Фарзада.— Дай хлопчині можливість пояснити.

— Вчора вночі я був у клубі «Драм Біт»,— почав Фарзад.

— О! Яку вони грали музику? — запитала гарненька дівчина років сімнадцятьох. Вона сиділа трохи далі за столом і нахилилася вперед, щоб привернути увагу Фарзада.

— Це — кузина Каріна, дочка тітоньки Джаї,— представив Фарзад, навіть не поглянувши на неї.— Каріно, це — Лін.

— Привіт,— сказала вона, скромно посміхаючись.

— Привіт,— відповів я.

Закінчивши миску овочів, я акуратно її відставив. Тітонька Загіра відразу ж поставила переді мною миску баранини, настільки близько до краю, що вона мало не впала мені на ноги. Я схопив миску обіруч.

— Дякую.

— Добра баранина,— зізналася тітонька Загіра, підморгуючи мені.— Помічна від злості та всього такого.

— Злості. Так, пані. Дякую.

— Тож ти був у клубі «Драм Біт»,— тихо мовив Аршан,— про який я тебе попереджав багато разів, сину.

— Що за попередження? — запитала Анагіта, ляпаючи Фарзада по потилиці.

— Ой! Мамо! Та перестань уже, яар!

— Твої попередження йому дуже смакують! Він поглинає їх, наче солодощі! Ням, ням, ням! Я казала тобі, що оперантне зумовлення — це єдина річ, яка подіє на цього хлопця, але ти такий прихильник Штайнера! Я б сказала, що твого сина вчора добряче штайнернули, ти так не думаєш?

— Не певна, що ти можеш звинувачувати школу Штайнера,— втрутилася Джая.

— Справді,— погодилася Загіра.— Методологія досить обґрунтована, на? Мій Сулейман лише вчора ввечері заявляв...

— І доки ти був у нічному клубі...— терпляче продовжував запитувати Аршан.

— Ну,— сказав Фарзад, схвильовано поглядаючи на руку матері.— Там була ця вечірка, і ми...

— А вони ставили якісь нові танці? — запитала Каріна.— Вони крутили музику з нового фільму Мітхуна[59]?

— Я можу дістати тобі цю музику вже по обіді,— недбало відповів їй Алі, забираючи у Фарзада шматок його хліба та відкушуючи.— Будь-які пісні. Навіть ті, яких ще немає у прокаті.

— Ого! — зітхнула дівчина.

— І доки ти був у цьому клубі...— рішуче продовжував запитувати Аршан.

— І доки ти був у цьому клубі школи Штайнера,— втрутилась Анагіта, піднімаючи руку,— вільний, як птаха, твій батько прочісував канави!

— Ні,— мовив Аршан. Його терпіння було на межі.— Я абсолютно впевнений, що канави були пізніше, золотко. То що ж такого сталось у клубі, що ти опинився у в’язниці?

— Я... я не певен,— мовив Фарзад, насупивши брови.— Я перебрав. Це я можу визнати. І там була сварка, коли з’явилися копи, щоб закрити клуб. Наступної миті я вже лежав на підлозі. Думаю, що впав. А потім один з копів врізав мені по голові, якраз туди, куди ти мене б’єш, мамо, і я знепритомнів. Я отямився в поліцейському джипі, далі мене посадили за ґрати, без телефонного дзвінка і без вашого дозволу. Хтось із працівників зателефонував до компанії, а вони знайшли Ліна, й він приїхав і витягнув мене. Він урятував мою шкуру. Так і знайте.

— Це все? — запитала мати Фарзада. На її обличчі відбилося презирство.— Це і є твоя велика пригода?

— Я не казав, що це була велика пригода! — запротестував Фарзад, але його мати вже зникла, прямуючи до кухні.

— Дякую, Ліне, за те, що привів нашого хлопчика додому,— сказав Аршан. Його голова на мить опустилася на моє плече.

Він знову повернувся до Фарзада.

— Тож дозволь мені прояснити. Поліцейський врізав тобі по голові, поки ти лежав на підлозі. Ударив настільки сильно, що ти знепритомнів?

— Так і було, татку. Я нічого не робив. Я був занадто п’яний, щоб будь-що зробити. Я просто лежав там, де впав.

— Ти знаєш ім’я поліцейського? — задумливо запитав Аршан.

— Його називають Блискавичним Диліпом. Він черговий в ізоляторі Колаби. А що?

— Мій тато злетить з котушок через це! — заявив Алі.— Він відбере значка в цього Блискавичного Диліпа. Він залучить увесь факультет права.

— А мій батько залучить до процесу медичне товариство,— додала Каріна. Її очі сяяли запеклістю.— Ми доможемося, щоб цього копа виперли з поліції.

— Абсолютно! — погодилася Джая.— Берімося до справи!

— Я можу втрутитись?

Усі повернулися до мене.

— Я знаю цього Блискавичного Диліпа досить добре. Він погано переносить образи. Він навіть хабарі важко бере.

Я зупинився, привернувши увагу групи.

— Продовжуй,— тихо сказав Аршан.

— Ви не можете забрати у цього копа значка. Ви можете зробити його життя дуже неприємним, або, можливо, кудись його перевести, але ви не можете відібрати в нього значка. Він забагато знає про дуже велику кількість людей. Ніхто не каже, що він цього не заслуговує, але якщо ви зробите його життя неприємним, то рано чи пізно він повернеться. І коли він повернеться, то знову потурбує ваше щастя. І напевне назавжди.

— Ти хочеш сказати, що нам нічого не треба робити? — поцікавився Алі.

— Я кажу, якщо ви підете проти цього хлопця, то готуйтеся до війни. Не потрібно недооцінювати його.

— Я погоджуюся,— тихо мовив Аршан.

— Що? — водночас запитали Алі та Джая.

— Фарзаду пощастило. Лін слушно каже. Могло бути набагато гірше. Останнє, чого нам зараз треба,— це поліцейський-соціопат на нашому порозі.

— А оперантне зумовлення вимагає трохи лупки,— сказала Анагіта, повертаючись із кухні.— Та що таке з вами, прихильники Штайнера,— відступаєтеся?

— Фарзаде, більше ніколи не заходь до цього нічного клубу,— вирішив Аршан, ігноруючи її.— Ти мене чув? Я тобі забороняю.

— Так, татку,— мовив Фарзад, понуривши голову.

— Добре,— вирішив Аршан, піднімаючись, щоб прибрати тарілки.— Ви вже доїли?

Вони з Анагітою занесли тарілки до найближчої кухні та повернулися з чистим посудом і двома пляшками безалкогольного напою.

— Чудовий кустард[60],— запропонувала Анагіта, ставлячи перед нами миски з солодким кустардом.— Щоб влити вам у кров глюкози.

— А на додаток буде «Роджерс распбері»[61],— запропонував Аршан, додаючи по пляшці безалкогольного напою малинового кольору до наших смаколиків.— Мало на світі таких проблем, яких би не змогла вирішити висока холодна склянка «Роджерс распбері». Пийте!

— Мені подобається, як ви переробили це місце,— зауважив я.— Хто ваш декоратор? Гарлан Елісон[62]?

Фарзад повернувся до батька.

— Татку, він урятував мені життя. Родини проголосували. Я думаю — саме час. Що скажеш?

— Мабуть, так воно і є,— пробубонів Аршан, озираючись на павутину драбин, зроблених вручну сходів і помостів у стилі Ешера[63], що піднімалися навколо нього у великій склепінчастій залі.

— Ти згоден? — запитав Фарзад.

Аршан перекинув одну ногу через лавку, на якій ми сиділи, та примостився так, щоб дивитися безпосередньо на мене.

— У тебе є припущення щодо того, що ми тут робимо? — поцікавився він.

— Ну, якщо вгадувати навмання, то, на мою думку, ви тут щось шукаєте.

— Саме так,— засяяв Аршан, демонструючи мені ряд акуратних маленьких та ідеально білих зубів.— Тепер я розумію, чому тебе любив дядько Кекі. Це саме те, чим ми тут займаємось. Усе це, усе, що ти тут бачиш,— це велике полювання на скарби, а точніше, на дуже цінну скриню скарбів.

— Ви говорите... про піратську скриню скарбів?

— Якоюсь мірою, так,— відповів він.— Але скарб торговця — менший і набагато цінніший.

— Так, мабуть, дивлячись на всю цю реконструкцію.

— Фарзаде,— звелів Аршан.— Принеси список.

Коли Фарзад пішов, його батько почав пояснювати.

— Мій прадід був дуже успішним чоловіком. Він накопичив солідне багатство. Навіть коли він віддав значну частину своїх грошей на доброчинність і громадську роботу, як велять традиції парсів, його багатство не поступалося статкам будь-якого промисловця чи купця того часу.

Фарзад повернувся й сів біля мене на довгій лавці. Він передав своєму батькові довгий аркуш пергаменту. Завершуючи свою розповідь, Аршан тримав руку на тому документі.

— Коли британці розпізнали зловісне передвістя і зрозуміли, що їхнє правління добігає кінця, вони почали виїжджати з Бомбея, деякі з них дуже поспішали. Чимало найуспішніших британських бізнесменів та їхні дружини боялися, що після незалежності на них чекає жорстока відплата. Тож в останні тижні та дні імперії тут був повний хаос.

— А ваш прадід опинився у правильному місці у правильний час.

— Те, що в мого прапрадіда була гора незадекларованої готівки, яку він не тримав на банківських рахунках, є загальновідомим фактом,— пояснив Фарзад.

— Гроші, яких повністю так і не знайшли,— додав Аршан.

— А та відсутня готівка,— здогадався я,— пішла на придбання речей у британців-утікачів.

— Точно. Боячись, що індійські можновладці можуть вирішити, наче втікачі вкрали або награбували коштовностей, а може, деякі так і робили, багато британців заздалегідь продавали свої прикраси. Мій прапрадід придбав дуже велику кількість тих коштовностей якраз в останні місяці перед незалежністю, а потім він їх заховав...

— Десь у цьому будинку,— завершив я.

Аршан зітхнув і знову розпочав блукати поглядом по риштованню і настилах, що оповили залу, неначе плетена корзина.

— Але немає жодних підказок про те, де саме заховано скарби?

— Жодного слова,— понурився Аршан, розгортаючи пергаментного аркуша та тримаючи його між нами.— Ми знайшли у старій книзі документ, який дуже детально перераховує кількість і вид коштовного каміння і той факт, що воно було десь заховано, навіть описує скриню, але там жодного натяку на точне місце. Мій прадід володів трьома будинками цього кварталу і свого часу жив і працював у кожному з них.

— Тож ви почали шукати.

— Ми обшукали всі кімнати й меблі. Ми все перевернули, шукаючи приховані шухляди. Потім ми шукали приховані ніші в стінах, або секретні двері, або щось подібне. Коли ми нічого не знайшли, то зрозуміли, що час пробивати стіни.

— Ми почали тут, зі стін у нашому власному будинку,— уточнила Анагіта, поки Каріна поставила переді мною порцелянову чашку з чаєм.— Але потім, коли ми почали працювати над цією, як її...

— Спільною стіною,— допоміг їй Аршан.

— Так, коли ми почали вламуватись у неї, у будинку наших сусідів — Ханів — почали відвалюватися частини.

— Наприклад, мій улюблений годинник з підсвіткою,— жалісно заявила Загіра.— У ньому був водоспад, розумієш, тож здавалося, неначе повсякчас ллється вода. Потім той годинник упав і розбився на мільйон шматочків. І відтоді я не можу знайти йому гарної заміни.

— І коли в їхньому будинку почали падати речі, то Хани прийшли сюди, цікавлячись, чим ми тут займаємось.

— Якраз на цьому місці приєднався мій тато,— промовив Алі, молодий друг Фарзада.

— Буквально,— жартівливо сміючись, сказав Фарзад.

— Дві наші родини завжди були близькі,— мовив Алі.— Дядько Аршан і тітонька Анагіта вирішили розповісти моєму батькові про все, чим вони займалися, і запропонувати йому приєднатися до полювання на скарби.

— Ми вважали, що мій прадід міг заховати скриньку з коштовностями всередині спільної стіни,— додав Аршан.— За його життя ці будинки ремонтували та перебудовували багато разів, і без Ханів було неможливо перевірити ці стіни.

— Тієї ночі мій Сулейман повернувся додому,— сказала тітонька Загіра,— та зібрав усю родину. Він розповів нам про скарб і про запрошення приєднатися до полювання, навіть якби це означало руйнування стіни між нашими будинками. Ми всі розмовляли водночас, наче недоумкуваті!

— Це було круто,— додав Алі.

— Ми також багато сперечалися,— провадила Загіра.— Але після затяжних відвертих розмов ми вирішили приєднатися до полювання на скарби і почали ламати стіну наступного ж дня.

— Але там скарбу не було,— розповіла гарненька дівчина Каріна.— Принаймні ми його там поки що не знайшли. І тому до цього приєднався ще й мій батько.

— Аршан з Анагітою запросили нас на розмову,— пояснила Джая, посміхаючись на згадку про це.— Зайшовши сюди, ми побачили Даруваллів і Ханів, а також усю розруху всередині. Потім вони запросили нас приєднатися, бо думали, що, можливо, той скарб був між нашими двома будинками, з тамтого боку. І їм потрібна була наша співпраця, щоб дослідити верхні поверхи. Мій чоловік Райль погодився просто на місці. Він поведений на пригодах.

— Він катається на лижах,— зізналася Каріна.— По снігу.

Люди здивовано хитали головами.

— І ви абсолютно впевнені, що цей скарб справді тут?

— Так і знай,— запевнив Фарзад.— Не знайшовши скарбу в тій стіні, ми почали працювати над стелями й підлогами, що були між нами й дахом. Він тут, і ми його знайдемо.

— Це начебто божевільня для нормальних людей,— закінчила за нього Каріна.— З трьома щасливими родинами: одна індійська, одна мусульманська й одна парсійська, що живуть тут разом.

Люди навколо мене, члени великих родин і трьох релігій, знизували плечима й усміхалися.

— Тут немає перших і останніх,— тихо мовив Аршан.— Ми всі тут разом. Ми всі погодилися розділити скарб на три частини, з рівними частками для кожної родини.

— Якщо ви його знайдете,— сказав я.

— Коли ми його знайдемо,— виправили мене кілька голосів.

— І як довго це тягнеться?

— Уже майже п’ять років,— відповів Фарзад.— Ми почали відразу після того, як знайшли пергамент. Хани приєдналися десь за рік, а Малготри — ще за шість місяців. За час наших пошуків я закінчив коледж і побував на Волл-стріт, і повернувся назад.

— Але це не справжня наша робота,— сказала Каріна Малготра.— Мій тато — лікар. Татко Алі — дядько Сулейман — викладає право в Університеті Бомбея. Дядько Аршан — архітектор, і завдяки йому ми можемо проводити всю цю реконструкцію, не розваливши увесь будинок. Ті з нас, хто не працює в повну зміну зовні або не сидить удома з дітьми, всі вчаться.

— Ми здебільшого шукаємо скарби ночами й у вихідні,— додав Алі.— Або коли в нас з’являється вільний день, як сьогодні, коли всі переживають, бо Фарзад не ночував удома. Дякую за вихідний, кузене.

— Звертайся,— посміхнувся Фарзад.

— І в нас є дві кухні,— тріумфально заявила Анагіта.— Вегетаріанська і невегетаріанська, тож проблем з харчуванням немає.

— Дійсно,— приєдналася тітонька Джая.— Насправді найбільше розбіжностей між громадами зводиться до вибору: гобі[64] чи гошт[65], цвітна капуста чи шашлик. Якщо є дві кухні, то всі їдять те, що їм до душі, і все тіп... ну як його...

— Топ,— додала Анагіта, і дві жінки обмінялися посмішками.

— І ми всі в цьому разом, пан або пропав,— додав Алі,— тож у нас немає причин сперечатися.

— Окрім філософських поглядів,— заперечила йому Анагіта.

— Хай яка цікава ця таємниця...— почав я, але Фарзад мене перебив.

— Я ж тобі казав, що буде цікаво, хіба ні?

— А... так. Але ми й досі не дійшли до тої частини оповіді, де я дізнаюся, навіщо ви мені все це розповідаєте.

— У нас з’явилася проблема,— скромно пояснив Аршан, щиро дивлячись на мене.— І ми сподівалися, що ти допоможеш її вирішити.

— Добре. Розказуйте.

— Кілька тижнів тому сюди прийшов інспектор з муніципальної ради,— сказав Алі,— і він помітив деякі зміни в будинках.

— Звісно ж, він не знає, що конкретно ми тут робимо,— додав Фарзад.— Ми пояснили йому, що оновлюємо будинки для того, щоб перетворити їх на квартирний комплекс.

— А чому він узагалі сюди приходив? — запитав я.

— Ми думаємо, що його викликав наш сусіда,— пояснив Аршан.— Він бачив, як нам кілька місяців тому привозили важкі сталеві балки. Ми використовуємо їх для підтримки арок, коли вибиваємо частини стін.

— Він намагався купити наш будинок кілька років тому,— мовила Анагіта.— Підлий шахрай перепробував чимало трюків, щоб змусити нас продати. Коли ми відмовилися, він був лютіший за ошпарену кицьку.

— А ображати кицьку — це до невдачі,— заявила Загіра, глибокодумно киваючи.

— Ти хочеш сказати — навіть якщо це порівняння? — серйозно поцікавилась Анагіта.

— Я хочу сказати, що з котами потрібно поводитися обачно. Навіть у порівнянні.

Уся група погодилася.

Трохи помовчавши, я знову заговорив.

— Тож... якщо забути про котів, що вам треба від мене?

— Дозволи на перепланування,— відповів Аршан, повертаючись до реальності.— Після довгих переговорів представник муніципальної ради погодився прийняти хабара й дозволив продовжувати наші ремонтні роботи. Але він наполягає, щоб ми отримали належні дозволи на перепланування, або принаймні їхні досить вдалі копії.

— Щоб прикрити його дупу,— обурився Алі.

— Він не може підробити ці дозволи і не може їх украсти,— додав Фарзад.— Але якщо ми самі їх підробимо, то він пообіцяв, що закриє розслідування.

— Якщо ти зможеш підробити їх для нас, Ліне,— виправив його Аршан.

— Так, якщо ти їх підробиш, то інспектор на них розпишеться і дасть нам спокій, щоб ми й далі продовжували пошуки скарбів. Жодних проблем. Так і знай.

— Отож, це і є вся історія,— зітхнув Аршан, обіперши лікті на довгий стіл.— Якщо ти не зможеш допомогти, то ми будемо змушені зупинити роботи. Якщо ти погодишся допомогти, то ми зможемо продовжувати, доки не знайдемо скарб.

— Ти й сам можеш зробити ці документи,— звернувсь я до Фарзада.— Ти достатньо кваліфікований. Я тобі не потрібен.

— Дякую за комплімент,— усміхнувся він,— але для цього є кілька перешкод. По-перше, у мене немає жодних контактів у муніципальній раді. А по-друге, хлопці на фабриці не виконуватимуть моїх наказів у такій справі, й вони, швидше за все, донесуть про це Санджаю. А от ти, з іншого боку...

— Чому я завжди з іншого боку?

— Ти можеш прокрутити все потайки або доручити це мені, бо ти бос на фабриці,— наполягав Фарзад.— З твоєю допомогою про це ніхто не дізнається.

— Вам це запитання може здатися дивним,— сказав я, обводячи поглядом обличчя навколо себе,— але не запитати буде ще дивніше. Чому ви вважаєте, що я не відмовлюся вам допомогти, а потім ще й не донесу про це Санджаю?

— Це слушне запитання,— погодився Аршан,— і сподіваюся, ти не образишся, якщо я повідомлю, що воно вже не раз піднімалось у цій кімнаті. Суть у тому, що нам потрібна твоя допомога, і ми віримо, що тобі можна довіряти. Дядько Кекі був дуже високої думки про тебе. Від неодноразово розповідав, як ти стояв з Хадербгаєм до кінця і що ти людина честі.

Слово «честь» стало кісткою в горлі, особливо коли мене просили приховати щось від мого боса Санджая. Але вони мені сподобались. Уже тоді вони подобалися мені більше, ніж Санджай. І Санджай і так достатньо багатий. Він міг обійтися без частини їхнього скарбу, навіть якби вони його знайшли.

— Ваші документи будуть готові цього тижня,— повідомив я.— Я скажу Санджаю, що це послуга другові, бо це так і є. Я вже таким займався. Але нічого більше. Фарзаде, я не хочу, щоб Санджай мені це потім пригадав. Усе зрозуміло?

Група людей навколо мене вибухнула оплесками й вигуками. Кілька з них кинулися до мене, щоб поплескати по спині, обійняти або потиснути руку.

— Дуже тобі вдячний! — зрадів Аршан, щасливо посміхаючись.— Ми так переживали через проблеми з муніципальною радою! Це перший справжній виклик у нашій справі. Ми... ми почали насолоджуватися цим полюванням на скарби, і ми... ну... думаю, ми б почувалися такими самими загубленими, як і цей скарб, якби рада нас прикрила.

— І ми не очікуємо від тебе благодійності,— додав Фарзад.— Скажи йому, тату!

— Якщо ти приймеш пропозицію, то ми б хотіли віддати тобі один відсоток від скарбу,— заявив Аршан.

— Якщо ви його знайдете,— посміхнувся я.

— Коли ми його знайдемо,— виправили мене відразу кілька голосів.

— Коли ви його знайдете,— погодився я.

— А може, ще дал-роті? — запитала Джая.

— І хоч кілька шматочків курки? — порадила Загіра.

— І смачнючий яєчний сандвіч з карі,— запропонувала Анагіта,— з великою склянкою малини.

— Ні, ні, дякую,— заметушився я, відходячи від столу.— Мені вже не влізе. Може, наступного разу.

— Точно, наступного разу,— заявила Анагіта.

— Звісно.

— Я тебе проведу,— запропонував Фарзад, коли я рушив до довгих портьєр, які запинали вхід до будинку. Усі присутні пішли з нами до дверей.

Я попрощався, тиснучи руки й обіймаючись, і пройшов разом з Фарзадом до вестибюля, який вів на вулицю.

Тропічний душ промочив вулицю, але важкі хмари зникли, і тепер яскраве сонце випарювало вологу на кожній дзеркальній поверхні.

Якимось чином на перший погляд вулиця здалася дивною і незнайомою, неначе чудернацький мегакосмос переходів і ніш у величезній склепінчастій залі будинку Фарзада був справжнім світом, а сяйлива паруюча вулиця поза ним — ілюзія.

— Я... ах... я сподіваюся, що моя змішана родина тебе не нажахала,— пробурмотів Фарзад.

— Зовсім ні.

— Тобі не здається, ну, знаєш, що це трохи... божевільно, на? Те, чим ми займаємось?

— Усі щось шукають. І з того, що я побачив, то вам це приносить радість.

— Так і є,— швидко погодився він.

— І яка ж божевільна людина не захоче бути радісною?

Молодий парс імпульсивно потягнувся до мене й міцно обійняв.

— Знаєш, Ліне,— мовив він після обіймів,— є ще одна річ, про яку я хотів тебе попросити.

— Ще щось, і досі?

— Так. Якщо ти коли-небудь дістанеш номер телефону тієї дівчини, вродливої дівчини з чарівністю в очах, тієї Дівії, яку ми зустріли біля поліцейського відділка того ранку, я...

— Ні.

— Ні?

— Ні.

— Справді ні?

— Ні.

— Але...

— Ні,— обережно наполіг я, посміхаючись на його спантеличення.

Він похитав головою, розвернувся і попрямував назад до будівлі-вулика, свого дому. Я обернувся обличчям до сонця і довго стояв на пропахлій дощем вулиці.

Гроші також можуть бути наркотиком, але я не переживав за Фарзадову велику родину. Вони не підсіли. Ще ні. Вони розібрали свої будинки по камінчиках, це правда, але вони замінили їх загальним простором спільного користування. Вони перевернули свої життя з ніг на голову, але то була пригода, мандрівка в собі. Вони надали сенсу мрії, якою жили. Для них це й досі було весело, і саме за це я так їх уподобав.

Я стояв там, насолоджуючись сонячним промінням, зовні спокійний, дуже спокійний, але ридаючи десь усередині. Іноді те, що ти втратив, відображене в любові інших,— це вже занадто. Занадто — побачити те, що колись мав, але втратив.

Родина, дім — незначні слова, що піднімаються, неначе атоли в землетрусах серця. Втрата, самотність — теж незначні слова, що наповнюють гіркі долини одинокості.

На острові теперішнього Лайза вислизала від мене, а згадування одного імені накладало закляття: Карла. Карла.

Безглузда річ — намагатися покохати, коли та, яку ти насправді кохаєш, яку народжений кохати, загублена десь у нетрях цього ж міста. Це відчайдушно і безглуздо — спробувати когось покохати. Кохання не пробує, кохання є миттєвим і невідворотним. Згадування імені Карли було вогнем у нутрі, й моє серце не переставало мені нагадувати про це.

Ми були вигнанцями — Карла і я, тому що нас вигнали, обох. Лайза та всі інші чудові люди, яких ми любили, або намагалися полюбити, були добровольцями, що на вітрилах пливли до міста мрій. Ми з Карлою виповзли на пісок з тих самих кораблів, які ми самі ж і потопили.

Я був зломленою істотою. Я був самотньою зломленою істотою. Може, і Карла такою була — по-своєму.

Я поглянув на приречений будинок. Окремі входи ззовні, з’єднані життя всередині. Неважливо, чи знайдуть вони той скарб, чи ні, але те чудо, те диво, та відповідь на молитву уже здійснилися.

Я знову повернувся до сонячного сяєва після шторму і приєднався до світу вигнання, що був моїм домом.

Розділ 16

Від’їхавши від будинку Фарзада, я дістався широкого розділеного бульвару, що охоплював північне узбережжя Міста-Острова. Щільні важкі дощові хмари накочувалися над головою, потьмарюючи вулицю.

На початку широкої укритої бухти я зупинився. Довгі дерев’яні човни, пофарбовані у блакитний, червоний і зелений кольори, були витягнуті на берег для огляду. Скромні хатини рибалок хилилися одна до одної, їхній поліетиленовий захист від штормового вітру кріпився до хвилястих дахів цеглою та шматками бетону.

Між дерев’яними стовпами були натягнуті сітки. Над ними трудилися чоловіки, прошелюючи котушки нейлону крізь отвори й петлі. Діти грались у піску, незважаючи на близький шторм, ганяючи одне за одним між човнами й павутиною сіток.

Після світанку ця невеличка бухта була маленькою, але важливою складовою частиною місцевої риболовецької громади. Після опівночі це була маленька, але важлива частина місцевої контрабандистської громади, яка використовувала катери для того, щоб переправляти цигарки, віскі, валюту й наркотики.

Проминаючи той пляж, я щоразу його оглядав, шукаючи знайомі обличчя й ознаки незаконної торгівлі. У мене не було для цього особистого інтересу, Фарід Посередник контролював бухту разом з її доходами й можливостями. Мене вела професійна цікавість.

Кожен з учасників чорного ринку знав про всі подібні місця в Південному Бомбеї, де квітнула злочинність, і всі ми потихеньку стежили за ними. «Ми починаємо з печер і темних місць,— одного разу сказав Дідьє,— і ми — злочинці — й досі безмежно за ними сумуємо».

Перевівши погляд на широку розділену дорогу, я помітив на її зустрічній смузі трьох мотоциклістів. То були скорпіони. Чоловік у центрі був Данда, а другий був Гануман — здоровило, який так майстерно відгамселив мене на складі.

Я зупинив мотоцикла, перемкнувшись на нейтралку, і відрегулював дзеркало заднього огляду, щоб їх бачити. Вони зупинилися перед світлофором, неподалік від мене. Дивлячись у дзеркало, я помітив, як вони почали розмовляти, потім сваритися, але врешті-решт розвернули мотоцикли й попрямували до мене. Я зітхнув і на мить понурив голову.

Я не бажав з ними битися, але це була наша територія, і мені не хотілося демонструвати їм операції компанії. І я, занадто гордий для втечі, не хотів, щоб вони погнали мене до моїх товаришів з компанії, що були за кілька вулиць звідси.

Завівши мотоцикла, я відпустив зчеплення, натиснув на газ і розвернув його у вузькому колі. Ґвалтуючи двигуна, я помчав до скорпіонів по зустрічній смузі.

Мені не було чого втрачати. Їх було троє, і якби атака не пройшла гладко, то мені все одно було б непереливки. Я й раніше таке прокручував і надавав перевагу аварії замість різанини. До того ж мій мотоцикл був зі мною до самого кінця, як і я з ним.

Їм, мабуть, було що втрачати, або там були менш надійні мотоцикли. В останній момент вони повернули вбік.

Двоє з них прогуркотіли по спіралі в різні боки, намагаючись утримати мотоцикли під контролем. Третій мотоцикліст не втримався і врізався у зсув біля стіни, обіч дороги.

Я різко загальмував, розвертаючись на півоберта, ковзаючи одним чоботом по мокрій дорозі, й поставив мотоцикла на бокову стійку, вимикаючи двигуна за допомогою перемикача.

Водій, який упав, ледь зіп’явся на ноги. То був Данда. А я не приготував засобу після гоління. Я зустрів його ударами лівою та правою, які повернули виродка назад на землю.

Інші скорпіони кинули свої мотоцикли і рвонули до мене. Мені було жаль їхнього транспорту.

Ухиляючись, гойдаючись і, де вдавалося, завдаючи ударів, я бився з двома скорпіонами на узбіччі, біля їхніх розкиданих мотоциклів. Автомобілі уповільнювали рух біля нас, але жоден не зупинився.

Оклигавши після ударів, Данда побіг до нас. Він спіткнувся об своїх друзів. Падаючи на мене, схопився за жилета, щоб устояти на ногах.

На мокрій дорозі я втратив рівновагу і полетів назад. Данда приземлився на мене, гаркаючи, неначе тварина.

Він вивертався, намагаючись мене вкусити. Я відчув дотик його вуст у себе на шиї, вологість язика, тиск голови: він напружувався, щоб дотягнутися і вп’ястися зубами мені в горлянку.

Його пальці зімкнулися на моєму жилеті мертвою хваткою. Я не міг його скинути. Інші два скорпіони штурхали мене, намагаючися влучити у проміжки між нашими тілами. Вони промазали і кілька разів ударили Данду. Він навіть не помітив.

Мені не завдали особливої шкоди, і ніхто навіть сильно не вдарив. Я відчував два ножі, що муляли спину, притискаючись до землі. У мене було правило: не діставати ножів доти, доки не впевнюся, що супротивник озброєний. Бо тоді наставало питання життя чи смерті.

Я спромігся перекотитися, ослабив захват Данди у себе на жилеті та швидко підвівся на ноги. Але ліпше було залишатися на землі. Гануман тепер опинився позаду мене. Він іззаду обхопив мене рукою за горло. Його міцна рука почала вичавлювати з мене повітря. Я був не в найкращому становищі.

Данда знову кинувся на мене, намагаючись дістатися до шиї. Він полюбляв кусатись. Я зустрічав одного такого у в’язниці. Чоловік, чия злість виливалася в кусання, і його нападники втрачали цілі шматки м’яса. Одна з його жертв вибила психу зуби, подарувавши нам спокій, і я думав повторити цю процедуру з Дандою.

Він тісно притулився до мене, втискуючи мою голову під руку Гануману, його зуби вчепились у мою руку. Я не міг дати йому доброго стусана, щоб він мене відпустив.

Я потягнувся, вхопив пальцями вухо Данди і сильно його рвонув. Відчув, як великий шматок його вуха почав піддаватися, відриваючись від голови. Коли Данда перестав кусатися, я перестав рвати.

Він заверещав, кидаючись назад і стискаючи криваву рану.

Я спробував просунути руку між нашими з Гануманом тілами. Я хотів дістатися до моїх ножів або його геніталій. Годився будь-який з варіантів.

На мене кинувся третій чоловік. Піддавшись люті, він почав ляпати мене по голові, стоячи від нас занадто близько. Я довбанув його в яйця. Він звалився, неначе після пострілу.

Я дістався рукою до рукоятки свого ножа, а темрява обхоплювала чужою рукою мою горлянку. Ніж опинився на свободі. Я штрикнув здорованя в ногу. І промазав. Ніж ковзнув по тілу.

Я спробував знову. І вдруге промазав. Потім лезо влучило в плоть, залишивши невеличкий поріз на зовнішньому боці стегна Ганумана. Він здригнувся.

Цього було достатньо для отримання переваги. Я знову замахнувся й увігнав лезо в м’яку частину його стегна. Бугай зненацька похитнувся, і я втратив контроль над ножем.

Його рука так і не ослабла. Я згадав свою підготовку: повернув підборіддя до вигину його ліктя, щоб послабити удушення. Це не допомогло. Я почав відключатися.

Здавалося, неначе моє ім’я почав кликати розмитий і буркотливий голос. Я повернув голову у твердих м’язах і кістках Гануманової руки. Почувся голос.

— Краще відвернися, хлопче,— пролунало.

Я побачив щось таке, неначе кулак, який летів на мене з неба. Він був величезний, той кулак, завбільшки зі світ. Але замість розмазати мені обличчя, він влучив у інше місце, десь настільки близько, що я відчув відлуння. Він бив знову й знову.

Потім рука навколо моєї шиї ослабла, а Гануман упав навколішки і гепнувся долілиць. Його голова була неначе зі свинцю.

Я відкотився і встав, оговтуючись, тримаючи кулаки біля обличчя, кашляючи й важко дихаючи, роззирнувся. Біля полеглого Ганумана зі складеними на грудях руками стояв Конкенон.

Він мені посміхнувся, а далі кивком попередив про небезпеку.

Я миттю розвернувся. То був Данда з заюшеними кров’ю зубами, очима й вухом. А я знову був без засобу після гоління.

Він сліпо вдарив, намагаючись мене вирубати. Але промазав. Я влучив кулаком йому в рану, де буквально на волосині теліпався надірваний клапоть вуха. Данда закричав, і пішов дощ. Несподіваний дощ пролився й обляпав нас.

Данда втік, хапаючись за голову, а дощ фарбував його сорочку в червоне. Повернувшись, я побачив як Конкенон розмахнувся ногою на іншого скорпіона-втікача. Чолов’яга залементував і приєднався до Данди, утікаючи в напрямку стоянки для таксі.

Тим часом, отямившись від дощу, почав стогнати Гануман. Він зіп’явся навколішки, похитуючись устав на ноги й усвідомив, що опинився сам. Він на мить завагався.

Я подивився на Конкенона. Ірландець шкірився, зціпивши зуби.

— Милий Боже,— прошепотів він.— Будь ласка, нехай цей чоловік буде занадто тупим для втечі.

Гануман похитнувся вбік і пошкутильгав за друзями.

Мій ніж лежав під дощем, продовжуючи стікати кров’ю на асфальт. Трохи далі по дорозі скорпіони запхалися до таксі й помчали геть. Я підняв ножа, витер його, склав і запхав до піхов.

— До біса добра бійка! — заявив Конкенон, ляскаючи мене по плечу.— Давай наберемося.

Я не хотів, але був йому винен навіть більше.

— Давай.

Неподалік від нас, під великим деревом, була крамниця чаю. Я заховав мотоцикла під кроною дерева. Попрохавши ганчірку у власника крамниці, я витер мотоцикла. Розібравшись із цим, я знову повернувся на дорогу.

— Куди ти в біса йдеш?

— Я повернуся за хвилину.

— Ми тут збираємося цивілізовано випити чашку довбаного чаю, ти, варваре австралійський.

— Я повернуся за хвилину.

Покинуті мотоцикли скорпіонів і досі валялися на узбіччі, розливаючи пальне й оливу. Я підняв їх, поставив на бокові стійки біля муру і повернувся до Конкенона, якраз коли принесли чаю.

— На твоє щастя, я вчасно нагодився,— мовив він, сьорбаючи гарячий напій зі склянки.

— У мене все було під контролем.

— Дідька лисого,— розсміявся він.

Я поглянув на нього. Що правда, то правда.

— Дідька лисого,— я теж розреготався.— Ти дійсно навіжений ірландський виродок. Що ти тут узагалі робив?

— Неподалік звідси розташована моя улюблена крамниця гашишу,— повідомив він, показуючи пальцем у бік Кафф-Парейду.— Але хтось викинув чолов’ягу з вікна сусіднього будинку, і він приземлився на дах крамниці. І на Сяйливого Пателя, власника.

— І не кажи.

— Хоча, з позитивного боку, ще одним постраждалим був сумнозвісний співак, завдяки чому я добре заощадив. Я часто йому платив. Це було єдиним способом його заткнути. Тож про що я?

— Ти розповідав мені про те, що ти тут робив.

— Справді. То ти думаєш, що я слідкував за тобою? Я правий? — запитав Конкенон.— Ти, мабуть, трохи зависокої про себе думки, хлопче. Я був тут просто, щоб купити гашишу.

— Ага.

Спливло трохи часу. Нас огорнула дивовижна задумлива тиша, і ми думали зовсім в різних напрямках.

— Чому ти мені допоміг?

Він поглянув на мене якось ображено.

— І чому б у біса одному білому чоловікові не допомогти іншому білому чоловікові у бісовому поганському місці, такому як оце?

— Ну от, ти знову за своє.

— Гаразд, гаразд,— випалив він, поклавши руку мені на коліно, щоб заспокоїти.— Я знаю, що в тебе м’яке серце. Я знаю, що ти з жалісливих. Це й приваблює до тебе, й ось воно. Ти навіть співчуваєш мотоциклам, нехай Бог над тобою змилується. Але тобі не до вподоби пряма розмова. Тобі не подобається, коли людина називає чорномазого варваром, а голубого — педиком.

— Гадаю, ми закінчили, Конкеноне.

— Вислухай мене, друже. Я знаю, що ображаю твої почуття. Я це розумію. Справді. Мені це у тобі не подобається, і я це не поважаю. Не брехатиму. Неможливо поважати доброту. Не зовсім. Ти розумієш, про що я. Ти провів деякий час за стіною, на тому боці, як і я. Але ти співчутливий чоловік, навіть попри те, що ми з тобою схожі більше, аніж тобі здається.

— Конкеноне...

— Зачекай. Я не закінчив. Співчуття — це дуже дивна річ. Воно йде з глибини твого буття. Оточуючі впізнають його з першого погляду, бо таке неможливо підробити. Я знаю. Я намагався. У мене вийшло жахливо. Мені було непереливки після тих спроб. Тож довелося знову стати щирою байдужою сволотою — тільки для того, щоб мені покращало. Розумієш, навіть бути байдужою сволотою — це щиро, а мене тягне до щирості, навіть якщо мені це не подобається. Розумієш, що я маю на увазі?

— Ти зовсім мене не знаєш,— сказав я, зустрівшись із ним поглядом.

— Ну, якраз тут ти й помиляєшся,— посміхнувся він.— Знаєш, я вже довгий час живу в Бомбеї. За кілька днів після приїзду, в нарко-притоні, я почув твоє ім’я під час розмови про сумнівні типи людей. Потім я знову його чув, раз за разом. Спочатку я подумав, що хлопці обговорювали двох різних іноземців, доки не усвідомив, що Лін і Шантарам — це один і той самий невихований мерзотник. Ти.

— То ти таки за мною стежив.

— Я цього не сказав. Я мав на увазі, що ти мене заінтригував. Я почав розпитувати. Поставив собі за ціль познайомитися з твоїми знайомими і бізнес-партнерами. Навіть познайомитися з твоєю дівчиною.

— Що?

— Вона не розповіла тобі про наше знайомство?

Він вишкірився. Мені зовсім не подобався той оскал.

— Цікаво, чому вона тобі не розповіла? Може, я їй подобаюся.

— Про що ти в біса говориш?

— Нічого такого,— повідав він.— Я зустрівся з нею на художній виставці.

Мої зведені брови обурили його.

— А що такого? Думаєш, якщо я великий шматок північно-ірландського лайна, то мене не може цікавити мистецтво? У цьому справа?

— Ближче до суті.

— Це і є суть, хлопче. Я зустрів Лайзу — це ж її ім’я, правильно? — на виставці. Ми поговорили, і це все.

— Навіщо?

— Дивись, я навіть не знав, чия вона дівчина, доки один з її друзів не згадав твоє ім’я, і, так би мовити, я склав докупи факти. Клянуся.

— Тримайся від неї подалі, Конкеноне.

— Чому? Гадаю, вона мене вподобала. Між нами промайнула невеличка іскра. Лайза мені точно сподобалася. Рано чи пізно тобі доведеться її відпустити, але я певен, що ти й так про це знаєш, хіба ні?

— Досить,— відрізав я, піднімаючись.

— Почекай! — попросив він, встаючи зі мною та обережно торкаючись моєї руки.— Прошу. Я не хочу з тобою лаятися, чоловіче. Я не... я хочу... я не намагаюся тебе засмутити. Просто я такий. Знаю, що це не зовсім нормально. Справді. Але я не вмію бути інакшим. Це те, про що я казав раніше. Навіть якщо тобі щось не подобається, ти маєш усвідомлювати, що це щиро. Саме так і виявляється моя щирість. Я насправді не хочу ранити твої почуття. А просто хочу поговорити.

Я опирався, втупившись у нього і намагаючись прочитати вираз в його очах. Зіниці були крихітні, немов вістря шпильки, що зникає у крижаній блакиті припливу. Я відвів погляд.

Біля мотоциклів банди скорпіонів, що стояли неподалік, на дорозі зупинилася вантажівка інспектора дорожнього руху. Вистрибнувши з кузова, команда вантажників підволокла мотоцикли до машини, а потім затягла їх усередину, складаючи біля інших, які були також конфісковані за незаконну стоянку.

Конкенон простежив за моїм поглядом.

— Якби я не нагодився вчасно,— тихо мовив він,— то зараз могли б вантажити до кузова того автомобіля твоє мертве тіло.

Він мав рацію. Він мені не подобався, і я був певен, що він божевільний. Але він приєднався якраз тоді, коли було потрібно, і врятував мене.

Я знову сів. Конкенон замовив ще чаю. Його товсті пальці швидко скрутили невеликого косяка.

— Приєднаєшся до мене?

Я взяв самокрутку і затягнувся, щоб розкурити того косяка, а Конкенон тримав сірник у ліхтарі складених долонь. Після кількох затяжок я передав самокрутку йому.

— Помітивши, як ти завжди миттєво ображаєшся, і зриваєшся з місця, і намагаєшся зі мною побитись або кудись утекти, я маю одразу викласти всю інформацію,— заявив він, видихаючи стовп сіро-блакитного диму.

— Інформацію про що?

— Я започатковую нову банду і хочу, щоб ти до мене приєднався.

Прийшла моя черга сміятися.

— Що тут такого смішного?

— Як щодо... навіщо?

— Навіщо мені банда? — запитав він, передаючи мені косяка.— Усе, як зазвичай. Щоб можна було купувати наркотики, наводити трохи жаху й хаосу, лякати людей, а вони потім віддаватимуть нам гроші вантажівками, а ми витрачатимемо ті вантажівки грошей, поки не здохнемо від зусиль.

— Здохнути від зусиль? І це твоя комерційна пропозиція?

У цю хвилину до мене підійшов чоловік на ім’я Джибріль, коняр зі стаєнь у найближчих нетрищах. Я підвівся, щоб з ним привітатися.

Він був м’яким чоловіком, сором’язливим і трохи незграбним у розмові з іншими людьми, але балакучим і люблячим при спілкуванні з кіньми.

Його найстарша дочка підхопила гарячку кілька тижнів тому і безнадійно захворіла. Джибріль зателефонував мені й погодився протестувати дівчину на вірусну токсичність широкого спектру.

Я оплатив тестування у приватній клініці, й тести показали, що дівчинка потерпає на лептоспіроз — часто смертельну хворобу, яка переносилася з сечею пацюків. Але на щастя, хворобу визначили на ранніх стадіях, і дівчинка добре реагувала на лікування.

Тримаючи мою руку у своїх долонях, Джибріль запевнив, що його дочка почувається набагато краще, і запросив мене на чай до себе додому.

Я також йому подякував і запросив випити з нами склянку чаю. Він відмовився, вибачаючись, і поквапився на зустріч з продавцем зерна, який постачав корм для його коней.

— Бачиш, про що я? — мовив Конкенон, коли я знову сів до столу.— Ти подобаєшся цим людям. А я їм не подобаюсь. Та мені цього й не треба. Я не хочу їсти їхню їжу. Я ненавиджу їхню чортову їжу. Я не хочу дивитися їхні фільми. Я не хочу розмовляти їхньою довбаною мовою. А от ти хочеш. Ти їх розумієш. Ти з ними спілкуєшся, і тебе за це поважають. Просто подумай про це. Ми будемо непереможними. Ми зможемо захопити цю частину міста, ти і я.

— І навіщо нам це робити? — розсміявся я.

— Бо ми можемо,— мовив він, нахиляючись до мене.

«Бо ми можемо» — гасло влади, адже ідея владарювання над іншими народилася серед таких, як ми.

— Це не причина, це — відмовка.

— Роззирнися навколо! Дев’яносто дев’ять відсотків цих людей виконують те, що їм наказали. Але ти і я, ми є тим одним відсотком. Ми беремо те, чого хочемо, доки решта бере те, що їм дають.

— Люди повстають.

— Так,— погодився він, блискаючи блакитними очима.— Час до часу. А потім той один відсоток забирає в них право цього привілею, а для більшої достовірності ще й гордість і гідність, і вони знову стають рабами, якими народжені бути.

— Знаєш,— зітхнув я, дивлячись на нього.— Не те щоб я не погоджувався з тобою, просто я зневажаю такі переконання.

— У цьому і є вся краса! — вигукнув він, ляскаючи себе по стегнах долонями.

Він хвильку подивився на моє спантеличене обличчя, а потім провадив уже спокійніше.

— Дивись... моя матінка померла, коли я був малюком. Тато намагався вижити, як міг, але йому не вдалося. Нас було п’ятеро дітлахів, усім менш як десять років, а він був хворим чоловіком. Він відіслав нас до дитячих будинків. Ми були протестантами. Сестри потрапили до протестантських притулків, але ми з молодшим братом туди не вписалися, тож опинились у католиків.

Він ненадовго замовк, дивлячись униз. На вулиці знову затарабанили краплі дощу, б’ючи по целофановому накриттю крамниці чаю, неначе у весільні барабани.

Конкенонова нога почала знічев’я повільно шкрябати землю. Кросівки залишали на вологій землі малюнок з розчерків і завитків.

— Розумієш, там був один священик.

Конкенон поглянув на мене. Фрактальні візерунки райдужок його блакитно-крижаних очей поблискували навколо звужених зіниць. Білки очей зненацька почервоніли, мов од морської води.

— Я ніколи про це не розповідаю,— вичавив він, знову впадаючи у важку мовчанку.

Його очі наповнилися слізьми. Він зціпив зуби, кліпаючи й намагаючись приборкати сльози. Але вони все одно покотилися, і він відвернув голову.

— Ти довбана курва, ось ти хто! — вибухнув Конкенон, витираючи сльози зворотом долоні.

— Я?

— Так, у біса ти! Ось до чого доводить людей уся ця розважливість. Ти перетворюєш їх на слабких курв. Це вперше за багато років я дозволив сльозам пролитися, а про довбаного священика я не говорив навіть довше. Й ось... ось чому ми будемо такою чудовою командою, невже не бачиш?

— Не... зовсім.

— Я залишив притулок у шістнадцять. До вісімнадцятиріччя я вже прикінчив шістьох людей. Одним з них був той чортів священик. Тобі треба було бачити, як він благав про помилування, ця жалюгідна хвора істота.

Він знову притих, гірко склавши губи. Я сподівався, що він зупиниться. Він повів далі.

— Знаєш, я пробачив йому, перш ніж вбити.

— Конкеноне, я...

— Друже, невже ти мене не вислухаєш?

Він був у розпачі.

— Гаразд.

— Після цього я більше нікому нічого не пробачав,— почав він, згадуючи щось жахливе.— Я був повноправним добровольцем Ольстерсьої добровольчої сили. Тож взявся пробивати голови, прострілювати католикам коліна, надсилати вдовам шматки полоненого ірландського революційного лайна і багато іншого. Ми співпрацювали з копами й армією. Звісно ж, неофіційно, але ми отримали від них зелене світло. Угарні загони, вбивство й нівечення на замовлення і без жодних запитань.

— Конкеноне...

— Потім усе розвалилося. Стало занадто гаряче. Я став занадто гарячим. Занадто жорстоким, на їхню думку. То була бісова війна. Як можна бути занадто жорстоким на війні? Але мене відіслали геть. Спочатку до Шотландії, а потім до Лондона. Я ненавидів те бісове місто. Потім я вирушив у мандри й опинився тут.

— Послухай, Конкеноне...

— Я знаю,— проторохтів він.— Я знаю, що ти думаєш і що збираєшся сказати. І це правда. Не заперечуватиму. Мені подобається завдавати болю людям, які на це заслуговують. Я — збочена сволота. На щастя для мене, на світі достобіса збочених дівок, тож я щасливий бути збоченим. Але ти не такий. У тебе є принципи. Невже тобі не доходить? Ти — м’яка розмова, а я — великий патик. Ти дивишся їм у очі, ведеш бізнес і потискаєш руки. Я відрубую руки, якщо вони не підкоряються.

— Відрубування людям рук. Це стрибок уперед.

— Я багато про це думав,— тривожно мовив він.— Ось чому я намагався забрати тебе від французького педика.

— Ти просто не знаєш, коли зупинитися, правда ж?

— Ні, стривай, дослухай мене. Це немов... це немов... якщо звести релігію до найбільш базових речей — речей, які забезпечували її продуктивне існування тисячі, й тисячі років,— усе зводиться до цього — приємні слова та страх перед жахливим нескінченним покаранням. Ти і я. Неможливо перемогти таку комбінацію. Папи, мулли та язичницькі зверхники століттями процвітали, дотримуючись цих постулатів.

Я важко зітхнув і впер долоні в коліна, збираючись підвестися. Конкенон поклав руку мені на зап’ясток. Хватка його твердих пальців була люта і надзвичайно міцна.

— Я б цього не радив,— сказав я.

Він відпустив мою руку.

— Вибач, я... лише... подумай про це,— не вгамовувався він. У його очах знову проступила посмішка.— Я зв’яжуся з тобою за кілька днів. Нас буде не лише двоє, якщо ти погодишся на мою пропозицію. Я вже веду переговори з іншими, і будь певен, що є вдосталь охочих. Подумай про це. Це незначне прохання після того, як я врятував твою м’яко-розмовну дупу, правда ж? Я б дуже хотів, щоб ти до мене приєднався. Мені потрібно буде з кимсь поговорити. З кимсь таким, кому я довіряю. Просто подумай, це все, чого я прошу.

Я поїхав геть, залишивши його під тим блакитним целофановим накриттям. Я не думав про ту його пропозицію, але думав про нього, коли по обіді об’їжджав кав’ярні й бари, які ми використовували для збуту паспортів.

Я спілкувався зі своїми контакторами[66]. Слухав гангстерську вуличну музику: плітки, наклепи, брехні та звинувачення. Завжди кумедно, але в мить бездіяльності мої думки поверталися до Конкенона й тих його сліз, яким він так гірко обурювався, але яких не міг зупинити.

Яка мрія, яка надія, який відчай змушує нас діяти — тільки для того, щоб усе покинути, коли справу зроблено? От що за пустопорожні речі — мотив і причина, які народжені в темряві, щоб миттєво розчинитись у сяйві наслідків? Наші вчинки продовжують жити всередині нас ще довго після того, як амбіції та страх валятимуться замерзлі й потьмянілі на забутих берегах. Те, що ми робимо в житті, є важливішим за те, що ми думаємо чи кажемо: воно показує, ким ми є насправді.

Конкенон рухався назустріч злочину, а я вже почав рухатися від нього. Занадто довго я приймав рішення, бо страх бути упійманим став дзеркалом, став відбитим у воді обличчям, несправжнім мною, і я рятувався у власних гріхах. Але води були неспокійні, й машкара, яку я завжди натягав під час роботи, почала розпливатися і зникати.

Розділ 17

Я чекав на Лайзу біля готелю «Магеш», насолоджуючись містом. Упродовж дня кілька разів з перервами пускався сильний дощ, але попри це під гуркотливим небом вечірнє повітря було жарким і сухим.

Поодинокі хвилі вдарялись у невисоку дамбу, розбиваючись і перекочуючись через неї, щоб розлитися на половину широкої вулиці. Дітлахи упадали за хвилями, бігаючи від бризок до бризок, а парочки, які гуляли тут, старалися відскочити.

Обнадієні їздові зупинялися біля пішоходів, намагаючись заманити їх на свої похилені візки на високих колесах. Продавці арахісу блукали поміж пішоходів, роздуваючи розжарене вугілля в кошиках у себе на шиях. Дим від цих невеличких багать, напоєний ароматом смаженого арахісу, долинав до перехожих, і спокуса змушувала їх повертати голови.

Усе місто, вимите начисто важкими хмарами, наповнилося пахощами більш ніж зазвичай. Затягнуте хмарами небо замкнуло під собою пахощі їжі, яку готували в сотнях маленьких вуличних кіосків — бгел-пурі[67], пав-бгаджі[68], пакоди[69], а також солодку гостроту, якою віяло від продавців паану, торговців пахощами й гірлянд франжипані[70], що продавалися на кожному світлофорі.

Я рахував квіти на парфумованих гірляндах, аж раптом почув її голос.

— Один пенні,— зажадала Лайза.

Я обернувся.

— Пенні вже не випускають,— відповів я, притягуючи її до себе та цілуючи.

— Ти забув, що це Бомбей? — не опираючись мені, здивувалася вона.— Тут заарештовують за поцілунки на публіці.

— Може, нас помістять у спільну камеру,— припустив я, не відпускаючи її.

— Я... дуже в цьому сумніваюся,— розсміялася вона.

— Тоді я втечу і прийду тобі на виручку.

— А потім що?

— А потім ми повернемося сюди такого самого вечора, і я знову тебе поцілую.

— Не так швидко,— мовила вона, вивчаючи моє обличчя.— Ти знову бився.

— Ти жартуєш?

— Припини. Ти намагаєшся мене відволікати! Це дуже брудний трюк, паршивцю.

— Що?

— Боже, Ліне! Знову бійка? Що за чорт?

— Лайзо, все гаразд. Зі мною все гаразд. І я тут, з тобою.

Я почав цілувати її обличчя.

— Нам уже пора йти,— сказала вона, перериваючи поцілунок,— або ми його проґавимо.

— Що проґавимо?

— Кого проґавимо, письменнику,— пояснила вона.— Ти дуже швидко дізнаєшся.

Ми попрямували від набережної до променаду, який оточував сусідню будівлю компанії Індійських авіаліній — «Ейр-Індія». Офіси вже не працювали, але тьмяні нічники навколо приймальні на першому поверсі освітлювали столи та двері.

Дійшовши до замкнених скляних дверей позаду будинку, Лайза звеліла мені чекати. Вона схвильовано озирнулася на ділянку вулиці, яку можна було розгледіти з нашої позиції, але нікого не було видно.

— То... що ми тут...

— Ми чекаємо,— перервала вона мене.

— Чекаємо... чого?

— Його.

Усередині будівлі мигнуло світло. До дверей наблизився охоронець зі смолоскипом у руках. Він відімкнув двері ключем на важкому ланцюжку і притримав їх для нас. Закликав нас мерщій заходити, а потім замкнув двері.

— Сюди,— мовив він.— Не відставайте.

Прокладаючи шлях крізь мережу коридорів і між рядами мовчазних столів, він привів нас до службового ліфта в кінці будівлі.

— Аварійний ліфт,— радісно посміхнувся він.— Доїхавши на саму гору, пройдіть два поверхи до даху. Чайові, будь ласка.

Лайза вручила йому згорток банкнот. Охоронець віддав нам честь, натиснув кнопку, щоб відчинилися двері ліфта, і пропустив нас усередину.

— Тож ми грабуватимемо компанію «Ейр-Індія»,— вирішив я, поки ми піднімалися.— А ще десять хвилин тому ти хвилювалася через поцілунок на публіці.

— Я не хвилювалася,— зареготалася вона.— І ми тут не для того, щоб грабувати будівлю. Ми прийшли на приватну вечірку.

Двері відчинилися на складському поверсі, заставленому стелажами з шухлядами й відкритими полицями, повними запилених папок.

— О, кімната Кафки. Згораю від бажання побачити меню.

— Ну ж бо! — відрізала Лайза, кидаючись до сходів.— Потрібно поспішати.

Перестрибуючи через дві сходинки, вона повела мене нагору. У кінці сходів вона завагалася, тримаючи руку на аварійному запобіжнику зачинених дверей.

— Сподіваюся, він залишив ці двері незамкненими,— важко дихаючи, сказала вона, а потім штовхнула двері.

Ми вийшли на дах будівлі. То був величезний простір з кількома невеличкими металевими будками по периметру.

Перед нами височіла величезна — понад десять метрів — споруда, підперта важкими сталевими балками. Це був гігантський ілюмінований логотип компанії «Ейр-Індія» — стилізований лучник з коричневим луком, оточений великим диском.

Гігантська постать підіймалася з центрального підпертого пілона, приєднаного до обертового сталевного стола, який у свою чергу підтримувався різноманітними балками й тросами.

Як і кожен мумбаїт, я сотні разів бачив величезний знак, що обертався над будівлею «Ейр-Індії», але стояти так близько і так високо над неспокійним морем — це момент істини.

— Дідько!

— Ми саме вчасно,— зраділа Лайза.

— А що — сюди можна прийти невчасно? Неймовірний краєвид!

— Зачекай,— переконувала вона, не відводячи очей від лучника.— Просто зачекай.

Почулося дзижчання і скреготіння, наче біля нас почав працювати генератор. З’явилася вібрація від електричної турбіни, з м’якого муркотіння перетворюючись на наполегливе скиглення. Потім, зовсім близько, біля підніжжя величезного знака, почулося щебетання, цокання й затинання конденсатора, ба й кількох.

Раптом величний круговий логотип спалахнув мерехтливим малиновим сяйвом, занурюючи увесь простір у криваво-червоне світло. За кілька митей малиновий лучник почав обертатися на своїй пілонній вісі.

Лайза танцювала на місці, широко розкинувши руки.

— Правда ж, це надзвичайно?

Вона щасливо сміялася.

— Це неперевершено. Я в захваті.

Ми споглядали обертання велетенського кола червоного світла, а потім перемістилися до огляду відкритого моря. Хмари зіллялися докупи, затягнувши небеса чорним шатром. Темряву прошивали далекі тризуби блискавок, а ребра хмар крутилися і совалися на ліжку ночі.

— Тобі подобається? — запитала Лайза, схиляючись біля мене та спостерігаючи за небом і морем.

— Не те слово. Як це спало тобі на думку?

— Я була тут кілька тижнів тому з Ришем, з галереї. Він міркував над тим, щоб створити повномірну копію лучника з «Ейр-Індії» для нової бомбейської виставки, і запросив мене на нього поглянути. Коли ми опинилися тут, він передумав. Але мені настільки сподобалося це місце, що я умовила сторожа, а потім підкупила його, аби ми змогли сюди піднятися.

— Ти умовила сторожа, справді?

— У мене до цього талант.

Ми трохи помилувалися радісним морем унизу. Це був небезпечний краєвид — непереборний, але мої думки повзли назад до подій дня й до Конкенона.

— Ти знайома з рослявим ірландцем на ім’я Конкенон?

Вона замислилася, і її личко застигло в одній з моїх улюблених гримас.

— З Фергюсом? Ти про нього?

— Мені він знайомий як Конкенон,— уточнив я.— Але його важко з кимсь переплутати. Високий, кремезний, атлетичний, досить довгоногий, боксер з рудим волоссям і твердим поглядом. Він стверджував, що ви познайомилися на виставці.

— Так, його ім’я — Фергюс. Я лише кілька хвилин з ним спілкувалася. А що?

— Нічого. Просто цікаво, що він робив на мистецькій виставці. Він не схожий на поціновувача мистецтва.

— На тій виставці було достобіса чоловіків,— згадала вона.— Це було наше найуспішніше шоу. Подія, що приваблює людей, які зазвичай не відвідують галереї.

— Що це було за шоу?

— Головною темою були розбиті життя як наслідок поганих або неспокійних стосунків між батьками й синами. Виставка називалася «Сини батьків». Про неї написали велику статтю в газеті. Ранджит дуже постарався. Стаття привабила цілий натовп. Я тобі про неї розповідала. Ти не пам’ятаєш?

— Ні,— відповів я.— Я тоді був на Гоа, Лайзо, і ти нічого мені не розповідала.

— Справді? Я була впевнена, що розповідала. Кумедно, правда?

— Не дуже.

«Сини батьків». Чи саме та фраза, саме ті слова «сини», «батьки», які помітив на плакаті Конкенон, привели його на виставку? Або він просто прослідкував за мною, а потім за Лайзою пройшов до галереї, використавши шоу як привід для знайомства та розмови з нею?

Спогади випалювали йому очі під час нашої розмови. У мене і своїх спогадів вистачало. Я занадто часто прокидався вночі прикутим до стіни минулого, й мене катували люди, чиї обличчя вже почали забуватися.

Я поглянув на ніжний профіль Лайзи. Глибоко посаджені туманні очі; гарненький маленький носик; скульптурна лінія довгого витонченого підборіддя; півусмішка, яка майже завжди прикрашала її милі губи. Вітер почав посилюватися, ореолом здіймаючи її біляві кучері.

На ній була чорна сукня вільного покрою, до колін, з високим цупким коміром, але без рукавів, з оголеними плечима. Лайза скинула сандалії і була босоніж. Єдиною прикрасою на її тілі було тоненьке намисто, зроблене з неоднакових бірюзових намистинок.

Трохи насупившись, вона вдивлялася в моє обличчя, неначе пробираючись углиб думок.

— Ти знаєш, який сьогодні день? — запитала вона сміючись, коли мої очі наповнилися тривогою.— Це наша річниця.

— Але ж ми почали зустрічатись...

— Я маю на увазі той день, коли я дозволила собі кохати тебе,— уточнила вона, задоволено всміхаючись на моє збентеження.— Саме в цей день два роки тому, за тиждень після весілля Карли, ти зупинив мотоцикла на дорозі біля мене, поки я чекала на закінчення дощу.

— Я сподівався, що ти про це забула. Я був тоді під кайфом.

— Так, був,— погодилася вона, й очі її сяяли посмішкою.— Ти помітив мене серед людей, під дашком крамниці. Під’їхав ближче і запропонував підвезти. Але дощ лляв неначе з відра...

— То був початок великої повені. Я хвилювався, що ти не зможеш дістатися додому.

— Він справді лляв неначе з відра. А тут ти, верхи на мотоциклі, промоклий до кісток, пропонуєш мені полишити тепло й комфорт і їхати під дощем додому. Я так сміялася!

— Годі, годі...

— Потім ти зліз із мотоцикла й почав танцювати просто перед юрбою людей.

— Так тупо.

— Не говори так! Мені сподобалося!

— Так тупо,— хитаючи головою, повторив я.

— Гадаю, тобі потрібно пообіцяти всесвіту ще хоч раз повторити танець під дощем, потрапивши в мусон у Бомбеї.

— Не знаю, як щодо всесвіту, але я згодний на угоду з тобою. У ній я обіцяю, що завжди танцюватиму під дощем, бодай раз, під час кожного мусону.

Шторм швидко набирав обертів. Блискавка прошила широчінь моря. За мить перший грім розбив хмари.

— Це буде неабиякий шторм.

— Іди сюди,— мовила Лайза, хапаючи мене за руку.

Вона привела мене до закутка під колесом, яке повільно оберталося, тримаючи на собі червоного лучника. Пірнаючи в нішу, вона дістала кошик.

— Я заплатила охоронцю, щоб він це для нас тут залишив,— пояснила вона, відкриваючи кошик, у якому була ковдра, пляшка шампанського й кілька келихів.

Вона передала мені пляшку.

— Відкорковуй, Ліне.

Поки я відривав фольгу й відкручував дріт, Лайза розстелила ковдру та пришпилила її на місці за допомогою кількох шматків кахлів, знайдених на даху.

— Ти справді все продумала,— здивувався я, відкорковуючи шампанське.

— Ти навіть не уявляєш,— розсміялася вона.— Але це дійсно особливе місце. Коли я була тут з Ришем, то добре все роздивилася. Це одне з небагатьох місць у Бомбеї, а можливо, і єдине місце, де ніхто не може помітити тебе з вікна чи іншого даху.

Лайза скинула сукню та жбурнула її вбік. Вона була оголена. Лайза витягнула келихи та тримала переді мною, а я їх наповнив. Я відклав пляшку та підніс свого келиха до її, щоб цокнутися.

— За що вип’ємо?

— Може, за те, щоб ти зняв цей бісовий одяг?

— Лайзо,— почав я з серйозним як шторм обличчям.— Нам потрібно поговорити.

— Так, потрібно,— погодилася вона.— Після того, як вип’ємо. Я виголошу тост.

— Згода.

— За дурнів у коханні.

— За дурнів у коханні.

Вона швидко випила вміст свого келиха, а потім кинула келих через плече. Він розлетівся на шматочки, влучивши в кам’яну опору.

— Я завжди хотіла це зробити,— радісно заявила вона.

— Знаєш, нам потрібно поговорити про...

— Ні,— сказала вона.

Вона розстебнула мій одяг і стягнула його. Коли ми обоє були голі, вона взяла інший келих і наповнила його.

— Ще один тост,— запропонувала вона,— а потім ми поговоримо.

— Добре. За дощ,— запропонував я.— Усередині та ззовні.

— За дощ,— погодилася вона.— Усередині та ззовні.

Ми випили.

— Лайзо...

— Ні. Ще один.

— Ти ж сказала...

— Останній не подіяв.

— Як не подіяв?

— Не збудив летючого голландця.

Вона знову наповнила келихи.

— Цього разу без тосту,— вирішила вона, перехиливши половину келиха.— Пий до дна.

Ми випили. У сутінках розбився і другий келих. Вона штовхнула мене на закріплену ковдру, але знову вислизнула, опинившись на тлі неба.

— Сподіваюся, ти не проти, щоб я танцювала, поки ми розмовляємо,— сказала вона, почавши хитатись, а вітер розвівав біляве волосся.

— Я постараюся не заперечувати,— мовив я, лягаючи навзнак, щоб спостерігати за нею, та складаючи руки за головою.

— Це своєрідна річниця іншої події,— мрійливо прощебетала Лайза.

— Знаєш, у пеклі відведене спеціальне місце для людей, які ніколи не забувають дні народження й річниці.

— Ця почнеться сьогодні, за два роки після попередньої.

— Попередньої?

— Нас,— танцювала вона, вплітаючи руки в пориви вітру.— Після нас колишніх.

— Нас колишніх?

— Нас колишніх.

— І коли ж ми змінилися?

— Сьогодні.

— Справді?

— Так.

— У ліфті чи на сходах?

Вона сміялась і танцювала, рухаючи головою в такт, який могли відчувати лише її руки та стегна.

— Я виконую дощовий танець,— мовила вона, перебираючи руками по воді.— Сьогодні має піти дощ.

Я поглянув на величезну скульптуру лучника, що повільно обертався, прикутий сталевими тросами до скелі міста. Дощ. Дощ супроводжують блискавки. Червоний лучник здавався дуже спокусливим громовідводом.

— А справді має дощити?

— Звісно,— сказала Лайза, стрибаючи мені на коліна та пильно вдивляючись в очі, підтримуючи своє тіло однією рукою.— І дощ почнеться вже незабаром.

Вона схопила пляшку шампанського, випила з неї та почала зі мною цілуватися, і напій поллявся мені в горло тонкою цівочкою з цього примусового квіту поцілунку. Наші губи роз’єднались.

— Я хочу, щоб у нас були щирі стосунки,— заявила вона.

— Важко уявити, як вони можуть стати ще щирішими,— посміхнувся я.

— Я хочу бачитися з іншими людьми.

— А, такого роду стосунки.

— Думаю, що тобі також потрібно бути з іншими людьми. Хоча й не постійно. Звісно ж, якщо ми залишимося разом. Не думаю, що хотіла б тебе бачити в постійних стосунках з кимсь іншим. Але нерегулярні зустрічі — однозначно. Я й сама можу тебе з кимсь звести. У мене є подруга, яка дуріє від тебе. Вона дуже гарненька і не проти приєднатися до нас у ліжку.

— Що?

— Лише скажи одне слово,— наполягала вона, дивлячись на мене.

Шторм був уже близько. Вітер приніс аромат дощу. Я поглянув на небо. Гордість змішалася зі злістю, а сором з правотою. Я не мав права вказувати Лайзі, що робити, а чого не робити. У мене навіть не було права прохати про щось. У нас не така любов.

— У мене права немає...

— Я хочу бути з тобою, якщо ти хочеш мене кохати,— пояснила вона, теж лягаючи на ковдру та кладучи руку мені на груди.— Але я також хочу, щоб ми були з іншими людьми.

— Знаєш, Лайзо, ти вибрала дуже дивний спосіб для того, щоб мені це повідомити.

— А хіба є не дивний спосіб?

— Усе одно...

— Я не знала, як ти відреагуєш,— насупилася вона.— Я й досі не знаю. Я подумала, що коли ти не приймеш цю ідею, то ми тут-таки займемося коханням востаннє. Але якщо ти погодишся на мою пропозицію, то ми будемо тут кохатися вперше як оновлена пара, вільна, здатна робити що завгодно. У будь-якому разі, це буде пам’ятна річниця.

Ми поглянули одне на одного. Наші очі почали випромінювати сміх.

— Ти знала, що я буду в захваті від цієї витівки, еге ж?

— Безперечно.

— Уся ця сцена з лучником «Ейр-Індії».

— Безперечно.

Я нахилився до неї. Прибрав з обличчя розвіяне вітром волосся.

— Ти надзвичайна дівчина, Лайзо. І я не перестаю тобою захоплюватися.

Вона поцілувала мене, пальцями обхоплюючи шию.

— Знаєш,— прошепотіла вона,— я провела невелике дослідження.

— Справді?

— Так, про те, як часто в це місце влучає блискавка. Хочеш це знати?

Мені було байдуже. Я знав, що з нами відбувається, але не знав, куди ми прямуємо.

Шторм уже був над нашими головами. Небо з’єдналося. Дощ заповнив наші роти сріблом. Лайза потягнула мене на себе, у себе, зімкнула ноги на моєму попереку, тримаючи всередині, стискаючи, відпускаючи і знову стискаючи, підбурюючи.

Водоспад з вітру й дощу тарабанив мені по спині. Я прихилив чоло до Лайзи, захищаючи її обличчя своїм, і наші очі опинилися на відстані вій одні від одних. Мусон, теплий, неначе плоть, ллявся з моєї голови та хлюпав на землю. Ми сплелися губами, дихаючи одне одним, обмінюючись повітрям.

Вона перекотила мене на спину, не розриваючи наш контакт, випроставши пальці на моїх грудях і напруживши руки.

Гуркіт грому запустив з важких хмар новий раунд дощу. Вода линула потоками з Лайзиного волосся та грудей просто в мої розтулені вуста. Вода почала заповнювати дах будівлі, утворюючи навколо нас невідоме море, високо над Містом-Островом.

Лайза вп’ялася в мене пальцями. Її спина вигнулася, неначе в кішки, а руки почали рухатися по моєму тілу. Сівши прямо, Лайза замкнула мене в собі, а тоді повернулася обличчям до неба, широко розкинувши руки.

Почувся стукіт барабана. Важкі кроки в залі моєї пам’яті, мого серця. Наші стосунки добігали кінця. Тієї миті це було очевидно, бо все, що ми мали,— це те, ким ми були чи могли бути.

Блискавка пофарбувала воду на даху навколо нас. Все оберталося над моєю головою — Лайза, шторм і колесо Долі, й увесь світ був червоний, криваво-червоний, навіть морські небеса, ті високі й далекі морські небеса.

Частина IV

Розділ 18

Для управління кримінальним підприємством потрібні такі якості, як нюх на страх, здатність до безжалісної мінливості, талант до утримання своїх людей на пишному пасовищі фаворитів між трепетом і заздрістю. З іншого боку, управління кримінальним підприємством передбачає важку працю.

Після ночі біля червоного лучника я прокинувся рано, почуваючись, неначе мене пронизала стріла, залишивши всередині лише червону порожнечу. Я сидів за столом на паспортній фабриці ще до дев’ятої.

Три години скрупульозної роботи з Крішною та Вішну дозволили мені надолужити згаяне. Після дзвінка моєму контактору в Бомбейському муніципальному об’єднанні з проханням доставити копії дозволів для Фарзадової родини мисливців на скарби, я попрямував до Колабського Насипу[71] на робочий обід.

Більшість п’яти-, чотирьох-, тризіркових готелів у Південному Бомбеї містилися у трикілометровому радіусі навколо Брами Індії. Дев’яносто п’ять відсотків бомбейських туристів проводили час у тому ж самому вигині півострова, тут-таки відбувалося дев’яносто п’ять відсотків нелегальної паспортної торгівлі та вісімдесят п’ять відсотків торгівлі наркотиками.

Більшість бізнесменів півдня платили санджайській компанії за захист. Той відкат називався гафта, що означало «тиждень». Компанія захищала власників сімох ресторанів і барів у тій місцевості. Власники цих барів дозволяли комерсантам, сутенерам, гідам, кишеньковим злодіям, наркоділкам і торговцям чорного ринку, які були пов’язані з санджайською компанією, використовувати їхні приміщення як зручні точки здачі товарів, документів та інформації.

Мій відділ підробки паспортів і фальшування грошей мав моніторити ті сім центрів здачі на придатні документи. Ця робота здебільшого припадала на мене. Щоб вороги й потенційні конкуренти не могли простежити, я щодня змінював порядок відвідин барів і ресторанів — настільки часто, що була відсутня будь-яка системність.

Того дня почав я з ресторану «Трафальгар», який був лише на відстані кидка ножа від столу Блискавичного Диліпа в поліцейському відділку Колаби. Біля дверей ресторану на розі, під трьома крутими сходинками, що вели всередину, я зустрів Пам’яткого. Його звали Ришикеш.

У ті роки він, Пам’яткий, належав до підкасти злочинців, яким бракувало відчайдушної хоробрості, щоб ризикувати ув’язненням при здійсненні серйозних злочинів, але чия кмітливість і надзвичайна пам’ять дозволяли їм достатньо заробляти, прислуговуючи безстрашним дурням, які йшли на такі злочини.

Займаючи ніші у районах інтенсивного кримінального трафіку, як, наприклад, Колабський Насип, вони ставили собі за мету дізнаватись останні дані щодо сьогоднішніх цін на золото, нинішніх обмінних курсів для шістьох головних валют на чорному й білому ринках, цін за карат білих діамантів, рубінів, смарагдів і сапфірів, а також тридцятихвилинних цінових коливань кожного нелегального наркотику від коноплі до кокаїну.

— Як ти, Кешу? — запитав я, потискаючи йому руку.

— Жодних проблем, баба,— посміхнувся він, поглянувши на небо.— Опервале.

Слово, яке він використав, було згадкою Бога й одним з моїх улюблених. Воно частіше вживалося в однині — опервала — і приблизно перекладалось як «людина нагорі». У множині цей термін означав «люди нагорі».

— Опервале,— відповів я.— Почнімо.

— Гаразд,— мовив він, стаючи серйозним і почавши переповідати останні ціни та ставки.

Потрібні були тільки дані про золото й обмін валют, але я дозволив Кешу озвучити весь репертуар. Він мені подобався, і та вишукана геніальність, що дозволяла йому тримати в пам’яті сотні фактів, корегуючи їх тричі щоденно, і без найменшого відхилення, теж заслуговувала на повагу.

Більшість гангстерів зневажали таких жителів околиць, як Кеш. Я ніколи цього не розумів. Дрібні вуличні злочинці — незагрозливі люди, які виживали завдяки спритності й набутим здібностям посеред ворожого середовища, яке не завжди добре до них ставилось. Я також був небайдужий до незалежних злочинців чоловіків і жінок, які відмовлялися приєднуватися до рядів законослухняних громадян так само рішуче, як і до жорстокості закоренілих бандитів.

Вислухавши Кеша, я заплатив йому за цю мантру Пам’яткого вдвічі більше за діючу ставку, а натомість отримав посмішку, що нагадала сонячне проміння, яке ПОТОКОМ ЛАЯЛОСЯ з моря.

Зайшовши до ресторану, я сів спиною до стіни. Переді мною була гарна панорама вулиці. Офіціант зачепив пузом моє плече. Я замовив овочевий сендвіч і каву.

Мені не треба було нікого кликати, слід просто зачекати. Я знав, що вулична інформаційна мережа вже працює повним ходом. Один або кілька вуличних хлопців, які без упину гуляють туристичним районом, помітили, як я паркував мотоцикла, розмовляв з Кешем і заходив до ресторану. Поголос уже мав поширитися сусідніми провулками й лігвами: Лінбаба сидить у «Трафальгарі».

Перший контактор прибув ще до того, як я доїв сендвіч. То був Біллі Башу. Вагаючись біля мого столика, він нервово роззирнувся та прошепотів:

— Вітаю, пане Ліне. Моє ім’я — Біллі Башу. Я працюю з Денісом, Сплячим Бабою. Може, ви мене пам’ятаєте?

— Сідай. Ти нервуєш власника.

Він зиркнув на власника ресторану, що обіперся на стійку та грався в лоточках з рештою, неначе то була галька у струмку. Білі Башу сів за столик.

Відразу ж з’явився офіціант і ляпнув брудним вініловим меню перед Біллі. Правила в усіх пунктах здачі були прості: ніяких бійок чи заворушень, що можуть потурбувати цивільних, і всі купують їжу, незалежно від того, їдять вони її чи ні.

Я замовив чаю і сендвіч із собою для Біллі. Коли офіціант пішов, Біллі негайно взявся до справи.

— У мене є ланцюжок,— почав він, тягнучись до кишені.— Зі щирого золота, з прикріпленим медальйоном. Я знайшов у ньому два фото: парубка й дівчини, що дивляться одне на одного і щасливо посміхаються крізь завісу їхнього маленького світу — світу, який потрапив до мене.

— Я не приймаю крадених товарів, Біллі.

— Крадених, баба ? — обурився він.— То був обмін, чесний обмін, медальйон за наркоту. І доброї якості. Товар чистий, майже на п’ятдесят відсотків. Усе справедливо і чесно!

Я знову поглянув на фотографії молодої пари. Вони були з північної Європи, жваві та здорові — їхнє соціальне походження забезпечувало їм ідеально білі й безтурботні посмішки. Їм було років по двадцять.

— Скільки ти хочеш?

— О, баба,— розквітнув він, розпочинаючи індійський торгівельний ритуал.— Це маєш вирішити ти, а не я.

— Дам тобі п’ять американських доларів.

— Але,— видушив він,— це набагато менше, ніж коштує прикраса.

— Ти ж дав можливість визначати мені.

— Так, баба, але ти маєш назвати чесну ціну!

— Я дам тобі шістдесят відсотків від ціни за грам. Ти погоджуєшся, що там буде десь вісімнадцять каратів золота?

— Там... там близько двадцяти двох каратів, баба. Ні?

— Вісімнадцять. Шістдесят відсотків. Або випробуй удачу з марварами[72] на Завері-базарі[73].

— О ні, баба! — випалив він.— Якщо я звернуся до марварів, то потім буду ще й винен. Вони занадто тямущі. Краще вести справи з тобою. Без образ.

— Я й не образився. П’ятдесят відсотків.

— Шістдесят підійде.

Я покликав офіціанта, передав йому медальйон з ланцюжком і звелів попросити менеджера зважити прикрасу на власних ювелірних терезах. Офіціант поплентався до робочого столу і віддав ланцюжок.

Використовуючи точні терези, які він зберігав під стійкою, менеджер зважив медальйон і ланцюжок, записав на шматочку паперу вагу в грамах і повернув їх офіціантові.

Офіціант вручив папірця мені, виважив ланцюжок і медальйон у руці, наче звіряючи достовірність ваги, а потім випустив їх у мою розтулену долоню.

Я перевірив цифру на папері та показав Біллі Башу. Той кивнув. Використовуючи поточну ставку, я округлив суму до десятих у рупіях, записав цифру на тому ж аркушику паперу і продемонстрував його Біллі. Він знову кивнув.

— Знаєш, баба,— сказав він, відкладаючи гроші,— нещодавно я зустрів того Навіна Едеїра, англійського детектива. Він передав повідомлення для тебе — на той раз, якщо ми де-небудь зустрінемося.

— Так сталося, що я зараз де-небудь.

— Справді,— серйозно відповів він.— Тож я можу передати тобі це повідомлення.

Запала тиша.

— Будеш ще один сендвіч, Біллі?

— Взагалі-то, так, Лінбаба. Ззовні чекає Джамал.

Я замовив ще один пакунок.

— То я вже можу почути повідомлення?

— О так. Навін сказав, і дозволь мені точно переказати: «Передай Лінбабі, якщо його зустрінеш, що в мене немає нової інформації про чоловіка в костюмі».

— Це все? Усе повідомлення?

— Так, баба. Це щось важливе, ні?

— Переломне. Хочу щось у тебе запитати, Біллі.

— Так, баба?

— Якби я не купив ланцюжка, ти б переказав мені повідомлення?

— Звісно, баба,— вишкірився він,— але це б коштувало більше, ніж два сендвічі.

Прибули пакунки з сендвічами. Біллі Башу поклав на них руку.

— Тож... тож тепер... я можу йти?

— Авжеж.

Коли він залишив ресторан, я знову поглянув на фото усміхненої пари. Закрив медальйон і вкинув його до кишені сорочки.

Наступні чотири години я прокладав шлях крізь інші шість точок в моєму районі, витрачаючи десь по сорок п’ять хвилин на кожен ресторан чи бар.

То був звичайний день. Я купив паспорт, три ювелірні прикраси, сімсот п’ятдесят доларів США готівкою, цілий букет інших грошових одиниць і чудовий годинник.

Та остання транзакція дня, в останньому барі, вплутала мене в гидку сварку з двома вуличними хлопцями.

Чоловік, який приніс мені годинник, Діпак, швидко узгодив ціну. Вона була набагато нижчою справжньої вартості годинника, але набагато кращою, ніж те, що він міг отримати, маючи справу з професійними покупцями в районі Форту.

У момент обміну до бару залетів інший чоловік, Іштіак, вимагаючи свою частку. Він мав досить просту стратегію — здійняти якнайбільше галасу, щоб змусити Діпака поступитися до того, як він отримає шанс вислизнути на переповнену вулицю.

За інших обставин я б забрав назад гроші, виштовхав би обох чоловіків з бару й забув би про них. Мої тривалі стосунки з власником бару були набагато важливіші за будь-яку транзакцію.

Але, приклавши годинник до вуха, я почув обнадійливе цокання: завод годинника помалу розкручувався. Механічне серце відстукувало свій ритм завдяки щоденному накручуванню. Так сталося, що то був мій улюблений годинник.

Ігноруючи свої інстинкти, я спробував угамувати Іштіака. Моя хвилинна слабкість розпалила його нахабність, і він почав волати ще голосніше. Гості за іншими столиками почали на нас витріщатися, а це було невелике місце.

Швидко говорячи, я заспокоїв Іштіака, витягнув з кишені трохи грошей і відкупився від нього. Він вихопив у мене купюри, вишкірився на Діпака і вийшов з бару. Діпак винувато знизав плечима й вислизнув на вулицю.

Я надів металевий браслет годинника на зап’ясток. Клацнув застібку. Годинник сидів ідеально. Потім я помітив, що менеджер і його офіціанти ще й досі витріщаються. На їхніх обличчях ясно читалося — я втратив обличчя. Люди мого статусу не заспокоюють таких вуличних спекулянтів, як Іштіак.

Я знову глянув на годинник у себе на зап’ястку. Жадоба зробила мене слабким. «Жадоба — це людський криптоніт»,— одного разу сказала мені Карла, привласнюючи всі комісійні зі щойно укладеної нами угоди.

Потрібно було спустити пару, тож я скерував мотоцикла на дорогу, прямуючи до боксерського залу мафії на причалі Балларду.

Керуючий у залі — Гусейн — був гангстером-ветераном, який втратив руку після удару мачете у бійці з іншою бандою. Його довге пошрамоване обличчя було обрамлене біблійною бородою, що доходила до надзвичайно крутих грудей. Він був хоробрим, добрим, смішним, сильним і рівнею будь-якому молодому гангстеру, що тренувався в залі. Щоразу як я дивився в його усміхнені небезпечні очі, то уявляв, якими були вони з Хадербгаєм — молоді бійці, які створили банду, що стала мафіозною компанією.

«Нехай мій ворог побачить тигра,— казали вони,— перш ніж померти».

Багато років тому молоді та безстрашні Гусейн і Хадербгай, без сумніву, не раз демонстрували тигра, гасаючи містом. І трохи тієї смугастої загрози й досі залишилося в очах кольору обпаленої глини.

— Вах, вах, Лінбаба,— промовив він, побачивши мене.— Саламалейкум.

— Валейкумсалам, Гусейне Одиниця.

Оскільки інший Гусейн приєднався до Хадербгая ще в перші роки існування мафії та отримав місце в раді, вони були інколи відомі як Гусейн Одиниця і Гусейн Двійка, за кількістю рук у кожного з чоловіків.

— Кія гал гайн? Як ти?

— Більше заклопотаний, ніж однорукий чолов’яга в п’яній бійці,— на хінді відповів я.

Це був наш давній жарт, але Гусейн щоразу сміявся.

— Як поживаєш, Гусейнбгаю Одиниця?

— Ще й досі розмахую кулаком, Лінбаба. Якщо продовжуєш бити, то залишаєшся загартованим. Якщо зупиниш млина — не буде борошна.

— Ти це правильно підмітив.

— Прийшов на повноцінне тренування, Ліне?

— Ні, Гусейнбгаю Одиниця, лише заряджу гармати.

«Зарядити гармати» було гангстерським сленгом й означало розширене тренування на розробку біцепсів і трицепсів.

— Збіса хороший вибір! — розсміявся він.— Тримай гармати зарядженими, яар. Ти знаєш два правила бою. Переконайся, що ворог знає, що його б’ють, і...

— Переконайся, що його продовжують бити,— закінчив я за нього.

— Джарур! Звісно!

Я отримав від нього рушника, проходячи до головної тренувальної зали. Тренувальна зала колись була маленьким брудним закапелком, де великі брудні гангстери вивчали мистецтво вуличної бійки, але стала настільки популярна серед молоді санджайської компанії, що її розширили, приєднавши цілий сусідній склад.

На передньому плані кімнати був асортимент обладнання для важковагових тренувань: лавки, тренажери для м’язів спини й веслярські тренажери, штанги для присідання, обладнання для підтягування й віджимання, купи важких млинців і гантелей. Трохи далі був оточений дзеркалами й заляпаний кров’ю боксерський ринг.

У глибині новоствореної зали були мати для різних видів боротьби та дзюдо. Біля дальньої стіни виднілися важкі груші та пневмогруші. У кутку біля входу був коридор з оббитими вінілом стінами, у якому могли вміститися лише двоє. Коридор слугував для тренувань бійки на ножах.

У залі було жарко. Бурчання, стогони та крики від болю пронизували вологе повітря, в яке разом з потом виходив адреналін і насичений запах тестостерону.

Я провів велику частину життя в товаристві чоловіків. Десять років у в’язницях, сім років у бандах, двадцять років у спортзалах, школах карате, боксерських секціях, командах з регбі, мотоциклетних гуртах, і всі роки мого дитинства в школі для хлопчиків,— більша частина мого життя промайнула винятково в чоловічих компаніях. І мені завжди було комфортно серед чоловіків. Це доволі простий світ. Тобі потрібен лише один ключ до всіх замкнених сердець — упевненість.

Киваючи іншим молодикам у зоні силових тренувань, я витягнув довгі піхви зі схованки у джинсах і склав їх на широкому дерев’яному стільці разом з грошима, ключами, годинником і сорочкою.

Закріпивши товстого шкіряного пояса з додатковою вагою, я кинув рушник на порожню лавку і почав альтернативні групи вправ лежачи для трицепсів і біцепсів. За півгодини мої руки були на межі. Я зібрав речі й попрямував у коридор для тренування на ножах.

До того, як кожен дрібний злодій почав носити з собою пістолета, методи бійок на ножах були серйозним бізнесом. Майстри, які навчали таких прийомів, були культовими постатями для молодих гангстерів, тож до них ставилися з такою самою повагою, як і до членів санджайської ради.

Гатода, який два роки мене навчав, також був наставником Ішміта — ватажка велосипедних убивць, а той, у свою чергу, передав ці навички своїм людям. Майстер ножів саме залишав коридор у супроводі молодого вуличного бійця на ім’я Хитрун, аж тут підійшов я.

Вони обоє привітали мене посмішками й рукостисканням. Юний гангстер був знесилений, але щасливий, тож поспіхом вибачився і пішов до душової.

— Хороший хлопчина,— сказав на хінді Гатода, доки ми за ним спостерігали.— І добре обходиться з ножем, хай він ніколи не використовує його в ганьбі.

Остання фраза була свого роду заклинанням, якого Гатода навчав студентів. Я й досі інстинктивно її повторював, як і всі інші.

— Хай він ніколи не використовує його в ганьбі.

Гатода був сикхом зі святого міста Амрістар. Замолоду він зв’язався з поганою компанією. Згодом кинув навчання і почав проводити майже весь час із місцевою бандою. Коли жорстоке пограбування привело до конфлікту з лідерами громади, родина Гатоди зреклася його. Ціною миру для його банди також стало вигнання.

Самотній і без грошей, він дістався Бомбея, а тут був найнятий Хадербгаєм. Він став учнем Ганешбгая — останнього майстра боїв на ножах, який починав з Хадербгаєм ще на початку шістдесятих.

За роки навчання Гатода ні на мить не полишав майстра, а згодом і сам перетворився на професіонала. Насправді, він був останнім майстром ножів у Південному Бомбеї, але тоді, у ті роки, до чарів вогнепальної зброї, ніхто з нас цього не знав.

Він був високим чоловіком, що могло стати недоліком для бійця на ножах, з густою гривою змащеного олією волосся, закріпленого у тугий пучок. Його мигдалеві очі, оті пенджабські очі, які лиш одним пекучим поглядом століттями спокушали подорожніх відвідувати Індію, світилися безстрашністю і честю.

Ім’я, за яким усі його знали в Південному Бомбеї — Гатода, перекладалося з хінді як «молоток».

— Тож, Ліне, хочеш попрактикуватися зі мною? Я збирався йти, але радо залишуся на ще одну сесію, якщо твої рефлекси до цього готові.

— Не хочу вас перевтомлювати, майстре-джі,— завагався я.

— Нічого страшного,— наполіг він.— Я просто вип’ю води й почнемо.

— Яз ним потренуюся,— заявив на хінді голос позаду мене.— Гора може відточити свою майстерність зі мною.

То був Ендрю ДаСилва — молодий гоанський член ради санджайської компанії. Термін, який він використав: «гора» — «біла людина», хоч і часто вживався в Бомбеї, але був образливим. ДаСилва, звісно ж, про це знав і косився на мене, розтуливши рота й випнувши вперед нижню щелепу.

Його слова звучали дивно. Ендрю сам мав достатньо світлу шкіру, його часткове португальське походження виявлялось у рудувато-каштановому волоссі й медових очах. А от моє обличчя й руки були темніші за його через постійну їзду на мотоциклі, під палючим сонцем і без шолома.

— Хіба,— додав Ендрю, коли я не відповів,— може, гора боїться, що я його осоромлю.

Це був надто вдалий момент посеред невдалого дня.

— Який рівень тренування обираєш? — запитав я, витримуючи його погляд.

— Четвертий рівень,— вирішив Ендрю, витріщаючись іще більше.

— Нехай буде четвертий,— погодивсь я.

Усі заняття в мистецтві боротьби на ножах проводилися за допомогою держаків для молотків. Це і стало причиною такого живучого прізвиська Гатоди. Дерев’яні держаки без обушків були близькі до ножів формою і вагою, тож їх можна було цілком використовувати для практики, не завдаючи при цьому серйозних ушкоджень.

На першому рівні використовували тупий кінець звичайного держака молотка. Для четвертого рівня держаки загострювали, і кінчик міг поранити до крові.

Тренувальні бої зазвичай складалися з п’яти однохвилинних раундів, що чергувалися з тридцятисекундними паузами. Роздягнувшись до пояса, лишаючись у самих джинсах, ми зайшли до тренувального коридору. Гатода став біля входу, щоб нас судити, і вручив кожному по загостреному держаку.

Тут було тісно, тож лишалося всього кілька вільних сантиметрів для руху праворуч або ліворуч. Потрібно було навчити людину близького бою в оточенні ворогів. Кінець оббитого коридору спеціально заблокували: вхід був єдиним виходом.

Ендрю тримав загостреного держака сторч, наче вхопивши ефес меча. Я ж тримав свою зброю «лезом» донизу і відтворив боксерську стійку. Гатода кивнув, щоб перевірити нашу готовність, глянув на секундомір у нього на шиї та дав сигнал.

— Починайте!

Ендрю кинувся на мене, намагаючись завдати несподіваного удару. Його було легко уникнути. Ендрю спіткнувся, і я штовхнув його так, що він полетів на Гатоду, який стояв на початку коридору.

Молодий гангстер, який стояв позаду майстра, почав сміятися, але наставник його втихомирив.

Ендрю розвернувся і почав підходити до мене обережніше. Я швидко подолав відстань, й ми почали обмінюватися шквалом поштовхів, викидів і контрударів.

На мить ми зімкнулись у міцному клінчі, торкаючись головами один одного. Зібравшись на силі, я штовхнув Ендрю, і він відхилився у кінець коридору, щоб відновити рівновагу.

Знову атакуючи, Ендрю вдавався до обманних маневрів, кидаючись на мене. Щоразу вигинаючи спину й виходячи з зони досяжності, я ляскав його по обличчю вільною лівою рукою.

Біля входу до коридору зібралося кілька молодих гангстерів, щоб подивитися на нас. Вони сміялися після кожного ляпаса, ще більше роз’ятрюючи Ендрю. Він був повноправним членом ради санджайської компанії, і лише ця позиція вже вимагала поваги, навіть якщо сам чоловік її не викликав.

— Стуліть свої бісові пельки! — заверещав на глядачів Ендрю.

Вони відразу ж замовкли.

Ендрю зиркнув на мене, зціпивши зуби через ненависть, яку він відчував. Його плечі вигнулися від злості, що струменіла з серця. На руках напружилися м’язи, і він почав тремтіти, намагаючись притлумити свою лють.

Поразка завдавала йому болю. Він думав, що добре вправляється з ножем, а я змушував його усвідомити, що можна й краще.

Треба було дати йому перемогти. Мені б це нічого не вартувало. І він у якомусь сенсі був моїм босом. Існує куток зневаги, який ми резервуємо для тих, хто нас ненавидить, коли їм завдано шкоди, хто ображаються без приводу і паплюжать нас без причини. Ендрю був загнаний у куток мого презирства так само, як і в глухий кут тренувального коридору. А зневага майже завжди перемагає обережність.

Він напав. Я розвернувся, уникаючи удару, і торкнувся загостреною рукояткою його спини між лопатками.

— Три бали! — проголосив Гатода.

Ендрю повернувся до мене, розмахуючи рукояткою. Він знову втратив баланс, тож помахом ноги я кинув хлопця на підлогу. Приземлившись на нього, я ткнув держак молотка йому в груди й нирки.

— Ще шість балів! — вигукнув Гатода.— І зупиніться! Час відпочивати!

Я відійшов від Ендрю. Ігноруючи команду Гатоди, він підвівся й кинувся на мене, б’ючи дерев’яним «лезом».

— Стоп! — заволав Гатода.— Період відпочинку!

Ендрю не здавався, ріжучи мене й намагаючись поранити до крові. Порушуючи правила тренування, він норовив штрикнути мене в горло й обличчя.

Я парирував і захищався, заходячи глибше у глухий кут коридору. Чинячи опір кулаками й рукояткою, я завдавав ударів у відповідь при найменшому ослабленні захисту. За кілька секунд наші руки й лікті вже кривавилися. Удари в груди та плечі лишали тонкі криваві струмочки, що стікали по наших тілах.

Ми відскакували від оббитих стін і налітали один на одного, блискаючи кулаками й держаками, важко та швидко дихаючи, доки наші ноги почали ковзати по кам’яній підлозі, і врешті боротьба загнала нас на землю.

Здобувши перевагу при падінні, я обхопив рукою шию Ендрю, заблокувавши його смертельним захватом. Він був до мене спиною. Коли хлопець спробував звільнитися, я обхопив ногами його стегна, унеможливлюючи будь-які рухи. Він борсався, змушуючи нас ковзати по слизькому камінню, але моя хватка була непорушна, і Ендрю не міг визволитися чи викрутитися.

— Ти здаєшся?

— Пішов ти! — вичавив він.

З глибини стародавнього інстинкту озвався голос. «Це вовк, який потрапив у пастку. Якщо ти його відпустиш, то рано чи пізно він повернеться».

— Ліне! — мовив інший голос.— Ліне, брате! Відпусти його!

То був Абдулла. Сила полишила мої руки і ноги, й Ендрю спромігся вислизнути, лежачи на боці. Він хапав повітря, задихаючись і кашляючи, а Гатода з кількома молодими гангстерами заполонили коридор, щоб допомогти.

Абдулла простягнув руку й поставив мене на ноги. Важко дихаючи, я пішов за ним до рядів з гачками та своїх речей.

— Саламалейкум,— привітався я.— Звідки ти в біса взявся?

— Валейкумсалам. З небес, мабуть, і саме вчасно.

— З небес?

— Це точно стало би пеклом, якби ти його прикінчив, Ліне. До тебе підіслали б когось із таких, як я, щоб за це вбити.

Я зібрав свою сорочку, ножі, гроші й годинника. Біля входу до зали я використав мокрого рушника, щоб витерти обличчя, груди та спину. Прилаштувавши ножі на місце, я накинув сорочку на плечі й кивнув Абдуллі.

— Проїдьмося, брате,— ніжно сказав він,— й провітримо мізки.

Ендрю ДаСилва підійшов до мене, зупинившись лиш за два кроки.

— Це ще не кінець,— заявив він.

Я підійшов ближче і прошепотів, щоб ніхто не почув.

— Знаєш що, Енді, за цією залою є провулок. Кінчаймо з цим зараз. Без свідків. Лише ми. Тільки кивни, базікало.

Я відхилився, щоб подивитися йому в обличчя. Він не рухався і не говорив. Я знову нагнувся.

— Я так і думав. І тепер ми обидва знаємо. Тож віддовбись і дай мені спокій.

Я зібрав речі й покинув залу з Абдуллою, знаючи, що було дуже тупо принизити Ендрю ДаСилву, навіть непомітно для інших. Вовк зумів утекти, вовк, який, швидше за все, повернеться, коли місяць буде в несприятливій фазі.

Розділ 19

Ми мовчки їхали до «Леопольда». Порушуючи правило, яке тримало його подалі від будь-якого місця з ліцензією на продаж алкоголю, Абдулла припаркувався й зайшов зі мною всередину.

Ми застали Дідьє за його звичним столиком біля невеличких північних дверей з двома широкими вхідними арками і жвавою вулицею за ними.

— Ліне! — вигукнув він, помітивши нас.— Мені було так самотньої А пити наодинці — це все одно що наодинці кохатися, ти згоден?

— Навіть не починай, Дідьє! — відповів я.

— Ти — неосвячений пастир заборонених насолод, друже,— розсміявся він.

Він мене обійняв, потиснув руку Абдуллі та покликав офіціанта.

— Пива! Два кухлі! І гранатового соку для нашого іранського друга! Без льоду! У темпі!

— О так, сер, я покваплюсь і спровокую у себе серцевий напад, щоб лише обслужити вас,— прогарчав Солоденький, плентаючись геть.

Він входив до мого списку найкращих п’яти офіціантів, а я знав кілька справді хороших. Хлопчина організував нелегальну торгівлю товарами, що потрапляли крізь одні двері «Леопольда» і зникали тут-таки за іншими, а власники про це навіть не здогадувалися. Він отримував частку від торгівлі з кожної крамниці на своїй вулиці, контролював кількох сутенерів, а також володів невеликим залом для прийому ставок. І якимось чином він правив усім цим лише за допомогою похмурості й песимізму.

Ми з Дідьє і Абдуллою сіли поряд, повернувшися спинами до стіни, й спостерігали за широкою барною стійкою і людною вулицею.

— То як поживаєш, Абдулло? — поцікавився Дідьє.— Я вже давно не милувався на твоє безстрашне вродливе обличчя.

— Алгамдулілла,— відповів Абдулла, вживаючи вираз, що означав «Хвала Аллаху».— А як твої справи?

— Ніколи не скаржуся,— зітхнув Дідьє.— Як кажуть англійці — це одна з моїх видатних якостей. Зауваж, якби я таки скаржився, то міг стати майстром жалісливих мистецтв.

— Тож...— нахмурив брови Абдулла.— Це означає... у тебе все добре?

— Так, мій друже,— посміхнувся Дідьє.— Зі мною все гаразд.

Принесли напої. Солоденький грюкнув кухлями з пивом об стіл, але акуратно витер усі сліди рідини зі склянки з соком для Абдулли, ставлячи напій разом зі щедрою кількістю серветок.

Задкуючи, Солоденький вклонявся Абдуллі з кожним кроком назад, неначе він полишав гробницю святого.

Уста Дідьє зморщилися від роздратування. Я це помітив і почав реготати, розбризкуючи навкруги піну з кухля.

— Справді, Ліне, ці люди абсолютно нестерпні! Я сиджу тут щодня і щоночі, рік у рік. Лишив у вбиральнях ріки сечі, давився настільки жалюгідною для француза їжею, що ти й уявити не можеш, і все це заради, скажу без зайвої скромності, пишноти декадансу. А вони ставляться до мене, як до туриста. Абдулла ж з’являється раз на рік, а вони вмирають від любові до нього. Це нечувано!

— За роки твого перебування тут,— мовив Абдулла, попиваючи свіжий сік,— вони вивчили ліміт твоєї терпимості. Але не знають, на що я здатний після досягнення цього ліміту. У цьому і є вся відмінність.

— І якби ти перестав сюди приходити, Дідьє,— додав я,— то вони б сумували більше, аніж через втрату будь-якого іншого клієнта.

Дідьє посміхнувся, заспокоївшись, і потягнувся по кухоль.

— Ну, ти, звісно ж, маєш рацію, Ліне. Я вже не раз чув, що маю незабутній характер. Випиймо! За тих, хто рюмсатиме, коли нас не стане!

— Хай вони краще сміються! — заявив я, цокаючись із ним.

Поки я потягував пиво, на стілець навпроти гепнувся вуличний навідник на ім’я Салех, перекинувши склянку Абдулли й розливши сік.

— От довбаний ідіот — той іноземець,— випалив він.

— Встань,— сказав Абдулла.

— Що?

— Встань, або я переламаю тобі руки.

Салех поглянув на Дідьє і на мене. Дідьє помахав пальцями, радячи піднятися. Салех знову зиркнув на Абдуллу — і повільно підвівся.

— Ти хто? — зажадав Абдулла.

— Салех, босе,— нервово відповів Абдулла.— Моє ім’я — Салех.

— Ти мусульманин?

— Так, босе.

— Це так мусульмани вітаються з людьми?

— Що?

— Якщо ти ще раз повториш слово «що», я переламаю тобі руки.

— Вибачте, босе. Саламалейкум. Мене звати Салех.

— Валейкумсалам,— відповів Абдулла.— Які в тебе тут справи?

— Я... я... але...

Він хотів знову вжити «що», і я сподівався, що цього не станеться.

— Скажи йому, Салеху,— звелів я.

— Добре, добре, я дістав фотоапарата,— повідомив він, кладучи на стіл дорогого фотоапарата.

— Мені не доходить,— насупився Абдулла.— Ми сидимо тут і насолоджуємось освіжаючими напоями. Навіщо ти нам це розповідаєш?

— Абдулло, він хоче продати техніку,— пояснив я.— Де ти дістав його, Салеху?

— Від тих бісових ідіотів, туристів, що сидять позаду,— повідав він.— Двох кістлявих білявчиків. Я сподівався, що ти купиш його, Ліне. Розумієш, мені необхідно дістати готівку, і швидко.

— Я не розумію,— втрутився Абдулла.

— Він видурив у туристів фотоапарат і хоче обміняти його на гроші,— роз’яснив я.

— Вони абсолютно повелися на мою історію,— сказав він.— Довбані ідіоти.

У тій ситуації Салех, як і кожен представник вулиці, вирішив змитися. Він потягнувся по фотоапарат, але Абдулла загрозливо повів пальцем.

— Залиш його там,— попередив він, і Салех забрав руку.— Яке ти маєш право порушувати спокій інших своєю торгівлею?

— П-право? — спантеличено загнувся Салех.

— Усе гаразд,— запевнив я.— Люди постійно знаходять мене для бізнесу, Абдулло.

— Це неприйнятно,— пробурмотів він.— Як ти можеш вести бізнес із людьми, які не мають поваги й честі?

— Честі? — промимрив Салех.

— Бачиш, Салеху, ситуація така,— сказав я.— Ти сприймаєш туристів як жертв, що тільки й чекають, щоб бути обдуреними, але ми їх такими не бачимо. Ми бачимо їх емісарами співчуття.

— Що?

Абдулла схопив його за руку.

— Вибачте, босе! Я не хотів!

Абдулла його відпустив.

— Салеху, як далеко від Колаби ти мандрував за своє життя?

— Одного разу я їздив до Тадж-Махалу в Агрі,— розповів він.— Це далеко?

— Хто їздив з тобою?

— Моя дружина.

— Лише твоя дружина?

— Ні, Лінбаба, ще була своячка і мої батьки з братом та його дружиною, а ще всі діти.

— Бачиш, Салеху, у тих хлопців, які сидять позаду тебе, більше сміливості, ніж у тебе. Вони складають свій світ до рюкзаків, на самоті вирушають до диких місць і ночують під дахом людей, яких зустріли всього кілька годин тому.

— Вони лише туристи, друже. Запас забійної худоби.

— Будда був туристом, який подорожував навколо світу з усіма своїми пожитками. Ісус був туристом, який присвятив роки свого життя подорожам. Ми всі є туристами, Салеху. Ми з’являємося без нічого, якийсь час носимо свої речі, а зникаємо знову без нічого. І коли ти вбиваєш радість туриста, то і мою теж убиваєш.

— Я... я ж бізнесмен,— пролепетав він.

— Скільки ти їм заплатив, Салеху?

— Я не можу тобі сказати цього,— запевнив Салех, натягуючи на обличчя маску хитрості.— Але можу розповісти, що не більше двадцяти відсотків. Я погоджуся на двадцять п’ять, якщо ти згоден.

Абдулла знову схопив його за руку. То був знайомий захват. Він починався погано, а закінчувався ще гірше.

— Ти відмовляєшся казати правду? — зажадав Абдулла. Він повернувся до мене.— І це так ти ведеш справи, Ліне, брате? З нечесними людьми? Я покладу тобі на долоню язика цього чоловіка.

— Мого язика? — пропищав Салех.

— Я чув,— згадав Дідьє,— що одна огидна жінка на ім’я мадам Жу використовує людського язика як подушечку для пудри.

Салех висмикнув руку й побіг, залишивши фотоапарат. Запала тиша: ми мовчки перетравлювали інцидент.

— Прошу, Абдулло,— пізніше мовив я,— не відрізай йому язика.

— Щось поблажливіше зробити?

— Ні. Просто забудь.

— Я завжди кажу,— зауважив Дідьє,— якщо не можеш сказати про людину чогось приємного, то пограбуй її або пристрель.

— Мудрі слова,— вирішив Абдулла.

— Мудрі слова?

— Це ж очевидно, Ліне,— мовив Дідьє.

Абдулла кивнув на знак згоди.

— Лише тому, що ти не можеш сказати про особу щось приємне!

— Звісно, Ліне. Я хочу сказати, якщо ти не можеш згадати навіть однієї хорошої речі про людину, то це має бути абсолютна свиня. І всі ми, хто має життєвий досвід, знаємо, що рано чи пізно ця абсолютна свиня завдасть нам горя, чи жалю, чи обох цих напастей. Тож простим запобіжним заходом є побиття й пограбування недобрих людей, перш ніж вони поб’ють і пограбують тебе. Я це сприймаю як самооборону.

— Дідьє, якби ці офіціанти знали тебе так, як ми,— сказав Абдулла,— вони б ставилися до тебе з більшою повагою.

— Це безсумнівна правда,— погодився Дідьє.— Що більше хтось знає Дідьє, то більше його любить і поважає.

Я підвівся, залишаючи кухоль на столі.

— Але ж ти ще не йдеш! — запротестував Дідьє.

— Я приходив, щоб дещо тобі віддати. Мені потрібно додому і переодягнутися. Ми сьогодні вечеряємо з Ранджитом і Карлою.

Я розімкнув браслет з нержавіючої сталі у себе на зап’ястку і зняв годинника з руки. На мить я відчув жаль за втратою того, чого так сильно бажав. Я віддав годинника Дідьє.

Він його обдивився, перевернув, щоб прочитати надпис на звороті, а потім приклав до вуха, слухаючи дзижчання механізму.

— Але... це чудовий годинник! — зойкнув Дідьє.— Чудовий інструмент. Він... він справді для мене!

— Звісно ж. Приміряй.

Дідьє замкнув браслет на зап’ястку, поводив рукою вгору і вниз, праворуч і ліворуч, щоб помилуватися на годинник.

— Тобі пасує,— заявив я, встаючи.— Ти йдеш, Абдулло?

— Узагалі-то, брате, в кутку сидить приваблива жінка,— серйозно сказав Абдулла, дивлячись на мене.— Вона не зводить з мене погляду впродовж останніх п’ятнадцяти хвилин.

— Я помітив.

— Думаю, що залишуся з Дідьє.

— Офіціанте! — мерщій вигукнув Дідьє.— Ще одну склянку гранатового соку! Без льоду!

Я забрав фотоапарат і на крок відійшов від столу, але Дідьє також підвівся й кинувся, щоб мене зупинити.

— Ти побачишся сьогодні з Карлою? — запитав він, нагинаючись ближче.

— Такий план.

— Це твоя ідея?

— Ні.

— Це ідея Карли?

— Ні.

— То хто ж запропонував таку диявольську річ?

— Це влаштувала Лайза. Усе було сплановано в останню мить. Я дізнався про це лише годину тому. Отримав записку, сидячи в барі Едварда. У чому проблема?

— Ти можеш вигадати якусь відмовку? Якимось способом уникнути й не піти?

— Навряд чи. Не знаю, що вона задумала, але в записці Лайза просить мене там бути.

— Ліне, ти майже два роки не бачив Карлу.

— Я знаю.

— Але... в сердечних справах, для кохання...

— Я знаю.

— Ці два роки — лише два удари серця.

— Я...

— Ні, будь ласка! Дозволь мені сказати. Ліне... ти... ти в темнішому місці, ніж був два роки тому. Ти став темнішим чоловіком, ніж був, коли вперше потрапив до Бомбея. Я ніколи тобі цього не казав. Соромно зізнатися, але спочатку я радів з цього приводу. Це тішило. Я був радий мати таку компанію, так би мовити.

Він майже шепотів, так швидко й безперервно, що це було більше схоже на молитву чи заклинання, аніж на зізнання.

— Про що ти, Дідьє?

— Я переживаю за Карлу, і не менше за тебе. Але розлука з нею зробила тебе таким. Любов до неї та втрата загнали тебе в тінь і зробили темнішим чоловіком, ніж було призначено Богом.

— Богом?

— Я турбуюся, Ліне. Я переживаю через те, що може відбутися всередині тебе, якщо ви знову зустрінетеся. Деякі мости повинні залишатися спаленими. Деякі ріки не потрібно переходити.

— Усе гаразд.

— Можливо, мені піти з тобою? Як відомо, я більш достойний опонент для її почуття гумору.

— Усе гаразд.

— Тоді, якщо ти вже вирішив, можливо, потрібно влаштувати нещасний випадок для Ранджита? Який перешкодить його присутності?

— Ніяких випадків.

— А може, недоречна затримка?

— Краще нехай усе йде своєю чергою, Дідьє.

— Цього я й боюся,— зітхнув він,— якщо ти знову побачиш Карлу.

— Усе гаразд.

— Ну...— пробурчав він, опускаючи очі та поглядаючи на подарованого мною годинника.— Дякую за годинник. Я завжди його берегтиму.

— Наглядай за Абдулою та тією гарненькою дівчиною в кутку.

— Атож. Ми, круті хлопці, западаємо швидко і западаємо круто. На жаль, це історія мого життя. Пам’ятаю той час...

— Я теж, брате,— розсміявсь я, розвертаючись, щоб піти.— Я теж.

Я проминав двох худорлявих туристів, які їли за чотирьох і в чотири руки. Я поклав фотоапарата на столі.

— Він коштує штуку зелених у місцевих крамницях,— повідомив я,— будь-який вуличний торговець у Бомбеї отримає за нього шість, а чесний віддасть вам п’ять тисяч.

— Він дав нам сотню й пообіцяв дістати ще,— сказав один з чоловіків.

— Він крутитиметься навколо,— попередив я.— І зажадає назад свою сотню. Тут працює офіціант, якого кличуть Солоденьким. Він трохи торгує на стороні. Він неприємний виродок, але ви можете йому довіритися. Можете прокрутити справу, віддати Салеху гроші й залишитись у виграші. Бережіть себе.

— Дякую,— відповіли обоє.

Вони були схожі на братів, і хай де вони подорожували в Індії, там було голодно.

— Приєднаєшся до нас?

— Я збираюся на вечерю,— посміхнувся я.— Та все одно дякую.

Я підійшов до мотоцикла. Абдулла й Дідьє помахали на прощання руками, а потім Дідьє тримав уявний фотоапарат і саркастично робив з мене знімок після допомоги двом незнайомцям.

Я відвернувся, дивлячись на сновигання дорожнього руху біля обшарпаної автобусної зупинки. Дідьє та Абдулла, настільки різні, а все ж брати у багатьох відношеннях. Я згадував усі ті речі, які звершили ми — троє нерозумних чоловіків, разом і поодинці, з часу нашої зустрічі як вигнанців у Місті-Острові. Було те, про що ми шкодували, і те, що забували. Але також був тріумф і світло. Коли любов ранила одного з нас, то інші припікали рану сарказмом. Коли одному потрібна була допомога, інші приносили з собою зброю. Коли надія затихала в одному з нас, інші заповнювали порожнечу відданістю. І я відчував ту відданість, неначе руку на грудях, тож, дивлячись на них, сподівався на краще для них і для себе.

Страх — це вовк на ланцюзі, небезпечний лише на волі. Смуток вичерпує себе в сітях забуття. Попри всю свою лють, злість можна вбити посмішкою. Лише надія існує вічно, тому що надія нам не належить. Вона належить нашим пращурам, першим з нашого роду, чия хоробра любов одне до одного подарувала нам найбільше добра.

І надія — ця прадавня насінина, що відновлює серце, яке годує. Серцебиття будь-якого усвідомлення тепер тримається на тому ж виборі, який усім нам пропонує надія, між тінями минулого і яскравою незаповненою сторінкою кожного нового дня.

Розділ 20

Минуле — це роман, написаний Долею, яка сплітає ті ж самі теми: любов і її славу, ненависть і її в’язнів, душу і її ціну. Наші рішення стають повістю, доленосні рішення, що мимоволі змінюють напрямок живої річки. Тепер, коли рішення і зв’язки вже усталені, Доля очікує на березі річки Історії, залишивши нас із помилками й дивами, бо лише сила волі веде нас від одних до інших.

Зупинившись того дня біля мотоцикла, я запам’ятовував обличчя людей на вулиці. Одне обличчя привернуло мою увагу. То була знервована білява дівчина з блакитними очима. Вона стояла на стежці біля «Леопольда» і на когось чекала. Вона була перелякана, але рішуча, якимось чином і смілива й наполохана в однаковій мірі.

Я дістав медальйона, якого купив у Біллі Башу. Відкривши його, я поглянув на фото. Це була та сама дівчина.

На кожній поганій вулиці стоїть сотня хороших дівчаток, чекаючи на хлопця, який зазвичай того не вартий. Дівчина чекала, поки її хлопець повернеться з дозою. Вона не вживала, вона була худорлява, але все ж занадто здорова і занадто свідома. Я вирішив, що її хлопець наркоман, тож вона продала свого медальйона Біллі Башу, комівояжеру, щоб молодик міг купувати наркотики.

Я пробув на вулиці занадто довго, щоб не розпізнати чиєїсь безнадійної звички, навіть коли вона відбивається в чужих очах. Я й сам мав ту звичку і бачив її в очах усіх, хто мене любив.

Той факт, що дівчина з медальйону чекала біля «Леопольда», а не всередині, означав, що вони з хлопцем уже пройшли фазу ранніх туристів, яка включала холодні напої та гарячу їжу і сидіння в ресторані увесь день. Той факт, що вона була на вулиці, а не в готельному номері, означав, що пара, мабуть, прострочила оренду.

Дівчина чекала, поки хлопець повернеться з наркотиками, купленими за гроші від продажу їхнього медальйона, й залишком, щоб винайняти кімнату.

Я вже бачив дівчат, схожих на цю, які вже незабаром після приїзду жили в Місті-Острові, неначе попіл, розсипаний необережними руками. Вони були прекрасні, як і кожна дівчина, і завжди знаходився не дуже гарний молодик, який писав частину історії за них.

Я не міг поїхати геть, нічого не сказавши. Я вчиняв так щодня — проїжджав повз сум, зневагу і марноту. Неможливо стрибати крізь кожне кільце, яке Доля ставить перед тобою.

Але медальйон ожив на вулиці, імітуючи мистецтво, і я підійшов до дівчини.

— Думаю, що це твоє,— сказав я, тримаючи медальйон на розтуленій долоні.

Вона втупилася в нього розширеними від страху очима, але не рухалася.

— Ну ж бо. Візьми.

Вона нерішуче потягнулася і забрала у мене медальйона з ланцюжком.

— Що... що ти...

— Мені нічого не треба,— запевнив я, уриваючи її.— Це, так би мовити, потрапило на мій стіл. І все.

Дівчина ніяково посміхнулася.

— Усього найкращого,— мовив я.

Я повернувся, щоб піти.

— Я, мабуть, його загубила,— випалила вона, захищаючись брехнею.

Я завагався.

— Коли повернеться мій хлопець, ми тебе винагородимо,— пообіцяла вона, намагаючись приміряти вже давно забуту посмішку.

— Ти його не губила,— заявив я.— Ти його продала.

— Я... що?

— І той факт, що ти продала його з фотографіями всередині, означає, що твій хлопець дуже квапився. Той факт, що він квапився, означає, що він робив це під тиском. Єдиний тиск, що діє на людей на взір нас, у цьому місті,— це наркотики.

Вона здригнулася, неначе я їй погрожував.

— Люди на взір нас...— витиснула вона. Скандинавський акцент виштовхував слова крізь її вуста з приємною мелодійністю, що не збігалося з сумом у її очах.

Я пішов геть.

Озирнувся. Вона досі корчилась у тому шоковому тремтінні, скуливши плечі.

Я повернувся.

— Слухай,— м’якіше сказав я, оглядаючись в обох напрямках, щоб перевірити вулицю.— Забудь про це.

Я всунув їй згорток банкнот, що були заробітком за день, і вже рушив геть, але вона мене зупинила. Вона тримала гроші в стуленій долоні.

— Що... про що ти говориш?

— Забудь про це,— повторив я, роблячи крок назад.— Залиш гроші. Забудь про все, що я казав.

— Ні! — благала вона, обхоплюючи себе руками.— Скажи, що ти маєш на увазі.

Я зупинився і знову зітхнув.

— Тобі потрібно кинути цього хлопця, хто там він такий,— нарешті мовив я.— Я знаю, як це закінчиться. Я бачив таке сотні разів. Мені байдуже, як сильно ти його кохаєш чи яким милим є цей парубок.

— Ти нічого не знаєш.

Я знав, що наступним її проданим зображенням буде фото у паспорті. Я знав, що паспорт і досі при ній, бо він ще не потрапив до мене. Але вона його продасть, я був певен, якщо її хлопець про це попросить. Вона все продасть, а коли вже не буде чого продавати, вона продасть і себе.

І хоч її хлопець почуватиметься погано, але візьме гроші, зароблені від продажу тіла дівчини, і купить на них дозу. Я знав це так само, як і кожен вуличний торговець, власник крамниці й сутенер у цьому місті. Це була істина наркоманії, що чекала своєї черги, а всі вони були істинами вулиці, які чекали, щоб використати цю дівчину.

— Ти маєш рацію,— сказав я.— Я нічого не знаю.

Я підійшов до мотоцикла й поїхав звідти. Інколи ти погоджуєшся, а інколи й ні, інколи ти втручаєшся, а інколи ти проходиш повз. Золотий ланцюжок і фото якимось чином пов’язали мене з дівчиною, але на світі було забагато дівчат з купою проблем, які десь чекали на своїх хлопців. І взагалі, я й сам був проблемним хлопцем.

Я бажав дівчині з медальйоном лише найкращого і перестав про неї думати, коли під’їхав до будинку.

Лайза була замислена й тиха, поки я голився, приймав душ і одягався. Я був цьому радий. Я не хотів розмовляти. Вечеря з Ранджитом і Карлою не була моєю ідеєю.

Хоча ми й жили на вузькому півострові Міста-Острова, я особисто не бачив Карлу, відколи почав жити з Лайзою. Я час до часу бачив її світлини з Ранджитом у його газетах, але Доля ніколи не перехрещувала наших шляхів.

Лайза сказала: «Карла також блукає маєтком мого життя». Я розумів, що вона мала на увазі, але Карла не була привидом. Карла була небезпечніша.

— Який у мене вигляд? — запитала мене Лайза, стоячи біля вхідних дверей.

На ній була дуже коротка блакитна шовкова сукня без рукавів. Ще Лайза обрала намисто з черепашок і такого самого браслета, подарованого мною, разом з гладіаторськими сандаліями, зашнурованими аж до колін.

Макіяж був темніший, аніж зазвичай, але пасував їй: небесно-блакитні очі в чорному північному сяйві. Вона залишила свої густі біляві кучері розпущеними, як завжди, але власноруч підрізала кінчики парою кухонних ножиць. Вийшло нерівно, хаотично і яскраво.

— Вигляд чудовий,— посміхнувсь я.— Я в захваті від змін у зачісці. Ти поклала назад мого ножа для метання, потому як закінчила з волоссям?

— Дай покажу, куди покласти твого ножа для метання, гульвісо! — залилася сміхом вона, пхаючи мене в груди.

— Ти справді хочеш, щоб ми зустрічалися з іншими людьми? — серйозно запитав її я.

— Так,— спалахнула вона.— Справді. Тобі теж потрібно цього хотіти.

— І тому ти організувала цю раптову вечерю?

— Частково. Ми можемо поговорити про це пізніше.

— Гадаю, нам потрібно поговорити про це зараз. І про інші речі також.

— Спочатку поговори з Карлою.

— Що?

— Вона буде там сьогодні. Поговори з нею. Дізнайся, що думає вона, а потім ми з’ясуємо, що думаєш ти.

— Я не бачу...

— Саме так. Поїхали, ковбою, або запізнимося.

Ми добиралися до готелю «Магеш» під час затишшя і під’їхали до накритого входу якраз коли почалася нова злива. Я припаркував мотоцикла в ніші біля головного входу. Це було суворо заборонено, тож обійшлося мені в п’ятдесят рупій.

На порозі готелю Лайза мене зупинила, притримавши за руку.

— Ти до цього готовий? — запитала вона.

— Готовий до чого?

— До Карли,— уточнила вона яскравими губами з хороброю посмішкою.— До чого ж іще?

Ранджит сидів за столом, накритим на десятьох. З ним були двоє спільних знайомих: Кліфф де Суза і Чандра Мегта. Чоловіки були партнерами у боллівудській кінокомпанії. Моє знайомство з ними розпочалося кілька років тому, коли вони звернулися по допомогу, щоб збути частину незадекларованих неоподаткованих рупій, обмінявши їх на долари з чорного ринку, які вони мали використати на хабарі податківцям, тому що ці посадовці приймали лише долари.

Лайза кілька місяців співпрацювала з ними, ще коли керувала невеличкою агенцією талантів, що постачала іноземців для другорядних ролей в індійських фільмах. Коли вона перейшла на роботу в художню галерею, то продовжувала спілкуватися з Кліффом і Чандрою.

В останні роки їхні фільми були дуже популярні. Продюсери стали знаменитостями, які приваблювали найкращих зірок у місті. Якраз масштаб успіху дозволяв Чандрі та Кліффу оточувати себе молоденькими зірочками під час публічних заходів. Тож тієї ночі з ними було четверо гарненьких дівчат.

Ми приєдналися, познайомилися з чотирма дівчатами — Монікою, Маллікою, Простачкою та Снегою — і зайняли свої місця за столом. Ранджит розсадив нас обабіч нього: Лайза сиділа праворуч, а я ліворуч. Столових приборів для Карли не було.

— А Карли не буде? — запитала Лайза.

— Ні. Мені шкода,— запевнив Ранджит, стиснувши губи в сумну посмішку.— Вона... вона не почувається на всі сто. Вона просить у вас пробачення і зичить усього найкращого.

— Сподіваюся, нічого серйозного? Зателефонувати їй?

— Ні, з нею все гаразд, Лайзо,— сказав Ранджит.— Останнім часом вона перепрацювалася. Це все.

— Будь ласка, обов’язково перекажи від мене сердечні вітання.

— Перекажу, Лайзо. Перекажу.

Лайза зиркнула на мене, але швидко відвернулася.

— Малліко, а ти актриса? — поцікавилася Лайза, звертаючись до дівчини, яка сиділа найближче до неї.

Усі дівчата захихотіли і кивнули.

— Так, ми актриси,— сором’язливо відповіла Малліка.

— Нагору важко лізти,— мовив Кліфф де Суза, трохи нерозбірливо після вжитого алкоголю.— Ми не знаємо, яка з вас потрапить на наступний рівень, яар, а яка провалиться і зникне назавжди.

Дівчата нервово захихотіли. Чандра Мегта вирішив згладити розмову.

— Ви всі отримаєте можливість,— запевнив дівчат він.— Ви всі побачите свої обличчя на екрані. Гарантовано. Як у банку. Але Кліфф має рацію: неможливо передбачити, яка з вас матиме ті особливі чари перед камерою, той самий фактор, що, так би мовити, рухатиме щасливчика вперед і вгору.

— Я за це вип’ю! — загорлав Кліфф, піднімаючи келиха.— Вперед і вгору!

— Ви вже давно граєте? — запитала у Простачки Лайза, коли келихи знову опустилися на стіл.

— О так,— відповіла Простачка.

— Ми почали кілька місяців тому,— додала Моніка.

— Уже ветерани,— пробелькотів Кліфф.— Ще один тост! За бізнес, що нас збагачує!

— За шоу-бізнес! — погодився Чандра.

— За творче обличчя! — виправив його Кліфф.

— Я точно вип’ю за це,— розсміявся Чандра, цокаючись.

Подали кошики, наповнені пакорами[74] і вузенькими скибками кашмірських парат[75].

— Я взяв на себе сміливість зробити замовлення,— оголосив Ранджит.— Є кілька невегетаріанських страв для Кліффа, Ліна та Лайзи і широкий вибір вегетаріанських страв для всіх інших. Прошу, починайте!

— Чандро,— провадив Ранджит, коли ми почали їсти.— Ти часом не бачив статтю в моїй газеті, що вийшла минулого тижня? Ту, яка присвячена молодому танцюристу нетрадиційної орієнтації, якого вбили біля вашої студії?

— Він не читає нічого, крім контрактів,— відповів Кліфф, наливаючи собі ще один келих червоного вина.— Але я її бачив. Узагалі-то, її помітила моя секретарка. Ревіла, наче немовля, виплакуючи свої очі, а коли я запитав, що відбувається, то вона прочитала мені статтю. А що?

— Мені здається, що це може стати добрим сюжетом для фільму,— сказав Ранджит, передаючи Лайзі кошика з пакодами.— Якщо ви візьметеся за це, то моя газета теж підтримає проект. Я б і про-фінансував цей фільм.

— Збіса гарна ідея! — погодилася Лайза.

— То ось для чого ця вечеря,— припустив Чандра.

— А якщо й так? — запитав Ранджит, чарівно посміхаючись.

— Забудь про це! — прогугнів Чандра, запихаючись їжею.— Гадаєш, ми з глузду з’їхали?

— Вислухайте мене,— наполягав Ранджит.— Один з моїх оглядачів дуже непогано пише і вже написав кілька сценаріїв для ваших конкурентів...

— У нас немає ніяких конкурентів,— втрутився Кліфф.— Ми на верхівці кінематографічного харчового ланцюжка, кидаємо кокоси на тих, хто далеко внизу.

— А все ж таки,— наполягав Ранджит,— цей молодий письменник зациклився на цій історії. Він уже почав писати сценарій.

— Той танцюрист був дурний,— сказав Кліфф.

— Той танцюрист мав ім’я,— тихо мовила Лайза.

Її манера була спокійна, але я знав, що вона розізлилася.

— Так, звісно він...

— Його звали Авінаш. Він був неймовірним танцюристом — до того, як юрба п’яних злодюг віддухопелила його до нестями, облила гасом і закидала сірниками.

— Як я й казав...— почав Кліфф, але партнер його втихомирив.

— Дивися, Ранджите,— залепетав Чандра.— Ти можеш зображати героя на сторінках своїх газет, пишучи про цього нещасного молодика...

— Авінаша,— додала Лайза.

— Так, так, Авінаша. Можеш про нього написати, ризикнути і залишитися цілим. Але будь реалістом. Якщо ми перетворимо цю історію на кіно, вони прийдуть по нас. І прикриють кінотеатри.

— Вони спалять бісові кінотеатри,— додав Кліфф.— І ми втратимо купу грошей просто так.

— Мені здається, є такі історії,— ніжно почав Ранджит,— настільки важливі, що ми маємо погодитися на ризики, пов’язані з їх оприлюдненням.

— Ми не єдині ризикуватимемо,— відповів Чандра.— Подумай про це. Якщо ми знімемо такий фільм, почнуться бунти. Можуть громити кінотеатри. І як слушно каже Кліфф, можуть навіть початися підпали. Люди можуть загинути. Чи варто так ризикувати лише для того, щоб розповісти історію?

— Дехто вже загинув,— крізь майже зціплені зуби просичала Лайза.— Танцюрист. Надзвичайно талановитий танцюрист. Ти колись бачив його в Національному центрі виконавських мистецтв?

Кліфф розбризкав на стіл ковток вина.

— Національний центр виконавських мистецтв? — глузував він.— Єдине виконання, яке цікавить Чандру — це те, чим займаються гарненькі дівчатка, коли гасне світло, еге ж, брате?

Чандра Мегта некомфортно засмикався.

— Ти б пригальмував з випивкою, Кліффе. Ти сьогодні зарано почав.

— Кажи за себе,— мовив партнер, зиркаючи на нього і наливаючи собі ще один келих вина.— Ти стурбований, бо я можу розповісти Ранджиту свою думку, що ця фальшива кампанія більше стосується його політичних амбіцій, ніж Авінаша, мертвого танцюриста? Ранджиту, а не нам потрібно турбуватися. Ми купуємо примірники його газет щодня.

— Чому б нам не залишити бізнес у офісі? — легенько посміхнувшися, сказав Ранджит.

— Ти сам підняв цю тему,— відповів Кліфф, розмахуючи келихом і розхлюпуючи трохи вина на кольорові браслети Снеги.

— У тебе є особиста думка про те, що сталося з Авінашем? — поцікавилась у Кліффа Лайза.— Враховуючи, що це сталося за п’ятсот футів від твоєї кіностудії і Авінаш танцював у трьох твоїх фільмах?

— Ліне,— швидко втрутився Чандра.— Допоможи мені. Що ти думаєш? Я ж маю рацію, «і? Якби ми зняли такий фільм, то кров полилася б на сидіння. Ми не повинні ображати почуття, і... почуття, розумієш, будь-якої комуни, еге ж?

— Це ваша тема хлопці, а не моя. Ви удвох володієте студією, Ранджит володіє газетами, і ні те, ні інше не має жодного стосунку до мене.

— Та ну,— наполіг Ранджит, поглядаючи на Лайзу.— Давай почуємо твою чесну думку про це, Ліне.

— Я вже дав тобі чесну відповідь, Ранджите.

— Прошу, Ліне,— умовляла Лайза.

— Гаразд. Хтось колись сказав, що витонченість будь-якої громади людей є обернено пропорційна їхній можливості збурюватися після почутого на публіці або зробленого конфіденційно.

— Я... не маю... гадки... що це в біса означає,— розтуливши рота, вичавив Кліфф.

— Це означає,— пояснив Ранджит,— що витончені люди не засмучуються через слова, сказані іншими людьми на вулиці, чи речі, зроблені у стінах їхніх власних будинків.

— Але... що це значить для мене? — запитав мене Чандра.

— Це значить, що я з тобою згоден, Чандро. Тобі не варто знімати цю історію.

— Що? — зойкнула Лайза.

— Бачиш? — сказав Кліфф, розмахуючи келихом.— Я не помилявся.

— Чому ні, Ліне? — здивувався Ранджит, його чарівна посмішка почала в’янути.

— Це не їхня бійка.

— Я ж тобі казав! — вишкірився Кліфф.

— Але це важливо, ти погоджуєшся, Ліне? — запитав мене Ранджит, проте скеровуючи свої насуплені брови на Лайзу.

— Звісно ж, важливо. Чоловіка вбили, жорстоко, і не за те, що він зробив, а за те, ким він був. Але це не їхня бійка, Ранджите. Вони в цьому його не підтримують, але Авінаш заслуговує на прихильників.

— Минулого тижня був Авінаш,— сказала Лайза, зиркаючи на мене.— Наступного тижня це можуть бути мусульмани, чи євреї, чи християни, чи жінки, яких поб’ють і підпалять. Або це можуть бути кінопродюсери. Тоді це стане справою загалу.

— На таке варто зважуватися лише тоді, коли ти в це віриш,— мовив я.— А Кліфф і Чандра не вірять. Вони взагалі чхати хотіли на Авінаша, без образ. Це не їхня бійка.

— Точно! — запевнив Кліфф.— Я просто хочу заробити купу грошей, може, виграти кілька нагород, і жити щасливим життям на червоній доріжці. Невже це так погано?

Принесли перші страви, говорити було неможливо, і всі звернули увагу на невеличку юрбу офіціантів, які подавали «клумбу» їжі.

Поки подавали страви, до нас підійшов кур’єр з рецепції. Він уклонився гостям, а потім прошепотів мені на вухо:

— Сер, на рецепції стоїть пан Навін. Він каже, що негайно має з вами поговорити.

Я вибачився і пішов до фойє. Мені було неважко знайти Навіна й Дівію, будь-хто в радіусі десяти метрів міг почути їхню сварку.

— Я не буду! — верещала Дівія.

— Ти така...

— Забудь про це! — відрізала вона.— Я цього не робитиму!

— Привіт, друже,— зітхнув Навін, коли я до них приєднався.— Вибач, що вриваюся на твою вечерю.

— Усе гаразд,— відповів я, тиснучи йому руку та киваючи сердитій світській левиці.— Що сталося?

— Ми йшли з приватної вечірки на вісімнадцятому поверсі...

— З вечірки, яка лише почала набирати обертів! — насупилася Дівія.

— З вечірки, яку ось-ось мали прикрити за безчинство,— виправив її Навін,— і саме тому ми пішли. І хто ж заходить до нашого ліфта дорогою вниз? Ніхто як наш таємничий чоловік.

— Пан Вілсон.

— Саме він.

— Ти з ним розмовляв?

— Не міг утриматися. Знаю, що ми вирішили зачекати і поговорити з ним разом, але це видалося Божим даром, тож я вирішив погратися з ним.

— Що ти сказав?

— Сказав, що Скорпіон Джордж є моїм другом і я знаю про його пошуки. Я запитав, навіщо все це і чому він вистежує мого друга.

— І?

— Він адвокат,— втрутилася Дівія.

— Ти дозволиш мені розповісти, будь ласка? — пробурмотів Навін, скрегочучи зубами.— Він стверджує, що працює адвокатом і що має передати Скорпіону важливе повідомлення. Щоправда, він називає його паном Джорджем Бредлі. Це і є прізвище Скорпіона?

— Так. Вілсон казав, що за повідомлення він має?

— Цей тип тримає кришку міцно закритою. Я б його найняв. Але він запевнив, що це не може нашкодити Скорпіону.

— Якраз я й витягнула з нього цю інформацію! — просичала Дівія.

— Справді, погрожуючи розірвати блузу й заверещати, що він напав на тебе в ліфті. Трохи перегнула палицю, як на мене.

— Якраз для цього і є палиця, дурнику! Щоб її перегинати. Для чого ж іще може бути палиця?

— Він ще щось казав? — запитав я.

— Ні. Він відмовився розповідати більше. Сказав, що це професійна етика.

— Якби ти просто дозволив мені закричати,— не вгамовувалася Дівія,— то уже б дізнався про все. Але — о ні! Крик — неприйнятний метод для великого детектива!

— І якби ти прокричала свій шлях до поліцейської камери, я б виконував свою роботу? — вимагав Навін.

— А чому ви ще разом? — поцікавився я.— Ви ще не розібралися з начебто зіркою Боллівуду?

— Розібралися,— зітхнув Навін.— Але її батько має підписати одну велику угоду...

— Мукеш Девнані не підписує великих угод, чамча[76],— перервала Дівія.— Мій батько підписує величезні або здоровецькі угоди.

— Її батько готує цю величезну, здоровецьку угоду,— провадив Навін,— і, певно, існує деяка ворожнеча між сторонами, які не стали учасниками проекту. Звучали погрози. Огидні речі. Її батько перестраховується. Він попросив мене залишатися з цим дівчиськом ще кілька тижнів, до підписання документів.

— Я не дівчисько! — обурилася Дівія, висовуючи язика.— І можу сказати, що вже не можу дочекатися закінчення цього періоду!

— Ти що — показала мені язика? — ошелешено запитав Навін.

— Це правомірна реакція,— набурмосилась вона.

— Звісно, якщо тобі чотири роки.

— То...— втрутивсь я.— Що сталося з Вілсоном?

— Я знав, що ти тут,— випалив Навін.— Один з гостей на вечірці бачив тебе дорогою нагору. Він розповів, що ти вечеряєш з Ранджитом Чудрі. Я подумав, що це може бути єдиним шансом вирішити все, тож сказав Вілсону зустрітися з нами надворі, біля дамби. Він зараз там чекає. Що скажеш?

— Думаю, нам потрібно погомоніти з цим типом. Якщо він той, за кого себе видає, то нам необхідно відвести його до Зодіаків Джорджів. Дівіє, можеш залишитися тут з моєю дівчиною Лайзою?

— Навіть не думай! — прогарчала вона.

— Про це ми й сперечалися раніше,— пояснив Навін.— Я сказав їй, що коли ти захочеш повести цього Вілсона на зустріч з Джорджами, то вона має залишитись у готелі з міркувань безпеки. Вона на це не погоджується.

— Ти жартуєш? — відрізала вона.— Має відбутися найцікавіша подія за останній трильйон років, похід із загадковим чоловіком до цих Зодіаків, хай хто вони в біса такі, а ти хочеш, щоб я сиділа тут, немов маленька хороша дівчинка? Навіть не мрій. Я погана дівчинка. Я йду.

Я глянув на Навіна. Його напівпосмішка й покірне знизування плечима повідали мені, наскільки він звик піддаватися бажанням цієї дівчини за час їхнього перебування разом.

— Гаразд. Почекай тут. Я скажу Лайзі.

Я повернувся до столу, поклав руки на спинку її стільця й нахилився ближче, щоб прошепотіти на вушко. Розповів їй про ситуацію, а потім вибачився перед іншими гостями.

— Пані й панове, на жаль, мушу повідомити, що в мене виникла надзвичайна ситуація, яка стосується друга. Будь ласка, вибачте мені.

— Ми ж вирішили повечеряти з Ранджитом,— розгнівано викрикнула Лайза.

— Лайзо...

— І якщо ти не помітив, саме на вечері ми й опинилися.

— Так, але...

— Це просто неввічливо,— заявила вона.

— Це ж надзвичайна ситуація. Це ж Скорпіон, Лайзо.

— І тому ти зникаєш? — злісно вимагала вона.— Чи тому, що тут немає Карли ?

Я витріщився на неї, почуваючись ображеним, навіть не знаючи причини. Скорпіон та Близнюк були нашими друзями, і це було для них важливо.

Вона теж не відводила погляду, а її очі не виказували нічого, крім злості. Ранджит порушив тишу.

— Ну, нам дуже прикро, що ти йдеш, Ліне. Але будь певен, Лайза залишається в надійних руках. І можливо, ти повернешся з твоєї... невідкладної справи... якраз на десерт. Насмілюся сказати, що ми тут ще довго сидітимемо.

Він подивився на мене і посміхнувся, як завжди відкрито і щиро. Лайза не рухалася.

— Справді,— запевнив Ранджит, покриваючи руку Лайзи на столі.— Ми зробимо все можливе, щоб розважити Лайзу. Не хвилюйся.

— Просто йди! — вичавила Лайза.— Якщо це так важливо, то йди.

Я хвильку спостерігав за ними: дивився на Ранджита та їхні з’єднані на столі руки. Збочений і абсолютно чесний інстинкт підбивав мене врізати Ранджиту. Будь-куди.

Я попрощався й пішов геть. Тепер я знаю, що якби піддався тому інстинкту, якби витягнув Ранджита з готелю, добряче вмазав і запхав назад у його коробку зі зміями, то всі наші життя, а може, і його життя теж, були б кращі й безпечніші.

Але я цього не зробив. Я був вищий за це. Я вчинив правильно. Я був кращим чоловіком, ніж зазвичай. І Доля написала тієї ночі новий розділ для всіх нас на усіяних зорями небесах. Але розділ той був темний.

Розділ 21

На вулиці пориви вітру пестили густий туман, що підіймався з бухти та стелився по широкій дорозі мерехтливою вуаллю ніжної вологи. Мусон готувався до наступної атаки на місто і розмістив свої хмари над морем, скільки бачило око.

Адвокат пан Вілсон недбало прихилився до метрової дамби. Він був одягнений в темно-синій костюм, а в довгих білих пальцях тримав парасольку та м’якого фетрового капелюха. Смугаста краватка доповнювала його накрохмалену білу сорочку. Пригнічені адвокати інколи вішаються на своїх робочих краватках. Дивлячись на Вілсона, я дивувався працівникам, які носять власну петлю.

Підійшовши, я збагнув, що його приблизно тридцятип’ятирічне обличчя без зморщок облямовує сріблясто-біле волосся. Його очі були ніжно-блакитні, й райдужки неначе покривали білки — блакить скрізь. Очі сяяли чимось схожим на мужність або просто гарне почуття гумору. Так чи так, він мені сподобався.

— Це — Лін, пане Вілсон,— представив нас Навін.— Його також іще звуть Шантарам.

— Як ся маєте? — мовив Вілсон, простягаючи мені візитку.

Картку прикрашало ім’я — Е. К. Вілсон, а також інформація про його роботу в партнерській юридичній фірмі, з офісами в Оттаві та Нью-Йорку.

— Як я розумію після спілкування з паном Едеїром, ви можете влаштувати зустріч з паном Бредлі, паном Джорджем Бредлі,— сказав Вілсон, коли я поклав картку до кишені.

— Як розумію я, то ви можете мені пояснити, що вам у біса потрібно від нього,— спокійно відповів я.

— Отак ви з ним говорите! — вибухнула сміхом Дівія.

— Прошу, заткайся! — просичав Навін.

— Якщо ви справді друзі пана Бредлі...

— Пане Вілсон, ви називаєте мене брехуном? — звинуватив Навін.

— Еван,— спокійно відповів Вілсон.— Еван Вілсон. І звісно ж, я не ставлю під сумнів ваші слова. Я лише кажу, що ви, як друзі пана Бредлі, маєте зрозуміти необхідність конфіденційного вирішення деяких питань.

— А все залишиться конфіденційним,— погодивсь я.— Настільки конфіденційним, що ти ніколи з ним не зустрінешся, якщо не поясниш, чого від нього хочеш. У Скорпіона Джорджа слабка нервова система. Нам він таким подобається. Ми не турбуємо його без причини. Доходить?

Вілсон втупився в мене незворушним і рішучим поглядом. Повз нас пройшло кілька людей, що боролися з вітром і неминучим дощем. Неподалік зупинилися два таксисти, сподіваючись заробити. Але крім цього, вулиця була порожня.

— Я повторюю,— нарешті озвався Вілсон спокійно, але твердо.— Це приватна...

— Ну все! — не витримала Дівія.— Чому б вам двом не вибити з нього все лайно? Він заговорить набагато швидше, якщо отримає хорошої прочуханки.

Ми з Вілсоном і Навіном обернулися до маленької худенької світської левиці.

— Що? — зажадала вона.— Ну ж бо! Намахайте йому!

— Маю вас попередити,— випалив Вілсон,— що я завбачливо скористався послугами охоронця з готелю. Він саме зараз спостерігає за нами, стоячи біля припаркованого автомобіля.

Ми з Навіном розвернулися. За п’ять метрів від нас стояв, ховаючись у тіні, викидайло з готелю. Я знав цього чоловіка. Його звали Манав.

Пан Еван Вілсон припустився помилки, бо не знав місцевих правил. Якщо в ті часи тобі потрібна була приватна охорона, треба було найняти професіонала, а точніше — або гангстера, або копа не на службі.

Таким хлопцям, як Манав, замало платили, щоб насправді ризикувати. Як низькооплачувані працівники, вони не мали жодного захисту, якщо ставало справді гаряче. Якщо вони отримували ушкодження, то не мали медичної страховки і не могли подати до суду. Якби вони когось травмували і висунули звинувачення, то все закінчилось би в’язницею.

Ба більше, Манав був дебелим, фізично розвиненим хлопцем, і як багато інших дебелих, фізично розвинених хлопців, знав, що зламана кістка порушить його графік тренувань, він може втратити скульптурні здобутки за півроку. Такі невдачі змушували більшість бодібілдерів довго й пильно дивитись у дзеркало на стіні тренажерної зали.

— Усе гаразд, Манаве,— гукнув йому я.— Можеш повертатися до готелю. Ми повідомимо, якщо ти знадобишся.

— Так, сер, Лінбаба! — сказав він, зітхнувши з полегшенням.— На добраніч, пане Вілсон, сер.

Охоронець утік назад до готелю кривоногим клусом. Вілсон дивився йому вслід. Віддам йому належне: адвокат посміхався і залишився спокійним.

— Здається, джентльмени,— пролепетав він,— що ви раптово сильно наблизилися до кола довіри пана Джорджа Бредлі.

— Нарешті дійшло, ти довбаний гонкі[77]! — плюнула йому Дівія.

— Ну будь ласка, замовкни! — просичав Навін.— І що це взагалі означає? Гонкі? Ти що — з Гарлема[78]?

— Я зі знаменитого народу — іди до біса,— відповіла вона.— Хочеш послухати наш національний гімн?

— Ви зібралися стати більш довірливим, пане Вілсон,— сказав я.

— Еван. Можу засвідчити, що пан Бредлі отримав спадок. Як єдиний живий родич нещодавно померлого Джосаї Бредлі — власника тресту «Еней», зареєстрованого в Оттаві, він може отримати значну суму, якщо я зумію його відшукати та здійсню відповідні оголошення за присутності уповноваженого нотаріуса.

— Наскільки значну? — запитав Навін.

— Якщо ви дозволите, то я б залишив цю відповідь на розсуд пана Бредлі. Я все-таки вважаю, що йому вирішувати, чи розповісти вам про розмір спадку, чи ні, залежно від обставин.

Вілсону непотрібно було хвилюватися щодо відвертості Скорпіона Джорджа. Коли ми сіли з Вілсоном у таксі в напрямку готелю «Френтік», виманили Зодіаків Джорджів на зустріч і залишили їх наодинці з ним, то десь за п’ятнадцять секунд Близнюк Джордж прокричав суму.

— Тридцять п’ять мільйонів! Святий Боже! Тридцять п’ять мільйонів! Доларів, заради всього святого!

— Розляпай усій чортовій вулиці, а чому ж ні? — лаявся Скорпіон, нервово озираючись.

— Чого ти боїшся, Скорпе? У нас ще немає цих грошей! Нас не пришиють уві сні за гроші, яких у нас немає.

— Нас можуть викрасти,— наполягав Скорпіон, чекаючи, щоб ми приєдналися до них з Вілсоном.— Хіба ні, Ліне? Є люди, які можуть нас викрасти й вимагати викупу. Вони можуть відрізати вухо або палець і надіслати їх поштою.

— Бомбейською поштою? — насміхався Близнюк, пританцьовуючи від радості.— П’ять хвилин тому ти тремтів від можливого розумового контролю з боку бісового ЦРУ. Тепер ти булькаєш про викрадення. Ти можеш хоч раз сісти і відчути аромат хорошої карми?

— Маю погодитися з паном Бредлі,— зауважив Вілсон.

— Паном Бредлі? — знущався Близнюк.— Пан Клятий Бредлі! Одна ця фраза вартує мільйона! Скорпіоне, дай Вілсону мільйон доларів.

— Одне можна сказати напевно, пане Бредлі,— провадив Вілсон.— Ви не можете залишатись у цьому готелі. Не тоді, коли така істотна зміна фінансового становища перемістила вас у, скажімо так, більш поважну групу осіб.

— Він має на увазі — більш вразливу групу осіб,— промимрив Скорпіон.— Він уже говорить про викрадення, Близнюче. Ти це чуєш?

— Утихомирся, Скорпіоне,— сказав я.

— Узагалі-то, він має рацію,— вставила Дівія.

— От бачиш? — просичав Скорпіон.

— Мій тато експерт у попередженні викрадень,— заявила Дівія.— Я тренувалася з п’яти років. Усі багатії так роблять. Тепер, коли ти забагатів, маєш вивчити різні техніки для запобігання викраденню, і нехай копи, ретельно перевірять усіх твоїх друзів. Тобі треба буде залишатись у безпечному місці та пересуватися на куленепробивному лімузині. Навіть не сумнівайся. Охоронці та гроші мають поєднуватися так само, як і сумочки з туфлями.

— О ні,— застогнав Скорпіон.

— І ти діло кажеш про пальці й вуха,— додала Дівія.— Але викрадачі використовують кур’єрів, а не пошту.

— О ні.

— Я знаю про один випадок, коли вони відрізали всі пальці, крім одного, поки родина не заплатила викуп.

— Ой...

— Дівіє, будь ласка,— зітхнув Навін.

— А в іншій ситуації вони відпанахали обидва вуха. Трагічно. Мусив позбутися своєї колекції сонцезахисних окулярів.

— Ой...

— Дівіє.

— І капелюхи вже так не пасували,— пригадала Дівія,— але принаймні його повернули назад. І він досі заможний.

— Дівіє, ти тільки шкодиш! — вибухнув Навін.

— Перепрошую? — відповіла вона.— Як на мене, то в цій розмові присутні лише двоє мільйонерів — пан Бредлі й пані Я. Алло? Тож я єдина достатньо обізнана, щоб говорити про багатих жертв викрадення, на?

— О ні,— застогнав Скорпіон.

— То де буде вечірка? — розреготався Близнюк, продовжуючи танцювати.

— Я взяв на себе сміливість зарезервувати номери в готелі «Магеш», на моєму поверсі,— оголосив Вілсон.— Я сподівався, що рано чи пізно матиму успіх у ваших пошуках і зможу запропонувати таку гостинність. Моя фірма також відкрила кредитну лінію для вас, пане Бредлі, щоб ви могли нею користуватися, доки ми не владнаємо всі юридичні питання і ви не отримаєте спадку.

— Це... це надзвичайно,— невпевнено затнувся Скорпіон.— Кредитну лінію?

— Який ліміт кредиту? — запитав Близнюк.

— Я поклав сто тисяч доларів на ваш дискретний рахунок. Ви отримаєте миттєвий доступ до нього.

— Мені подобається цей тип,— вирішив Близнюк.— Дай йому ще мільйон доларів, Скорпіоне.

— Маю надію, що ви користуватиметеся нашими послугами, пане Бредлі,— мовив Вілсон.— Як робив багато років ваш покійний двоюрідний дідусь — Джосая Джонсон. Ми цілком готові запропонувати вам найкращі можливі професійні поради щодо управління спадком. Ми у вашому повному розпорядженні.

— То чого ми чекаємо? — загорлав Близнюк Джордж.— Гайда!

— А як же наші речі? — згадав Скорпіон Джордж, озираючись на готель «Френтік».

— Повір мені,— запевнила Дівія, хапаючи Скорпіона за руку й ведучи до стоянки таксі.— Ти відрядиш для цього прислугу. Відтепер твоя прислуга буде займатися усім нудним.

— Віскі! — вигукнув Близнюк, ступаючи позаду них, прихилившись на плече Дівії.

— І довгий душ,— сказала Дівія.

— І шампанське!

— І ще один душ.

— І кокаїн! О, я знаю! А розведімо кокаїн у шампанському!

— Ти починаєш мені подобатися,— мовила Дівія.

— А ти мені вже подобаєшся,— заявив Близнюк.— Нехай почнеться вечірка!

— Ви, звісно ж, приєднаєтеся до нас, пане Вілсон? — запитала Дівія, і його хапаючи за руку.

— Вибачте за нескромність, пані...?

— Девнані. Дівія Девнані. Називайте мене Діва. Усі так і роблять.

— Якщо вибачите мою нескромність, міс Девнані,— провадив Вілсон, посміхаючись і навіть не намагаючись висмикнути руку,— хіба не ви лише півгодини тому радили своїм друзям вибити з мене все лайно?

— Дурненький,— докоряла вона.— Це було до того, як я дізналася, що ти допомагаєш управляти майном на тридцять п’ять мільйонів доларів. І я — Діва, пам’ятаєш?

— Ну добре, міс Діва. Я залюбки вип’ю келих під час цього святкування.

Після короткої поїздки назад до готелю «Магеш» Вілсон забрав ключі від кімнат і попросив менеджера готелю з’явитися за годину в номер Скорпіона Джорджа для реєстрації нових гостей.

Коли адвокат саме збирався покинути кімнату, я його зупинив.

— Ти плануєш подавати скаргу? — тихо запитав його я.

— Скаргу?

— На Манава.

— Манава?

— Твого охоронця.

— А, його,— посміхнувся він.— Він не надто добре виконував свої обов’язки. Але... гадаю, він знав, що я був у безпеці з вами й молодим паном Навіном, навіть якщо піддав мене ризику з міс Дівією.

— Це — ні?

— Звісно ж — ні, сер. Я не скаржитимуся на нього.

— Дякую,— сказав я, тиснучи йому руку.

Мені подобався Еван Вілсон. Він був спокійний, стриманий і рішучий. Він продемонстрував відвагу під час наших погроз. У нього було почуття гумору. Він був професійним, але прагматичним і, здавалося, добре розумівся на зіпсованих людях, які загубились у важкодоступних закутках життя.

— Не варто подяки! — мовив він.— Приєднаємося до інших?

— Ні, я маю бути в іншому місці,— відповів я, дивлячись на веселих Навіна, Дівію та Зодіаків Джорджів, які чекали біля ліфтів.

Я обернувся до канадського адвоката зі сріблястим волоссям.

— Успіхів, пане Вілсон.

Я постояв у холі, поки він не пішов, а потім повернувся до ресторану на першому поверсі. Столик Ранджита був порожній, прибраний і готовий для нових клієнтів.

Я покликав менеджера.

— Коли вони пішли?

— Уже давно, пане Ліне. Міс Лайза залишила вам записку.

Він дістав з кишені жилета записку й віддав мені. Вона була написана червоним чорнилом, яке любила Лайза.

«Пішла на вечірку з Ранджитом,— повідомляла записка.— Не чекай».

Я дав менеджеру на чай і зробив кілька кроків, аж тут одна думка змусила мене розвернутися й гукнути його.

— Вони замовляли десерт? — запитав я.

— А... ні, сер. Ні. Вони пішли відразу ж після першої страви.

Я вийшов через парадні двері готелю. Надворі, у теплому нічному повітрі, я помітив Манава — охоронця готелю, який стояв на посту зі своїм напарником. Він мене побачив і вичікувально свердлив очима.

Він був хороший хлопчина, з гарними рисами, великий, сильний і добрий. Він хвилювався, що пан Вілсон подасть скаргу через неналежний захист гостя готелю. Це коштуватиме йому роботи і будь-якої надії на кращу кар’єру в індустрії гостинності. Я жестом підкликав його.

— Кія гал гайн, Манаве? — запитав я, тиснучи йому руку.— Як поживаєш?

У моїй долоні була згорнута купюра, але він накрив її своїми величезними руками і відмовився забирати.

— Ні, ні, Лінбаба,— прошепотів він.— Я не... я не можу нічого взяти.

— Звісно, можеш,— посміхнувсь я, змушуючи його схопити гроші або впустити їх на землю.

— Саме так нагородив би тебе пан Вілсон після закінчення зміни.

— П-пан Вілсон...

— Усе гаразд. Я щойно з ним розмовляв.

— Так, Лінбаба. Я бачив, як ви заходили всередину. Я чекав тут, але мені забракло сміливості з ним поговорити.

— Він не скаржитиметься.

— Справді, Лінбаба? Справді?

— Справді. Він мені пообіцяв. Усе гаразд.

Блиск в очах Манава супроводжував мене до мотоцикла і під час усієї поїздки по Марін-драйву, аж до Малабар-гілл. Я зупинився на гарному місці, з якого добре проглядалися коштовні камінці світла, що заповнили широку посмішу Марін-драйву. Зробивши самокрутку з гашишу, я затягнувся.

Неподалік мене присів жебрак, який щоночі здійснював звивистий підйом на верхівку, щоб знайти собі спокійне місце для ночівлі. Я передав йому самокрутку. Він посміхнувся й радісно затягнувся, використовуючи долоню як чилум, щоб вдихати дим, не торкаючись губами косяка.

— Мастмал! — промимрив він, випускаючи дим крізь ніздрі.— Добра річ!

Замислено киваючи, він знову затягнувся і повернув мені самокрутку.

Я віддав йому шматок гашишу, з якого робив косяка. Чоловік одразу ж посерйознішав, переводячи погляд з великого шматка гашишу в мене на долоні на моє обличчя і назад.

— Іди додому,— нарешті мовив на хінді він.— Іди додому.

Я повернувся крізь вируючу стихію, припаркував мотоцикла під дашком будинку, запхнув вологу двадцятку в передню кишеню сторожа й зайшов до квартири.

Лайзи там не було. Я зняв мокрий одяг і чоботи, прийняв душ, з’їв трохи хліба та фруктів, випив філіжанку кави і влаштувався на ліжку.

Електричний вентилятор обертався доволі швидко, пускаючи охолоджені хвилі в задушливе повітря. Свіжий дощ стукотів по металевому фронтону над вікном спальні, проливаючи струмочки зі срібла та ртуті повз напіввідчинене вікно.

Я курив у темряві самокрутку й чекав. Лайза повернулася по третій, її кроки вистукували на мармурових кахлях біля входу неблагозвучний танець п’яниці.

Вона завалилась у кімнату, кинувши сумочку в напрямку стільця. Та не долетіла і впала на підлогу. Лайза розшнурувала одну сандалію і вистрибнула з іншої.

Звиваючись, вона вилізла з сукні та трусиків, залишивши їх теліпатися на одній щиколотці, а тоді гупнулась на ліжко.

Я не міг побачити її зіниці в темній кімнаті. Один погляд сказав би мені, що вона вживала, усі наркотики живуть і помирають в очах. Я потягнувся до вимикача на лампі біля ліжка, але вона мене зупинила.

— Не вмикай! Я хочу бути Клеопатрою.

Коли Лайза міцно спала, я взяв вологого рушника й охолодив її. Я витер ніжне жіноче тіло, і вона повернулася на свій бік ліжка та продовжила безтурботно спати.

Я лежав у темряві біля неї. Кажани пролетіли біля вікна, шукаючи притулку від світанку. Сторож прокинувся, щоб здійснити черговий обхід будинку, й почав стукати бамбуковим дрючком по землі, відганяючи навалу щурів. Звук розчинився, і в кімнаті знову стало спокійно й тихо. Лайзине дихання було подібне до хвиль на лагідному узбережжі.

Я радів за Зодіаків Джорджів — раптових мільйонерів, і радів, що Навін і Дівія і досі разом, навіть незважаючи на їхні сварки. І я радів, що Лайза вдома і в безпеці.

Але мені було погано всередині. Я не знав, чого хотіла Лайза, але був певен, що не мене. Думаю, були моменти, коли я хотів, щоб вона мене жадала, і кохала, і могла дозволити кохати у відповідь. Були моменти, коли я сподівався, що це станеться. Але очікування більшого було ознакою того, як мало ми маємо. Ми були друзями, які замало намагалися стати кимсь ближчим.

У мене почали заплющуватися очі. Ледь заснувши, я побачив уві сні Ранджита зі спотвореним обличчям, лиходія, отруйну істоту. Я різко прокинувся і довгий час слухав м’який гомін моря, дихання Лайзи, доки мої очі знову не склепилися.

І ми спали, разом і поодинці, поки дощі робили місто чистішим, ніж камінь для моління в тюремній сповідальні.

Розділ 22

Паскудні Джорджі, як багато хто їх називав, стали паскудно багаті. Про це базікав увесь Південний Бомбей, дивуючись долі, яка дозволила найсмиреннішим зі смиренних чужинців у місті стати спадкоємцями землі. Жебраки, яких раніше цуралися, раптом стали соціально-прийнятними. «І як же грішні перетворилися на могутніх»,— радісно засміявся Дідьє.

Упродовж трьох тижнів двері номера Зодіаків Джорджів не зачинялися ні вдень, ні вночі, приймаючи велемовних експертів, які використовували свій талант на те, щоб утиснути квадратних вуличних жителів у круглі отвори раптового багатства; кравців, цирульників, педіатрів, ювелірів, нумерологів, годинникарів, інструкторів йоги, манікюрниць, стилістів, майстрів медитації, астрологів, бухгалтерів, юристів, особистих слуг і тлум консультантів з подолання стресу.

Забезпечення основних послуг цих професіоналів і зведення їхніх гонорарів до рівня недоїдків для стерв’ятників було завданням, яке сама собі поставила Дівія Девнані й виконувала його з неабияким завзяттям й не меншим чуттям. Вона винайняла номер у тому ж готелі на весь той період і майже постійно перебувала в товаристві новоявлених мільйонерів. Вона сказала мені, що оновлення Скорпіона з Близнюком було обов’язковим.

— Я була присутня, коли вони отримали гроші,— стверджувала вона.— Я, яка, так уже сталося, є однією з найзаможніших дівчат у Бомбеї, ще й маю надприродно добрий смак. Це — карма. Це — кісмет[79]. Хто я така, щоб гнути кирпу? Я вважаю своїм обов’язком допомогти їм піднятися з попелу.

Зодіаки Джорджі, попри їхню віддану дружбу, мали абсолютно різні стратегії для подолання переходу з праху до зірок.

Близнюк Джордж запропонував віддати майже всі гроші. Джорджі ніколи не брехали, ніколи не дурили своїх покупців і ніколи не вдавалися до насильства. Життя в нетрищах і провулках Бомбея подарувало їм довгий перелік друзів і гідних реципієнтів, людей, які їм допомогли, менеджерів дешевих ресторанів і маленьких крамничок, які відкривали для них пожиттєві боргові рахунки, низку жебраків і комівояжерів, які тримали їх на плаву, і навіть копів, які дивилися в інший бік.

А гроші, які залишаться, Близнюк хотів витратити на довгий незабутній сезон вечірок, а потім покласти решту на процентний рахунок зі щомісячними виплатами й повернутися до щасливого й комфортнішого життя на вулиці.

Скорпіона це не приваблювало. Хоча він і був шокований відповідальністю й моральним тягарем свого неочікуваного багатства й обговорював це з усіма, хто не володів необхідними навичками у мистецтві уникнення песимістів, однак не міг змусити себе розлучитися з грошима.

За його словами, перші тижні процвітання були кошмаром. Він казав, що гроші — це інша назва страждання. Також стверджував, що гроші руйнують спокій. Але він не погоджувався з планом Близнюка позбутися цього тягаря.

Він злився, ходив туди-сюди, стогнав і бубонів. Поголений і підстрижений, відмитий і відтертий, відманікюрений і зволожений, рослявий канадець тинявся вперед-назад у розкішному номері позамежному ніяково.

— Ліне, це добром не закінчиться,— сказав мені він, коли я прийшов у гості.

— Усе й для всіх закінчується погано. Ось чому існує мистецтво.

— Мабуть,— туманно погодився він, не втішившись.— Ти бачив Близнюка, коли зайшов? Він ще й досі грає в карти?

— Я його не бачив. Мене впустив якийсь сикх. Він назвався твоїм мажордомом.

— О, справді. Це — Синг. Він начебто керує цим місцем. Він і Діва. У нього здоровецький носяра. Хоча, якщо ти здебільшого зверхньо дивишся на людей, то довгий шнобель не завадить.

— До його довгого носа додається короткий список.

— Це... це тому, що нам потрібно було обмежити кількість людей, які можуть сюди потрапити, Ліне. Ти повірити не можеш, що тут відбувалося, коли люди дізналися про моє багатство.

— Ага.

— Вони намагаються потрапити до нас удень і вночі. Готель був змушений подвоїти охорону на цьому поверсі, щоб упоратися з навалою. І дехто все одно зумів прорватися. Один з них почав грюкати в двері та просити грошей, коли я сидів на унітазі.

— Ага.

— Я вже три дні не виходжу на вулицю. Люди виповзали з тіней, друже, і всі вони простягали руки, просячи грошей.

Я згадав, що Зодіаки Джорджі й самі з’являлися з мілководдя тіней упродовж цих років, і завжди з простягненою долонею.

— Ага.

— Але не турбуйся, Ліне,— мерщій додав Скорпіон.— Ти завжди будеш у короткому списку.

— Ага.

— Ні, справді, друже. Ти завжди добре до нас ставився. І я ніколи цього не забуду. О! До речі, тобі... тобі потрібні якісь...

— Ні, зі мною все гаразд,— посміхнувся я.— Але все одно дякую.

— Добре. Добре. Знайдімо Близнюка. Хочу розповісти йому про нові заходи безпеки.

Ми знайшли лондонця у додатковій кімнаті номера, яка виконувала функцію тимчасового офісу для гостей. Близнюк Джордж накрив величезного стола скатертиною і перетворив офіс у кубло для азартних ігор.

Він грав у покер з кількома службовцями готелю, які не були на роботі. Залишки їжі, напоїв і закусок вказували на те, що гра тривала вже не першу годину.

— Привіт, Скорпе! Агов, Ліне! — радісно посміхнувся Близнюк, коли ми зайшли.— Підсовуйте стільці. Гра саме стає гарячою.

— Занадто гарячою для мене, Близнюче.

Близнюк Джордж був вправним шахраєм, але ніколи не видурював у людей великі суми грошей, а інколи свідомо програвав заздалегідь виграшні партії. Для нього найголовнішим було не пійматися, і неважливо, чи буде виграш.

— Ну ж бо, Ліне, випробуй удачу.

— Мені подобається, коли моя удача сама себе випробовує. Я подивлюся кілька партій.

— Як хочеш,— сказав він, моргаючи мені та кидаючи фішку на стіл, щоб підняти ставку.— Скорпіоне, ти пригостив нашого гостя?

— Ой, вибач, Ліне.

Він повернувся до працівників готелю, які грали в карти.

— Давайте, хлопці! Ви маєте працювати в цьому готелі. Принесіть нашому гостю випити. Зробіть йому... чого ти хочеш, Ліне?

— Нічого, Скорпіоне.

— Ні, прошу, випий чогось.

— Гаразд. Свіжу лаймову содову з льодом.

Один з гравців, який був одягнений у службову ліврею, кинув свої карти й залишив кімнату, щоб сходити по содову.

З боку вхідних дверей почувся крик. Поглянувши туди, ми побачили у дверях офісу Дідьє, який волік за собою мажордома, тримаючи того за великого носа.

— Цей імбецил наполягає, що моє ім’я відсутнє у списку дозволених гостей,— сопів і пихтів Дідьє.

— От неподобство,— мовив я.— Як, скажімо, тягнути когось за носа без вагомої на те причини.

— Вагомої причини? Після пояснень, що такий недогляд є просто неможливий, бо моє ім’я з’являється в кожному списку, від Інтерполу до Бомбейського крикетного клубу, навіть при тому, що я ненавиджу крикет, він спробував зачинити двері у мене перед носом.

— Дідьє, можу я запропонувати тобі відпустити його носа?

— Ох Ліне! — запротестував Дідьє, ще більше зчавлюючи носа чоловіка.

Мажордом почав пищати.

— Дідьє, він лише виконує свою роботу.

— Ліне, його роботою є привітати мене, а не вигнати.

— Я звільняюся з цієї роботи! — квакнув мажордом.

— До того ж,— спробував я,— ти не знаєш, де був ніс, якого чавиш.

— Ти маєш рацію,— погодився Дідьє, кривлячись від огиди і відпускаючи носа мажордома.— Де я можу помити руки?

— Он там,— сказав Скорпіон, киваючи крізь дверний отвір.— Другі двері праворуч.

Дідьє гаркнув на мажордома і вийшов. Мажордом глянув на мене. Я навіть не уявляю, чому люди на мене дивляться, коли я не причетний до ситуації.

— Включення Дідьє до короткого списку може бути доброю ідеєю, Скорпіоне,— запропонував я, тягнучись до невеликої пачки купюр з купи виграних Близнюком Джорджем грошей.

— Але, Ліне,— проскиглив Скорпіон.— Дідьє схопив мого мажордома за носа!

— Радій, що він добрався лише до його носа.

— Так, чорт забирай! — розреготався Близнюк.— Сингу! Негайно впиши Дідьє до короткого списку.

— Я кидаю цю роботу,— пробурчав Синг, тримаючись за носа.

— Це твоє право,— сказав я, вручаючи йому гроші зі столу.— Але якщо ти це зробиш, то вилетиш з Гільдії мажордомів. Якщо ж ти приймеш наші щирі вибачення від імені Дідьє, разом з цими грошима, то можна буде про все забути.

Чоловік тримався за носа однією рукою, другою пестячи гроші, а потім похитав головою, рушаючи назад до дверей.

— Ти певен, що вимовляється «мажордоми»? — лукаво запитав Близнюк.— Хіба вони не «мажоридому»?

— Скажи, Ліне,— зауважив Скорпіон, зненацька повеселішавши.— Думаєш... може... ти б міг залишитися тут на деякий час? У нас повно місця. Ми думаємо винайняти увесь поверх, а ти б міг дуже допомогти нам освоїтися з цим новоявленим статусом багатіїв.

— Чудова ідея,— погодився Близнюк.— Залишайся з нами, Ліне. Попроси Лайзу теж переїхати. Оживити місце.

— Чудова пропозиція, хлопці.

— Це — ні? — запитав Скорпіон.

— Вам допомагає Дівія,— сказав я.— З того, що я бачу, у неї чудово виходить.

— Вона до смерті мене лякає,— пожалівся Скорпіон.

— Тебе всі лякають до смерті,— прокоментував Близнюк.— Це одна з причин, чому ми тебе любимо. І взагалі, чого ти тут, Скорпе? Ти ніколи сюди не заходиш. Ти ж ненавидиш покер.

— Я не ненавиджу покер.

— Ну добре, Маверіку[80], що сталося?

— Усе серйозно.

— Це не може бути серйознішим за наступну партію, Скорпе. Лін щойно віддав увесь мій виграш мажордому, тому, якого Дідьє вхопив за носа.

— Цілком виправдано,— додав Дідьє, приєднавшися до нас.

— Сперечатися не буду,— погодився Близнюк.— Час до часу я й сам пориваюсь на таке, але думаю, що Синг мене вдарить. А тепер, джентльмени, я збираюся виграти всі свої попередні гроші, то нумо грати.

— Я не жартую, Близнюче,— наполягав Скорпіон.— Це серйозні речі.

— Я гратиму проти Дідьє. Він просто акула. Він умить випустить з мене кишки. Як це може бути ще серйозніше, Скорпіоне?

— Я хотів поговорити з тобою про нові заходи безпеки.

— Що?

— Нові заходи безпеки.

— Це ж п’ятизірковий готель,— відповів Близнюк.— Ми тут наче у сейфі, Скорпе.

— Ні, ми цілком і повністю в небезпеці,— наполягав Скорпіон.— Викрадач може ховатись у візку для їжі або навіть замаскуватися під консьєржа. Тоді нам кінець. Усі довіряють консьержу. Тут ми вразливі до атаки, Близнюче.

— Атаки? Скорпе, думаєш, що ти — лютий воєначальник?

— Ми вразливі. Я серйозно, Близнюче.

— Ну, якщо це так важливо, позбудься тягаря. Розповідай.

— Але... я не можу обговорювати безпеку в присутності інших людей.

— Чому ні?

— Це не буде... безпечно.

— А хіба ми не хочемо, щоб наші друзі теж були в безпеці?

— Але ж тут працівники готелю.

— А якщо наше перебування тут буде ризиком для них,— сказав Близнюк, тасуючи карти,— чи не буде справедливо ознайомити працівників готелю з нашими заходами безпеки, особливо тих, які грають зі мною, щоб вони також були в безпеці?

— Що? — обурився Скорпіон, трусячи головою.

Дідьє зрізав колоду, і Близнюк зупинився, тримаючи карти в руці.

— Як вам таке, Скорпе,— запропонував він, посміхаючись другові, якого він любив більше, ніж будь-кого на світі.— Просто запросімо всіх наших друзів з родинами, щоб вони жили з нами. Усіх. Ми орендуємо три поверхи в готелі, запросимо їх з родинами, хай живуть скільки заманеться, і засиплемо щедрістю й щасливими веселощами, і витратимо багато, багато грошей у готелі, щоб вони були щасливі, а ми будемо в безпеці. Бачиш? Це твої нові заходи безпеки, саме тут, еге ж?

Він повернувся від свого збентеженого друга до мене, посміхаючись на всі тридцять два.

— Останній шанс, Ліне,— сказав Близнюк, чекаючи, щоб роздати карти.— Ти граєш?

— Ні, я пішов,— відповів я, стискаючи плече Дідьє на прощання.

Коли я їх залишав, Близнюк професійно роздавав карти з лукавим блиском у очах. Дідьє Леві був єдиним знайомим мені шулером, кращим за Близнюка Джорджа. Я не хотів залишатись і бачити, як один з них програє.

Я зустрів Навіна й Дівію в коридорі біля номера.

— Привіт, Ліне,— привітав мене Навін з радісною посмішкою на вродливому обличчі.— Ти вже йдеш?

— Так. Привіт, Дівіє.

— Діва, дорогенький,— виправила вона, посміхаючись і стискаючи рукою мене за передпліччя.— До чого поспіх?

— Є справи,— відповів я, посміхаючись їм у відповідь.

Ми постояли мовчки. Ми й досі усміхалися.

— Що? — нарешті запитала Дівія.

— Нічого,— розсміявся я.— Просто здається, що ви починаєте знаходити спільну мову.

— Ну,— зітхнула Дівія,— він не такий вже й чудг, коли познайомитися ближче.

— Дякую,— мовив Навін.

— Я маю на увазі, що складові чудг і досі присутні,— уточнила Дівія.— І, напевно, нікуди не зникнуть. Зрештою, ти не можеш зробити шовкову краватку зі свинячого вуха.

— Шовкову сумочку,— виправив Навін.

— Що?

— Шовкову сумочку, а не шовкову краватку,— наполіг Навін.

— Це що? Тепер ти почнеш носити шовкові сумочки?

— Звісно ж, ні. Приказка каже: «Не зробиш шовкову сумочку зі свинячого вуха». Там не згадуються шовкові краватки.

— Ти зненацька став принцом довбаних приказок, чи що?

— Я просто кажу...

— Мені потрібно отримувати в тебе дозвіл на зміну приказки?

Так?

— Тож в усякому разі, бувайте,— сказав я, натискаючи кнопку ліфта.

Я зайшов усередину. Вони продовжували люто сперечатися. Двері зачинились, і ліфт почав знижуватись, але здавалося, що я й досі чув їхні голоси.

На першому поверсі виявилося, що вони в сусідньому ліфті, продовжують лаятися. Вони випхалися до холу, і досі сперечаючись.

— Знову привіт.

— Пробач, Ліне,— мовив Навін, відокремлюючись від Дівії.— Я пригадав, що забув дещо тобі розповісти.

— Ага?

— Це про твого друга Вікрама,— тихо сказав Навін.— Він переїхав до Деніса. Він спить там на підлозі й досить сильно налягає на наркоту. Я не був там давненько, але чув від Вінсона, що він у поганому стані. Вінсон вже туди не ходить, і я також. Я думав... може, ти не знав.

— Маєш рацію. Я не знав. Дякую.

Я глянув на Дівію, яка стояла біля ліфтів. Досі я не помічав, яка вона гарненька. Її широко посаджені очі-мигдалини плавно звужувалися до точки, де народжувалися довгі вії. Красивий носик з вигнутими ніздрями з’єднувався з усмішкою лініями, які спускалися до кутиків рота.

Я повернувся до Навіна: він також захоплено на неї витріщався.

А потім, під час того дивного моменту спостереження за Навіном і Дівією, крізь мене наче пройшла тінь. Я здригнувся. Я перевів погляд на Навіна, сподіваючися, що він теж це відчув.

Моє серце виривалося з грудей, і раптове почуття страху було настільки сильним, що я відчував серце в горлі. Я глянув Навіну в очі, але там нічого подібного не було. Він посміхнувся мені у відповідь.

— Слухай,— почав я, відходячи від них на півкроку.— Залишайтеся разом.

— А, ну...— посміхнулася Дівія, збираючись пожартувати.

— Не припиняйте сперечатися,— випалив я, роблячи ще один крок назад.— Але залишайтеся разом. Наглядайте одне за одним, гаразд?

— Гаразд,— розсміявся Навін.— Але...

Я втік, поспіхом дістався свого припаркованого мотоцикла і вирвався на трасу. Проїхавши кількасот метрів, я раптом зупинився і поглянув через плече на засклену вежу готелю «Магеш». І швидко поїхав геть.

Я припаркувався біля будинку, де жив Деніс. Концертина[81] складаних французьких дверей стояла на довгій веранді відчинена. Я піднявся на веранду і постукав у відчинені двері.

Мерщій почулося шльопання сандалій. Відсунулась убік штора, і я побачив Джамала — Театр Одного Актора. Він поманив мене всередину, показуючи жестом не шуміти.

Я зайшов до кімнати, мружачи очі, щоб призвичаїтися до густого мороку. Кімнату заполонив запах гашишу, перемішаний з міцним запахом від великого жмута ароматичних паличок, які горіли в порожній вазі.

Деніс перебував у своїй звичній позі, розпластаний посеред величезного ліжка, зі схрещеними на грудях руками. Він був одягнений у блакитну піжаму і був босоніж.

Праворуч я почув гучний кашель і побачив Вікрама, який розтягнувся на килимі. На підлозі біля нього сидів Біллі Башу. Він готував ще один чилум.

З темного кутка кімнати озвався голос. Це був Конкенон.

— Дивіться, що приволокла стара кішка,— мовив він.— Сподіваюся, ти вирішив приєднатися до моєї маленької банди, хлопче. Я не в гуморі для невтішних наркотиків чи невтішних людей.

Ігноруючи його, я підійшов до Вікрама. Біллі Башу відповз подалі та продовжив готувати чилум. Я пхнув Вікрама, щоб його збудити.

— Вікраме! Віку! Прокинься, друже!

Його очі повільно розплющилися, а потім одразу ж склепилися.

— Останній шанс, Шантараме,— прошепотів Конкенон.— Ти зі мною чи проти мене?

Я знову потрусив Вікрама.

— Прокинься, Віку. Ми йдемо, друже.

— Дай йому спокій,— відмовляв мене Конкенон.— Хіба ти не бачиш, що він щасливий?

— Це не щастя, якщо ти не можеш його відчути.

Я ще раз поторсав його за плече.

— Вікраме! Прокинься!

Він розплющив очі, подивився на мене і неадекватно посміхнувся.

— Ліне? Як ти, друже?

— Як ти, друже?

— Нічого страшного,— сонно відповів він, заплющуючи очі.— Усе супер, друже. Усе... супер...

Він почав хропіти. Його обличчя було брудне. Одяг, розрахований на здоровішу людину, вже став завеликим.

— Віку! Отямся, друже!

— Дай йому в біса спокій,— прогарчав Конкенон.

— Займайся власними справами, Конкеноне,— сказав я, навіть не дивлячись на нього.

— Може, мене змусиш?

Мовлено було згарячу, але ми всі знаємо, що така поведінка часто заводить.

— А чому б і ні? — відповів я, уперше зустрівшися з ним поглядом.

Я бачив лише холодне полум’я його блакитно-крижаних очей.

— Як тобі таке,— запропонував я,— я відведу свого друга додому до батьків, а потім повернуся сюди, і ми зустрінемося на вулиці. Звучить добре?

Він підвівся і підійшов до мене, зупинившися зовсім близько.

— Для мене існує дві святі речі. Право людини на знищення ворогів і право людини на власне знищення в будь-який спосіб. Усі ми зникнемо. Усі. Ми всі йдемо однією дорогою. Вікрам просто трохи далі пройшов цією дорогою, аніж ми з тобою, от і все. Це його природне вроджене право. І ти його не зупиниш.

То була злісна промова, і кожне слово було злішим за попереднє.

— За правами йдуть обов’язки,— відповів йому я, дивлячись в очі тій люті.— Друг мусить допомогти другові.

— У мене немає друзів,— спокійно сказав він.— Ніхто їх не має. Немає такого поняття. Дружба — це казочка, така ж як і Дід-бісів-Мороз. І якою ж шльондрою виявився цей жирний придурок? Довбане брехло, от він хто. У цьому світі не існує ніяких друзів. У житті є союзники й вороги, і будь-який з них може перекинутися на інший бік усього лише за мить. Ось і вся правда.

— Я заберу звідси Вікрама.

— Відчепися!

Він споглядав мене секунду, п’ять секунд, а потім посунув праву ногу назад, готуючись до бійки. Не збираючись залишатися відкритим для атаки, я повторив його рух. Його руки повільно піднялися, зупинившись на рівні обличчя, правий кулак попереду. У відповідь я теж підніс руки, а серце несамовито билось у грудях.

Дурні. Чоловіки. Ми збиралися битися без причини. Звісно ж, неможливо битися за щось, ти можеш битися лише проти чогось. Якщо б’єшся, то є частина тебе, яка виступала за щось і вже зникла, замінена частиною, яка люто виступає проти чогось. А тієї миті я люто виступав проти Конкенона.

— Театр Одного Актора! — раптом озвався Театр Одного Актора.

— Стули пельку,— прогарчав Конкенон.

— Хлопці! — крикнув з ліжка Деніс із досі заплющеними очима.— Мій кайф! Ви вбиваєте мій кайф!

— Спи, Денісе, хлопче,— порадив Конкенон.— Це займе лише хвилинку чи дві.

— Будь ласка, хлопці,— благав Деніс своїм м’яким мелодійним голосом.— Конкеноне! Підійди сюди, мій дикий сину. Підійди й викури зі мною цей легендарний чилум. Друже, допоможи мені повернутися на небеса. І, Ліне, забери з собою Вікрама. Він тут уже тиждень. На відміну від решти, у нього є родина, до якої можна повернутися. Забери його з собою.

Конкенон повільно опустив кулаки.

— Як скажеш, Денісе, мій старий нечестивцю,— розреготався він.— Це того не варте.

Він сів на величезному ліжку біля Деніса.

— Конкеноне,— сказав Деніс, знову заплющуючи очі.— Ти — найживіша істота, яку я в житті зустрічав. Я відчуваю твою енергію навіть мертвим. І саме тому я тебе люблю. Але ти вбиваєш мій кайф.

— Заспокойся, Денісе, мій дорогий,— мовив Конкенон, поклавши руку на плече Деніса.— Не буде жодних проблем.

Я швидко підняв Вікрама і змусив його стояти. Коли ми дійшли до дверей, раптом озвався Конкенон.

— Я не забуду цього, Шантараме,— просичав він, люто блискаючи зубами.

Я відвіз Вікрама додому на таксі. Він лише раз озвався.

— Вона була суперовою дівкою,— промимрив він, неначе до себе.— Справді була. Якби вона любила мене так само, як я любив її, то була б ідеальною, розумієш про що я?

Я допоміг сестрі вкласти його в ліжко, випив три чашки чаю зі стурбованими батьками, а потім на таксі повернувся до свого припаркованого мотоцикла.

Я домовився зустрітися з Лайзою в «Каяні», біля метро, і їхав туди неквапливо, мов гуляючи довгим зеленим проспектом під назвою Фешн-стріт з екстравагантними кольоровими кіосками з одягом. Я думав про Конкенона й Вікрама з його батьками, і мої думки були подібні до розлючених вовків.

Батько Вікрама був чоловіком літнім, давно на пенсії, наймолодший син якого народився під самісіньку осінь його життя. Згубний безлад наркотичної залежності Вікрама його бентежив.

Його вродливий молодий син, який раніше був справжнім денді, одягався в чорні шовки та срібні пряжки, захоплюючись фільмами Серджіо Леоне, раптом почав носити брудні речі. Його волосся раніше було причесане до міліметрової досконалості перукарем, а тепер висіло, неначе мертве, прилипле до голови в тому місці, де хлопець притулявся до підлоги уві сні. Вікрам інколи днями не мився і не голився. Він не їв і не розмовляв з родичами. А коли зводив очі, щоб зустрітися з поглядом стурбованого батька, то ті очі були позбавлені світла і життя, неначе душа вже покинула людину і чекала того часу, коли тіло піде за нею.

Наповнений сильною як лавина любов’ю до своєї «англійської троянди», Вікрам, багатий хлопчик, який ніколи не працював, створив бізнес на кордоні кіноіндустрії. Він постачав іноземних туристів для масовки у боллівудських фільмах.

Це була ризикована справа. У нього не було жодного досвіду в цій індустрії, і довелося позичати кошти. Але шарм Вікрама і віра в себе дозволили йому досягти успіху. Лайза була його першим бізнес-партнером і почала розкривати власні таланти під час їхньої спільної роботи.

Коли ж «англійська троянда» кинула Вікрама без жодного попередження чи пояснення, та впевненість, яка дозволяла танцювати на даху рухомого потягу й освідчитись їй, зникла з його життя, неначе кров з проколотої вени.

— І він почав виносити речі,— прошепотів батько Вікрама, поки той спав.— Маленькі речі. Мамину брошку з перлів і одну з моїх ручок, коштовну, яку мені подарувала компанія на честь виходу на пенсію. Коли ми про це запитали, він ошалів і звинуватив у всьому прислугу. Але це він. Ми знаємо. Він продає крадені речі, щоб підгодовувати свою залежність.

Я кивнув.

— Шкода,— зітхнув літній чоловік, а його очі наповнилися слізьми.— Дуже шкода.

Була тут також журба зі страхом, тому що любов стала незнайомкою в їхньому домі. Колись я також був таким незнайомцем. Я був залежний від героїну: настільки залежний, що крав гроші, аби задовольнити своє бажання. Я зупинився двадцять п’ять років тому, і з кожним роком зневажаю наркотики дедалі більше. У мене крається серце, коли бачу або чую про чиюсь залежність, про людей, які продовжують відстрілюватись у війні проти себе самих. Але я був тим незнайомцем у домі любові моїх батьків. Я знаю, як важко знайти межу між сприянням і допомогою. Я знаю, що всі близькі страждають і помирають всередині, знову і знову, через залежність однієї людини. І я знаю, що коли любов не загартується, то взагалі може не вижити.

І того дня, у тому нестримному році, ще не знаючи, які несподівані карти підкине Доля, я молився за всіх нас: за Вікрама і його родину, і всіх рабів забуття.

Розділ 23

Я припаркувався навпроти «Каяні», щоб зустрітися з Лайзою. Чекаючи на сигнал, я зробив два глибокі вдихи і почав долати свій другий найулюбленіший пішохідно-вбивчий бомбейський дорожній відтинок. Шалені машини кидалися на мене, непередбачено повертаючи та крутячись. Якщо ти не танцюватимеш разом з ними, то загинеш.

Перетнувши дорогу для самогубців, я використав мотузку, яка звисала з дверей ресторану, щоб піднятися по крутих мармурових сходах, і зайшов до кав’ярні. «Каяні», мабуть, один з найзнаменитіших чайних і кавових парсійських будинків у Бомбеї. Тут пропонували гарячі омлети з чилі, пиріжки з м’ясом і овочами, сендвічі й найбільшу колекцію домашніх тортів і печива в районі.

Лайза сиділа за своїм улюбленим столиком, у кінці першого поверху, з краєвидом на метушливу кухню, за сім кроків від столу для роздач.

Кілька офіціантів посміхалися й кивали, поки я йшов до столу. «Каяні» — одне з наших особливих місць, за ці два роки разом ми приходили туди на чай бодай один раз на кілька тижнів.

Я поцілував її та сів у кутку столу так, щоб наші ноги торкалися.

— Бан муска? — запитав її я, навіть не дивлячись у меню.

Це була її улюблена закуска в «Каяні», свіжоспечена булочка з маслом, розрізана на три частини, щоб її можна було обережно занурювати в чашку гарячого солодкого чаю. Лайза кивнула.

— Ао бан муска, до чай,— сказав я офіціантові.— Дві булочки з маслом і два чаї.

Офіціант на ім’я Атиф забрав невикористані меню й почовгав до столу роздач, вигукуючи замовлення.

— Лайзо, пробач, що запізнився. Я отримав інформацію про Вікрама, тож поїхав до Деніса і забрав його додому.

— Деніс? Це не він — Сплячий Баба?

— Так.

— Я б хотіла з ним познайомитись. Я багато про нього чула. Він зажив статусу месії. Риш розповідав про бажання створити інсталяцію, основану на його трансі.

— Я можу вас туди відвести, але ти познайомишся з ним, тільки якщо пощастить. Ти просто стоятимеш там, намагаючись не вбити його кайф.

— Не вбити його кайф?

— Якось так.

— Він мені подобається,— розсміялася вона.

Я розумів її почуття гумору та швидку прихильність до незвичайних людей, які робили оригінальні речі.

— О так. Деніс дуже підійде Лайзі.

— Якщо збираєшся що-небудь зробити, то перетвори це на мистецтво,— відповіла вона.

Принесли чай і булочки. Ми взяли по скибочці, вмочили їх у чай, поки не почало текти масло, і жадібно з’їли.

— То як Вікрам?

— Погано.

— Настільки погано?

— Настільки погано.

Вона насупила брови. Ми обоє були знайомі з залежністю і її мертвою хваткою.

— Гадаєш, нам потрібно втрутитися?

— Не знаю. Можливо. Я порадив його батькам оплатити курс реабілітації у приватній клініці. Вони спробують.

— А вони це потягнуть?

— А хіба вони можуть дозволити собі не потягнути?

— Справді,— погодилася вона.

— Проблема в тому, що навіть якщо він туди потрапить, то ще не буде готовий отримати допомогу. Навіть близько.

Вона на мить замислилася.

— У нас же не все добре, у тебе й у мене?

— Звідки ти це взяла?

— Ти і я,— ніжно повторила вона.— У нас не все добре, правда ж?

— Визнач, що таке «добре».

Я спробував посміхнутися, але це не спрацювало.

— Добре — це більше,— уточнила вона.

— Гаразд,— мовив я.— Давай робити більше.

— Ти несповна розуму, знаєш?

Я розгубився і не бажав знати, куди ми рухаємося.

— Коли мене арештували,— почав я,— то провели психіатричну експертизу. Тож я був офіційно визнаний достатньо здоровим для суду, а це більше, ніж можу сказати про більшість моїх знайомих, включно з психіатром, який здійснював огляд. Узагалі-то, щоб тебе визнали винним у суді, необхідно мати здорову психіку. А це означає, що кожен в’язень на світі, який сидить у камері, є цілком здоровий. І враховуючи те, яка кількість людей на волі відвідує терапевтів і порадників, уже незабаром єдиними психічно-здоровими особами, що можуть це довести, будуть в’язні.

Вона поглянула на мене. Промениста посмішка в її очах намагалася прошити мене.

— Досить важка розмова,— вирішила Лайза, тримаючи в руці булочку з маслом.

— Лайзо, останнім часом у нас виходить важка розмова, навіть коли я намагаюся тебе розсмішити.

— Хочеш сказати, що це моя провина? — палко запитала вона.

— Ні. Я просто...

— Не все крутиться навколо тебе,— спалахнула вона.

— Гаразд. Гаразд.

Підійшов Атиф, аби прибрати використаний посуд і взяти наступне замовлення. Коли було про що поговорити, то ми замовляли дві або й три булочки з чаєм, але я замовив лише чай.

— Без бан муска? — запитав Атиф.

— Без бан муска. Сірф чай. Лише чай.

— А може, будете хоч одну бан муска? — спокушав Атиф, ворушачи своїми кудлатими бровами.— На двох?

— Без бан муска. Лише чай.

— Тгик,— пробубонів він, глибоко занепокоєний.

Він глибоко вдихнув і гукнув персоналу на кухні:

— До чай! До чай лао! Без бан муска! Повторюю: без бан муска!

— Без бан муска? — озвався голос із кухні.

Я глянув на Лайзу, а потім на Атифа, потім на Вішала, який займався їжею швидкого приготування і зиркав з вікна для роздачі. Я підніс руку, тримаючи одного пальця.

— Одну бан муска! — крикнув я.

— Так! — тріумфально заволав Атиф.— Ек бан муска, до чай!

Вішал почав хитати головою з ентузіазмом, демонструючи свої яскраві білосніжні зуби.

— Ек бан муска, до чай! — радісно репетував він, гупаючи каструлею киплячого чаю по газовому кільцю вогню.

— Добре, що ми це вирішили,— сказав я, намагаючись розбурхати Лайзу.

Це була одна з безглуздих милих речей, які щодня відбуваються в Бомбеї, і зазвичай ми б насолоджувались цим разом.

— Я знаю, що все це трохи дивно,— сказала Лайза.

— Та не дуже. Атиф...

— Я була тут учора,— провадила вона.— З Карлою.

— Ти... що?

— І відбулася така ж сама розмова з офіціантом.

— Чекай-но. Ти була тут з Карлою, вчора, і нічого не сказала?

— А повинна була? Хіба ти розповідаєш мені, з ким зустрічаєшся чи б’єшся?

— На це є причина, і ти знаєш.

— Хай там як, коли я була тут з Карлою, те саме відбулося з цим офіціантом...

— Атифом?

— Бачиш? Вона також знала його ім’я.

— Він є моїм улюбленим офіціантом у цьому місці. Не дивуюся, що він і їй подобається. Він мав би керувати кав’ярнею.

— Ні, ти мене не розумієш.

— А нам обов’язково говорити про Карлу?

— Говорити про неї,— прошепотіла вона,— чи думати?

— То ти про неї думаєш? Бо я — ні. Я думаю про тебе і про нас. Чи про те, що від нас лишилося.

Вона спохмурніла, а потім продовжила складати і вирівнювати серветку.

Принесли бан муска і чай. Я спочатку проігнорував їх, але Атиф стояв біля столу, спостерігаючи, тому довелося взяти шматок булочки й відкусити. Він схвально покивав головою і відійшов.

— Це, мабуть, моє покалічене життя, розумієш? — мовила Лайза, виводячи лінії на серветці.

Я розумів. Я чув її історію багато разів. Вона завжди була по-різному однакова, і я завжди хотів почути все ще раз.

— Знаєш, з мене ніхто не знущався, ні. Усе було зовсім не так. Мої батьки — класні. Справді. Це я — паршива вівця. Ти знаєш це.

— Лайзо, ніяка ти не паршива вівця.

— Так, паршива.

— Навіть якщо й так, немає таких недоліків, яких би не згладила любов.

Вона зупинилася, сьорбнула чаю і знайшла інший спосіб розповісти мені те, що бажала.

— Я вже розповідала тобі про парад?

— Не в «Каяні»,— посміхнувся я.— Розкажи ще раз.

— Щороку в нас проводився цей парад до Дня засновників, просто на центральній вулиці. Усі в радіусі п’ятдесяти миль або брали участь, або приходили подивитися шоу. Моя шкільна група теж марширувала на параді, і в нас була така велика баржа...

— Пліт.

— Так, у школи був цей великий пліт, змайстрований нашим батьківським комітетом, який щороку прикрашали по-новому. Одного року мене обрали, щоб сидіти високо на троні й бути центральною фігурою. Темою того року були плоди свободи і баржа...

— Пліт.

— Пліт був наповнений продуктами з місцевих ферм. Я була красунею свободи, уявляєш?

— У тебе, мабуть, був такий самий милий вигляд.

Вона посміхнулася.

— Я сиділа на верхівці, а навколо височіла велика гора фруктів, картоплі, буряків і всього іншого. І потрібно було отак от, по-королівському махати, аж до кінця центральної вулиці.

Вона повільно помахала рукою, обмахуючи пальцями давній чарівний спогад, неначе матеріальну річ.

Атиф знову прибрав зі столу. Він поглянув на мене, ставлячи запитання зведеною бровою. Я підніс руку над столом, повернувши її долонею донизу, і двічі вказав на стіл. Це був сигнал, аби трохи почекати. Він ствердно похитав головою і перевірив сусідні столики.

— Це було щось неймовірне. Начебто велика честь, якщо ти розумієш. Усі так і казали. Усі продовжували нагадувати це знову і знову. Знаєш, як це нервує, коли люди повсякчас кажуть тобі, яка удача привалила.

— Я знайомий з невдачею, але суть ясна.

— Річ у тому, що насправді я такою не почувалася, знаєш? Я начебто була рада, звісно, коли серед інших дівчат обрали мене, хоча деякі з них були набагато вродливіші. І я навіть не робила нічого особливого для того, аби бути обраною. Деякі дівчата застосовували який-небудь підступний трюк. Ти не знаєш, як багато трюків може витягти з рукава дівчина, доки не побачиш, як кілька з них намагаються потрапити на верхівку вантажівки під час параду до Дня засновників.

— Що за трюки? — з надією запитав я.

— Я абсолютно нічого не робила,— провадила вона.— І була здивована так само, як і всі інші, коли мене обрав комітет. Але... насправді я нічого не відчувала. Я махала рукою настільки ж граційно, як Марія-Антуанетта, починаючи п’яніти від запаху тих яблук, що нагрівалися і розпарювалися на сонці, але, дивлячись на всі ті усміхнені обличчя, я взагалі нічого не відчувала.

Стовпи сонячного світла пронизували приглушену напівтемряву мусону над «Каяні». Один промінчик світла пройшов крізь наш стіл і потрапив на її обличчя, ховаючи небесно-блакитні очі в тінь, а губи стали вологими від білого світла.

— Я просто нічого не відчувала,— промовили осяяні світлом уста.— Ніколи. Я ніколи не відчувала, що моє місце там, у тому місті, чи в тій школі, чи навіть у власній родині. Ніколи не відчувала. Ніколи.

— Лайзо...

— Ви такого не відчуваєте,— заявила вона.— Ти і Карла. Ви на своєму місці. І офіціант мені це продемонстрував. Мені нарешті дійшло.

Вона відірвала руки від зіжмаканої серветки і глянула на мене, а на обличчі не було жодних емоцій. !

— Я не така,— стверджувала вона.— Мені ніде немає місця, я нікому не належу. Навіть тобі. Ти подобаєшся мені, Ліне. І це триває вже давно. Але я ніколи не відчувала нічого сильнішого. Ти про це знав? Я ніколи нічого до тебе не відчувала.

У моєму серці завжди стримів ніж при спробі кохати Лайзу. Ножем були також і ті слова, які вона промовила, бо це стосувалося нас обох.

— Люди не належать одне одному,— ніжно сказав я.— Вони не можуть. Це — перше правило свободи.

Вона спробувала усміхнутися. Не вийшло.

— Чому люди розходяться? — запитала вона, шукаючи правду.

— А чому люди сходяться?

— Ти вже став психіатром, відповідаєш запитанням на запитання?

— Справедливо. Добре. Якщо ти справді хочеш це від мене почути, то думаю, що люди розходяться, коли вони не є повноцінною парою.

— Ну,— провадила вона, переводячи погляд на стіл,— а якщо тобі лячно бути з кимсь? Або з усіма?

— Що ти маєш на увазі?

— Останнім часом я почуваюся, неначе знову була обрана комітетом і навіть не намагалася для цього що-небудь зробити. Ти розумієш?

— Ні, Лайзо.

— Не розумієш?

— Незалежно від того, чи будемо ми парою, я знаю, що ти переможеш прокляття і знову піднімешся на ноги. Це те, чим потрібно пишатися, Лайзо. Ти займаєшся улюбленою справою, працюючи з митцями, яких поважаєш. І я буду твоїм другом попри все. Усе гаразд. З тобою все гаразд.

Вона знову підвела очі. Вона хотіла заговорити. Її рот розтулився. Губи почали рухатися, обмануті мерехтливими думками.

— Мені пора,— випалила вона, підводячись.— Готується нова виставка. Новий художник. Він... досить непоганий. Ми відкриваємося за кілька днів.

— Добре. Ми...

— Ні. Я візьму таксі.

— Я швидший за будь-яке таксі в місті,— посміхнувсь я.

— Це правда, і дешевший теж, ковбою, але я візьму таксі.

Я заплатив і вийшов з нею, спускаючись на пронизану сонцем вулицю. Через дорогу стояли припарковані таксі, тож ми підійшли до першого з них. Лайза пригнулася, щоб сісти в машину, але я завадив.

Вона на мить зустрілася зі мною поглядом, а потім знову відвела очі.

— Не чекай на мене сьогодні,— сказала вона.— Нова інсталяція, яку ми монтуємо, вона дуже складна. Ми працюватимемо понаднормово кілька наступних днів, щоб...

— Кілька днів?

— Так. Я... я, мабуть, переночую сьогодні там, і завтра, лише... лише щоб вчасно підготувати виставку, розумієш?

— Що відбувається, Лайзо?

— Нічого не відбувається,— мовила вона і сіла в таксі.

Воно одразу ж від’їхало. Вона обернулася й дивилася на мене крізь скло, не відводячи очей, аж доки я загубив автомобіль у натовпі транспорту.

Захоплення, народжене за кілька секунд, це хистка річ. І коли це захоплення помирає, то жодна сила не здатна відродити його в очах коханців. Ми з Лайзою дивилися одне на одного з глибшого місця — місця, куди приземляється захоплення, коли падає.

Світло потьмяніло, і крізь сад минулого почала рухатися тінь. Я півгодини стояв на стежці, глибоко замислившись.

Чогось бракувало, конфлікту, більш фундаментального, аніж несхвалення Лайзою мого життя на межі санджайської компанії, або навіть її бажання бути з іншими. Відбувалося ще дещо, але я не міг його побачити, не міг почути — просто тому, що це відбувалося зі мною.

Розділ 24

Поки я паркувався під «Леопольдом» біля вуличних торговців, саламандрові очі яких шукали заробітку, вулиця вирувала від радісних злодіїв. Я повільно глянув ліворуч, а потім праворуч, оцінюючи всі загрози й нагоди. Я почав забувати про тінь — тінь Лайзи, що рухалася крізь сад минулого, коли почув голос.

— Ліне! Це неймовірно, я намагався тебе знайти.

То був Стюарт Вінсон, і він був схвильований. Це добре. Після розмови з Лайзою, яку я не зрозумів, схвильованість чоловіка, якого неможливо зрозуміти взагалі, здавалася вдалою розвагою.

— Вінсоне? Що сталося?

— Є одна дівчина. Вона... мені потрібна твоя допомога. У тебе ж є зв’язки з копами Колаби?

— Залежно які зв’язки.

— Чоловіче, ти можеш вирішити це питання. Правда ж?

— Я знаю, хто зверху і внизу ієрархії, якщо тобі треба когось підкупити.

— Це мені й треба! Супер! Можеш піти зі мною? Просто зараз?

— Я...

— Прошу, Ліне. Є одна дівчина. У неї величезні проблеми.

Він помітив мій скептицизм.

— Що? Ні! Вона нічого поганого не зробила. Справа в тому, що, наскільки я зрозумів, у неї помер хлопець. У нього було передозування, типу, сьогодні вночі, і...

— Почекай хвилинку. Пригальмуй. Що це за дівчина?

— Я... я не знаю, як її звати.

— Ага.

— Тобто я не запитав. Я також не бачив її паспорта. Я навіть не знаю, звідки вона. Але знаю, що маю її врятувати, і можливо, я єдиний, хто на це здатний, розумієш? Її очі... це так дивно, друже. Неначе сам усесвіт каже мені її врятувати. Це містично. Це магічно. Це доля абощо. Та коли я намагаюся запитати про неї в копів, ті кажуть мені заткнутися.

— Заткайся, Вінсоне, або розкажи щось адекватне.

— Стривай! Дай пояснити. Я був у поліцейському відділку — сплачував штраф за свого водія, знаєш, бо той почубився з іншим, цим водієм, на Кемпс-Корнері, біля з’їзду Бріч-Кенді, й він...

— Вінсоне. Дівчина.

— Так, друже, я закінчив з копами і помітив цю дівчину, яка там сиділа. Тобі треба її побачити, чоловіче. Ті очі. Її очі., вони... вони неначе вогонь і лід водночас. От що такого в очах може тебе так намахати?

— Зв’язок. Повертаємося до дівчини.

— Як я вже казав, її хлопець помер від передозу десь вчора вночі чи сьогодні вранці. Усе, що я розібрав, це що вона прокинулася і знайшла його давно задубіле тіло. Вона зупинилась у «Френтіку».

— Продовжуй.

— Хлопці у «Франтику» суворі та вміють тримати язика за зубами. Я мав з ними справи. Але мертвяк... Це за межею, розумієш?

— Я знаю про правила у «Френтіку». Вони затримали дівчину, зателефонували копам і передали її.

— Так, придурки.

— Вони лише намагалися не потрапити за ґрати, і ти теж маєш так робити, Вінсоне. Не дуже безпечно грати доброго самаритянина в поліцейському відділку, якщо ти наркоділок. У поліцейському відділку взагалі не буває безпечно.

— Я... я знаю. Але ця дівчина, чоловіче, це містика, кажу тобі. Я спробував розговорити копів. А вони лише сказали, що вона упізнала тіло в морзі, як і вимагалося. Друже, це повинно бути для неї справжнім пеклом. І вона дала свідчення, як її і просили. Але дівчина нічого не зробила, а вони її не відпускають.

— Усе зав’язане на грошах.

— Я так і зрозумів. Але вони не хочуть спілкуватися. Ось чому ти мені потрібен.

— А хто черговий?

— Диліп. Черговий сержант. Вона сидить у нього в офісі.

— Це добре.

— Я можу заплатити, щоб він відпустив дівчину?

— Якщо запропонувати достатньо, то він продасть навіть зброю та значка.

— Це ж чудово!

— Але потім він тебе знайде і віддубасить, щоб їх забрати.

— Це жахливо.

— Йому подобається викликати в інших страх. Наповни свої очі достатньою кількістю удаваного страху, щоб він посміхнувся, а потім давай гроші.

— Це те, що робиш ти?

— Ми з Блискавичним Диліпом вже пройшли стадію удаваного страху.

— То якщо ти підеш туди зі мною, він дозволить заплатити і забрати звідти дівчину?

— Звісно. Думаю, так. Але...

— Але що?

Я утомлено видихнув великий ковток повітря і застережливо глянув у його схвильовані очі.

Мені подобався Стюарт Вінсон. Його худорляве вродливе обличчя, припряжене шістьма роками азійського сонця, завжди мало той мужній, щирий і рішучий вираз обличчя, гідний полярника, який веде інших на благородну авантюру, навіть при тому, що Вінсон був підступним успішним наркоділком, який жив досить марнотратно в місті, де не минався голод. Я не міг зрозуміти його мотиву.

— Ти певен, що хочеш втягуватися в усе це? Ти не знаєш цієї дівчини. Ти навіть її імені не знаєш.

— Прошу, не треба казати нічого поганого про цю дівчину,— тихо, але з несподіваним натиском сказав він.— Це змусить мене змінити до тебе ставлення. Якщо ти не хочеш мені допомагати, це нормально. Але я вже знаю все, що мав про неї дізнатися.

— Господи.

— Вибач,— мовив він, на мить похиливши голову.

Так само швидко він знову звів свої повні благання очі.

— Знаю, що це здається безглуздим, але в офісі Диліпа я провів останні дві години, намагаючись їй допомогти. Вона нічого не сказала. Ні слова. Але була мить, коли вона поглянула на мене і подарувала крихітну посмішку. Я відчув її у своєму серці, Ліне. Я не можу цього пояснити. І я... я посміхнувся їй у відповідь. І вона теж це відчула. Я знаю. Я певен. У цьому я впевнений більше, ніж у всьому іншому в житті. Не знаю, чи ти коли-небудь любив без жодної на те причини, але все, про що я прошу,— це допомогти.

Я знав, як це буває, усі, хто так кохав, розуміють. Ми перетнули дорогу до поліцейського відділку Колаби і пройшли просто в офіс до Диліпа.

Черговий сержант обдивився мене з ніг до голови, поглянув на дівчину, яка сиділа з того боку столу, а потім перевів погляд назад.

— Твоя подруга? — поцікавився Блискавичний, киваючи на дівчину.

Я глянув на неї, і всередині з’явилося відчуття невидимого клубка, неначе скручувалися листки папороті. Це була дівчина з фотографії в кулоні, та, що продала кулон, та, яку я намагався попередити, коли повертав їй прикрасу.

«Доле,— подумав я,— злізь із мене».

Її брудне волосся скуйовдилось і прилипало до поту на шиї. Дівчина була одягнена в традиційну синю футболку, вилинялу від багаторазового прання і достатньо тісну, аби підкреслити худеньку тендітну фігуру. Її джинси здавалися зависокими, тоненький пояс збирав тканину брижами навколо вузької талії.

На ній був кулон. Вона мене впізнала.

— Так,— відповів я.— Подруга. Будь ласка, сержанте-джі, увімкніть вентилятор.

Блискавичний Диліп зиркнув на нерухомий вентилятор над її головою і майже непомітно перевів очі на вентилятор, що швидко обертався над ним, виганяючи задуху від мусону.

Знову перевів погляд на мене і блиснув медовою ненавистю.

— Панка[82]! — гримнув підлеглому він.

Констебль мерщій увімкнув вентилятора над головою дівчини, й охолоджене повітря ринуло на піт, що обливав її тоненьку шию.

— То вона твоя подруга, Шантараме? — підступно запитав Диліп.

— Так, Блискавичний-джі.

— Ну добре, як її звати?

— Ким вона тобі назвалася?

Диліп розреготався. Я повернувся до дівчини.

— Як тебе звати? — запитав я.

— Раннвейг,— заявила вона, торкаючись медальйона на шиї, коли наші погляди зустрілися.— Раннвейг Ларсен.

Диліп знову розреготався.

— Це не те ім’я, що у мене записане,— сказав він, продовжуючи посміхатись.

— Воно — норвезьке,— пояснила дівчина.— Пишеться як Р-а-н-н-в-е-й-г, але вимовляється Ранвей, як злітна смуга.

— Її звати Ранвей,— мовив я.— Як злітна смуга.

— Чого ти хочеш, Шантараме? — запитав Диліп.

— Я б хотів провести міс Ларсен додому. У неї був дуже важкий день.

— Міс Ларсен розповіла мені, що в неї немає дому,— заперечив Диліп.— Сьогодні вранці її викинули з готелю «Френтік».

— Вона може зупинитись у мене,— випалив Вінсон.

Усі повернулися до нього.

— Це... це дуже великий будинок, мій дім,— запнувся Вінсон, дивлячись на кожного з нас по черзі.— Там повно місця. У мене є служниця. Вона добре про неї подбає. Це якщо... це... якщо вона захоче поїхати до мене.

Блискавичний Диліп повернувся до мене.

— І хто цей бісовий ідіот такий? — переключившись на хінді, запитав він.

— Це пан Вінсон,— сказав я.

— Я — Стюарт Вінсон,— розповів той.— Я був тут приблизно десять хвилин тому.

— Заткайся,— скомандував Блискавичний.

— Ми б хотіли доправити міс Ларсен додому, Блискавичний-джі,— заявив я.— Звісно, якщо вона може йти.

— Може,— повторив Диліп, розтягуючи слово.— Це таке маленьке слово, але зі стількома умовами, які мають бути виконані.

— Буду радий їх виконати,— запевнив я,— залежно від того, звісно, скільки є умов і як чітко їх потрібно дотримуватися.

— Можу назвати принаймні десять умов,— запропонував Блискавичний, розводячи свою дратівливість лукавою посмішкою.

Я відрахував десять тисяч рупій і поклав гроші йому на стіл. Посунув їх уперед, а він накрив мою руку обома своїми.

— Чим цікава ця дівчина для санджайської компанії?

— Це не стосується санджайської компанії. Це особиста справа. Вона — друг.

Продовжуючи притискати мою руку до столу, він подивився на дівчину, оглядаючи її з голови до ніг.

— А, ну звісно,— сказав він, розтягуючи губи в масному оскалі.

— Почекай-но хвилинку,— почав Вінсон, але я його перервав, висмикуючи руку.

— Пан Вінсон хотів би подякувати вам, Блискавичний-джі, за доброту та співчутливе розуміння.

— Завжди радий допомогти,— прогарчав Диліп.— Дівчина має повернутися за два дні для підписання документів.

— Яких документів? — зажадав Вінсон.

Диліп на нього зиркнув. Я знав той погляд: він оцінював, з якої частини тіла почати побиття, коли чоловіка прикують до воріт.

— Вона тут буде, Блискавичний-джі,— пообіцяв я.— І які документи потрібно буде підписати?

— Про транспортування тіла,— уточнив Диліп, піднімаючи зі столу папку.— Тіло бідолашного молодого чоловіка повертається до Норвегії за три дні. Але вона має підписати формуляри за два дні. А тепер вимітайтеся звідси, перш ніж я почну додавати вимоги для її звільнення.

Я запропонував дівчині руку. Вона за неї вхопилася, підвелась і пройшла кілька кроків. Її трохи носило. Підійшовши до Вінсона, вона спіткнулася, і той обійняв дівчину за плече.

Вінсон вивів її на вулицю, допоміг сісти на заднє сидіння свого автомобіля і теж туди заліз. Водій завів двигуна, але я нахилився до відчиненого вікна.

— Ранвей-як-злітна-смуга, що сталося? — запитав я.

— Що?

— Твій хлопець. Що сталося?

— Тобі не треба хвилюватися за мене,— розсіяно пробурмотіла вона.— Зі мною все гаразд. Все гаразд.

— Зараз я хвилююся за нього,— заявив я, киваючи на Вінсона.— Щоб повернутися назад і розібратися з тим копом, необхідно знати, що сталося.

— Я... я не...— почала вона, втупившись у згорток, що лежав на колінах.

Я здогадався, що там були всі її речі.

— Розповідай.

— Він... він не міг зупинитись. І ставало тільки гірше. А потім, вчора, вчора ввечері, я сказала, що кидаю його і повертаюся до Осло. Але він благав мене залишитися ще хоч на одну ніч. Лише одну ніч. І... а потім... Він це навмисне. Я прочитала це в його очах. Він зробив це навмисно. Я не можу повернутися додому. Я не зможу зустрітися зі своїми рідними.

Шалений електричний блакитний погляд потьмянів, і вона поринула у змучену тишу. Я впізнав той погляд: це коли ти дивишся на мертвих. Вона дивилася на обличчя свого мертвого хлопця.

— У тебе є хтось у Бомбеї? — поцікавився я.

Вона повільно похитала головою.

— Хочеш попросити допомоги у консульства?

Вона несамовито замотала головою.

— Чому ні? — здивувавсь я.

— Я ж сказала, що зараз не можу бачитися з ними.

— Вона виснажена,— ніжно мовив Вінсон.— Ми поїдемо додому. Там вона буде в безпеці, поки не вирішить, що робити далі.

— Гаразд. Гаразд. Я вирішу питання з Блискавичним Диліпом.

— Потрібно ще? — запитав Вінсон.— Я думав, це все.

— Він не віддав її паспорта. Він чекає на доплату, але не хотів одразу про це говорити. Принаймні, доки ти був у офісі. Я розберуся.

— Дякую, друже,— кивнув Вінсон.— Я привезу її для підписання форм. О, і дозволь віддати тобі гроші!

— Вінсоне, передавати гроші — це круто лише в поліційному відділку, а не біля нього. Ми розрахуємося потім. Якщо я дістану її паспорта, то залишу його Дідьє в «Леопольді».

Вінсон повернувся до дівчини й почав шепотіти:

— Усе буде гаразд. Моя служниця за тобою нагляне. Вона може здатися грізною, але це лише на перший погляд. Гаряча ванна, свіжий чистий одяг, щось поїсти і вдосталь сну. З тобою все буде гаразд. Я обіцяю.

Він проінструктував свого водія, й авто від’їхало. Дівчина швидко обернула голову, знайшла мене поглядом і щось промовила. Я не зрозумів, що саме вона хотіла сказати. Постоявши на вулиці, поки машина не зникла з очей, я повернувся до Блискавичного Диліпа.

Інформації було небагато. Дівчина розповіла, що, прокинувшись, побачила свого мертвого хлопця на ліжку біля себе. З його руки стирчав шприц. Вона покликала менеджера, а той зателефонував у поліцію і медикам.

Блискавичний Диліп радів, що це було просте передозування. У хлопчини на руках і ногах були численні сліди від уколів, а менеджер готелю засвідчив, що ніхто, крім пари, не заходив до кімнати Ранвей.

Паспорт дівчини коштував п’ять тисяч рупій, і ще десять тисяч знадобилося, щоб прибрати ім’я Ранвей Ларсен з рапорту про смерть хлопця.

У відредагованому варіанті офіційних записів саме менеджер готелю знайшов тіло, а Ранвей зникла з опису.

У ті дні це була велика сума, і я планував забрати її у Вінсона якнайшвидше. Коли я вже зібрався вийти з кабінету Блискавичного Диліпа, запихаючи норвезького паспорта в кишеню, черговий сержант попросив затриматися.

— Передай санджайській компанії, що ця справа підніме ставки.

— Про що ти?

— ДаСилва,— сказав він, майже випльовуючи останні слова.— Ендрю ДаСилва. Саме його героїн убив хлопця. Це вже третій передоз від героїну за цей тиждень. Санджайська компанія продає дуже міцний і дуже неякісний товар. У мене через це проблеми.

— Як ти можеш бути таким певним?

— Пішов ти, і пішли всі ті мертві наркомани. Мені начхати на це. Двоє місцевих малих — це невелика морока, та коли в цій зоні здихає іноземець, то на моєму столі залишається велика пляма. А я люблю тримати стола чистим. Я вже сказав ДаСилві, щоб цього місяця заплатив подвійний тариф за дві смерті. Тепер смертей уже три, тож ціна буде потрійна.

— Блискавичний, краще сам скажи це Санджаю. Ти зустрічаєшся з ним частіше за мене.

Я вийшов з відділка й, оминаючи транспорт на дорозі, підійшов до вузького цементного блока й металевої рейки, що відділяли дорожні смуги, які відходили від головної траси праворуч і ліворуч.

Стоячи в розриві сталевої огорожі, я відчував, як навколо кружляє транспорт: тісно напхані червоні приміські автобуси, скутери, які вміщували по п’ять членів родини водночас, ручні візки, мотоцикли й велосипеди, чорно-жовті таксі, рибні вантажівки, особисті автомобілі й військовий транспорт, який виїжджав з великої морської бази на краєчку півострова Міста-Острова та в’їжджав на неї.

Крізь хащі думок прозирнули слова.

Наша наркота. Наркота санджайської компанії. Дівчина з медальйона, Ранвей-як-злітна-смуга. Її хлопець. Дівчина з медальйона. Наша наркота.

Гудки, велосипедні дзвіночки, музика з радіо, крики торговців і жебраків лунали звідусіль, відбиваючись від переходів і елегантно провислого каміння будинків, що їх підтримували.

Наша наркота. Наркота санджайської компанії. Дівчина. Медальйон. Її хлопець. Наша наркота.

Мене мучили аромати вулиці, затьмарюючи свідомість,— свіжа риба і креветки з причалу Сассуна, випари солярки й бензину, важкий запах мокрого полотна від мусонної цвілі, що пробирався крізь виступи кожного будинку в місті.

Наша наркота. Наша наркота.

Я стояв посеред дороги. Ріки транспорту текли переді мною, прямуючи на північ, і позаду мене, прямуючи на південь, уздовж вузької морської затоки півострова.

Хадербгай заборонив будь-кому в компанії торгувати героїном у Південному Бомбеї чи отримувати доходи від проституції. По його смерті більша частина фінансування санджайської компанії надходила з обох джерел, і Санджай санкціонував дедалі більше дилерів і борделів.

Це вже був новий світ, не сміливіший, але набагато багатший, ніж той, який існував, коли Хадербгай визволив мене з в’язниці й найняв. Безглуздо було стверджувати, що я не продавав наркотики чи дівчат, що я не заробляв підробкою паспортів. І стояв у цьому світі з обмотаним навколо шиї срібним ланцюгом.

Як солдат санджайської компанії я воював проти інших банд і мав захищати Ендрю, Аміра, Фейсала та їхні операції, не питаючи про причини пролиття крові, без права на відмову.

Наша наркота.

Я відчув дотик на спині й почав розвертатися, аж раптом торкнулися ще раз, і ще. Троє велосипедних убивць дременули в різні боки на своїх хромованих велосипедах.

Я швидко озирнувся і побачив Панкаджа — другу людину в банді велосипедних убивць: він зупинився біля мене. Обіперся на металеву рейку роздільника дорожньої смуги.

Навколо нас вирував дорожній рух, а Панкадж пустотливо на мене дивився, блискаючи очима.

— Ось як це просто, брате! — посміхнувся він, енергійно хитаючи головою.— Не враховуючи мене, ти вже тричі мертвий, якби хлопці використали ножі замість пальців.

Він пхнув два пальці мені в груди, просто під серцем.

— Я радий, що ми ніколи не б’ємося, брате,— сказав я.

— Ти забери долоню з ножа за спиною,— запропонував він,— а я заберу зі свого.

Ми розсміялися й потисли руки.

— Твоя компанія не дає нам перепочинку,— розповів він, крутячи назад педаль велосипеда і тримаючись за бетон і сталеву рейку.— Мені доведеться піти на пенсію, якщо це так триватиме.

— Якщо робота колись приведе тебе південніше фонтану Флори, я буду вдячний за попередження.

— Ти його отримаєш, брате. Прощавай!

Панкадж повернув свого хромованого велосипеда на дорогу. Я дивився, як він елегантно прокладав собі шлях крізь дорожній рух.

І ще до того, як він зник за обрієм, я звів очі до неба, усвідомлюючи, що це кінець. Усе закінчилось. Я мушу йти з санджайської компанії, і це було очевидно.

Це кінець. Я маю звільнитися. З мене годі.

Віра. Віра — це все, у кожній хвилині життя, навіть уві сні. Віра в матір, сестру, брата і друга, віра в те, що інші зупиняться на червоне світло; віра в пілота літака й інженерів, які випустили апарат у повітря; віра у вчителів, які щоденно годинами наглядають за дітьми; віра в копів, пожежників і ваших механіків; і віра в те, що на тебе вдома чекає кохання.

Але віра, на відміну від надії, може померти. І коли помирає віра, з нею помирають двоє друзів — послідовність і відданість.

З мене годі. Я втратив навіть ту віру в керівництво компанії, що мав, а разом втратив і самоповагу.

Я знав, що піти буде непросто. Санджай не любив залишати сліди. Але це вже був кінець. Я все вирішив. Я знав, що Санджай пізно повернеться додому, тож вирішив приїхати до нього вночі й повідомити про те, що йду.

Поглянувши на вивіску «Леопольда», я згадав слова Карли, які були сказані після великої кількості алкоголю й балачок, давно після закриття ресторану. «Одиноке життя в Бомбеї фрілансером, як Дідье,— розреготалася вона,— це холодна ріка правди».

Я дивився у тріснуте дзеркало — я вже досить давно робив це на самоті. Я кидав маленьку армію, яка дала обітницю захищати мене як свого брата по зброї. Я втрачав квазі-імунітет від закону й захист квазі-етичних адвокатів компанії, що брали за хвилину лиш трохи менше за квазі-етичних суддів.

Я залишав позаду близьких друзів, які стояли зі мною проти ворогів: чоловіків, які добре були знайомі з Хадербгаєм і його вадами й теж любили нашого ватажка.

Було важко. Я намагався позбутися почуття провини й сорому, і це було важко: почуття провини й сорому мали більше зброї за мене.

Але страх бреше, ховаючи відразу до себе, що є самовиправданням, а інколи навіть не знаєш, як сильно ти боявся, доки не кинеш своїх переляканих друзів.

Я відчув, що раніше виправдані й раціоналізовані речі почали розсипатися, неначе листя, змите з мого тіла водоспадом. Одинокість — це течія в річці правди, так само як і солідарність. Одинокість несе в собі й вірність. Та коли ти намагаєшся підплисти ближче до берега, то часто здається, наче віра в самого себе — це все, що є.

Я глибоко вдихнув, уклав усю душу в це рішення і нагадав собі почистити й зарядити пістолета.

Розділ 25

Кавіта Синг — журналістка, яка заробила свою репутацію, пишучи про погані вчинки людей,— відхилилася зі стільцем назад, торкнувшись бильцем стіни. Біля неї сиділа жінка, яку я раніше не бачив. Навін і Дівія сиділи ліворуч від Дідьє. Вікрам був з Джамалом — Театром Одного Актора — і Біллі Башу, які нарешті вилізли з гробниці Деніса.

Той факт, що Вікрам уже був на ногах лише після двох годин сну, свідчив про глибину його залежності. Коли ти лише починаєш вживати, то кайф може тривати до дванадцяти годин. Коли опірність організму переповзає у залежність, то кожні три-чотири години потрібна нова доза, й ти починаєш її шукати.

Коли я підійшов до столу, вони всі з чогось радісно сміялися.

— Агов, Ліне! — гукнув Навін.— Ми говоримо про улюблені злочини. Кожен мав номінувати щось одне. Який твій улюблений злочин?

— Заколот.

— О, анархіст! — розреготався Навін.— Аргумент у пошуках обґрунтування!

— Обґрунтований аргумент,— заперечив я,— у пошуках майбутнього.

— Браво! — викрикнув Дідьє, махаючи офіціанту, щоб замовити ще випивки.

Він посунувся. Я сів біля нього і використав цю можливість, аби передати норвезького паспорта Ранвей.

— Вінсон його забере у наступні два дні,— прошепотів я.

Я звернув увагу на Вікрама. Він уникав мого погляду і грався з плямою від пива на столі. Я жестом попросив його нахилитися.

— Що ти тут робиш, Вікраме?— тихо мовив я.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти був у відключці лише дві години тому, Віку.

— Я прокинувся, друже,— мовив він.— Таке буває.

— І ці хлопці, які, так сталося, купують шмаль, просто опинилися біля тебе?

Він випростався, обіпершись об спинку стільця, і заговорив до всього столу.

— Знаєш, Ліне, думаю, ти сплутав мене з кимсь, хто багато переймається. Але я не такий. І думаю, що нас таких чимало. Дідьє, ти переймаєшся?

— Неохоче,— відповів Дідьє.— І нечасто.

— Як щодо тебе, Кавіто? — запитав Вікрам.

— Узагалі-то,— почала вона,— я переймаються багатьма речами. І...

— Знаєш, Ліне,— мовив Вікрам.— Раніше ти був класним хлопцем, яар. Не перетворюйся на ще одного чужинця в Індії.

Я подумав про те, як бояться його батьки і як їм доводиться ховати цінні речі, але промовчав.

— Ми всі чужинці в Бомбеї, еге ж? — сказала Кавіта.— Я...

Вікрам її знову перебив, хапаючи Дідьє за руку.

— Можемо з’ясувати це зараз?

Дідьє був шокований. Він ніколи не займався бізнесом у «Леопольді», але витягнув з кишені приготовлену пачку грошей і віддав її Вікраму. Мій гоноровий друг хапнув гроші й підскочив, мало не перекинувши стільця. Театр Одного Актора притримав його стільця і теж підвівся. Біллі Башу наслідував їхній приклад.

— Ну... мені... мені пора,— заявив Вікрам, задкуючи й уникаючи мого погляду.

Біллі Башу помахав на прощання і пішов за ними. Театр Одного Актора похитав головою, граючись зв’язкою богів, які висіли у нього на шиї.

— Театр одного актора,— сказав я.

— Театр одного актора,— повторив він і попростував за іншими.

— Що таке, друже? — ніжно запитав Дідьє.

— Я теж даю Вікраму гроші. Але завжди питаю себе, чи купую цим дозу, яка його вб’є.

— Вона також може виявитися його порятунком,— тихо зауважив Дідьє.— Вікрам хворий, Ліне. Але бути хворим — це ще один спосіб бути живим, а отже, можливе зцілення. Без чиєїсь допомоги він може не пережити наступної ночі. Поки він живий, ще залишається шанс на порятунок. Забудь про це і розслабся з нами.

Я глянув на інших і приєднався до гри.

— А як щодо тебе, Кавіто? — поцікавивсь я.— Який твій улюблений злочин?

— Хіть,— заявила вона.

— Хіть — це гріх,— уточнив я.— А не злочин.

— Я так їй і сказав,— додав Навін.

— Це мій тип злочину,— зауважила вона.

Дівія почала безконтрольно хихотіти, заразивши сміхом увесь стіл.

— А ти що скажеш, Дідьє?

— Лжесвідчення, звісно ж,— вирішив він.

— Чи можна в це повірити? — запитав я.

— Присягаєшся? — доповнив Навін.

— Я обираю цей злочин,— провадив Дідьє,— бо лише брехня врятує світ від вічного нещастя.

— А хіба чесність — це не неписана правда? — насміхався Навін.

— Ні, ні! Чесність — це альтернативна правда. На світі немає нічого більш руйнівного для правди чи лютого для інтелекту, ніж людина, яка наполягає на тому, щоб бути повністю і цілком чесною.

— Абсолютно з тобою згодна,— погодилася Дівія, піднімаючи келиха для тосту.— Коли кортить чесності, я записуюся до лікаря.

Дідьє пом’якшав від такого заохочення.

— До тебе підкрадаються і шепочуть: гадаю, тобі потрібно про це знати. А потім намагаються знищити твою впевненість і твоє життя своїми огидними фрагментами правди. Видають якийсь уривок огидної правди, який просто не можуть тобі не розповісти. Те, чого тобі краще не знати. Те, за що ти здатен зненавидіти. Те, за що ти вже ненавидиш. І навіщо люди це роблять? Чесність! Їхня отруйна чесність змушує це робити! Ні! Краще подаруйте мені винахідливу брехню замість огидної чесності.

— Чесно, Дідьє! — знущалася Кавіта.

— Кавіто, ти єдина бачиш мудрість у моїх словах. Журналісти, адвокати, політики — це люди, чиї професії передбачають відсутність цілковитої правди. Якби вони були абсолютно чесні й розкривали всі секрети, то наша цивілізація розвалилась би за місяць. День за днем, напій за напоєм, програма за програмою — це брехня дозволяє нам рухатись уперед, а не правда.

— Люблю тебе, Дідьє! — крикнула Дівія.— Ти мій герой!

— Я б хотів тобі повірити, Дідьє,— з серйозним обличчям зауважив Навін.— Але неправдиві свідчення можуть підірвати твій авторитет, знаєш?

— Лжесвідчення — це бути чесним зі своїм серцем,— відповів Дідьє.

— То чесність — це хороша штука,— підмітила Кавіта, тицяючи пальцем на серце Дідьє.

— На жаль, навіть Дідьє не сталевий,— зітхнув Дідьє.— Я просто герой у питаннях брехні. От запитайте у поліцейських Південного Бомбея. Але, зрештою, я лише людина і мас до часу впадаю у страхітливі акти чесності. Зараз я кажу правду, і мені соромно в цьому зізнаватися, тож раджу вам брехати якомога частіше, поки не навчитеся робити це з повною переконливістю.

— Ти обожнюєш правду,— зауважила Кавіта.— А от чесність ненавидиш.

— Маєш рацію,— погодився Дідьє.— Повір, якщо розповісти комусь усю правду, то він захоче відплатити за це насильством.

Група розділилася на кілька частин. Дідьє погоджувався з Кавітою, а Навін сперечався з Дівією. Я ж заговорив до молодої жінки, яка сиділа поруч.

— Ми ще не знайомі. Я — Лін.

— Я знаю,— сором’язливо відповіла вона.— Я — Суніта. Подруга Кавіти. Ну, взагалі-то, я її колега — молодий журналіст.

— Ну і як тобі цей світ?

— Чудовий. У плані, що це просто надзвичайна можливість і все таке. Але я сподіваюся стали письменницею, як ви.

— Як я? — здивовано розсміявсь я.

— Я читала ваші оповідання.

— Мої оповідання ?

— Усі п’ять. Вони дуже хороші, але я соромилася вам сказати.

— І як же ти знайшла ці твори?

— Ну,— збентежено запнулася вона.— Ранджит дав мені — тобто пан Ранджит, він дав мені ваші оповідання на редагування. Я досліджувала їх на наявність помилок.

Я вирячив очі, не бажаючи на ній зриватися, але був занадто спантеличений, аби приховати свої почуття. У Ранджита були мої оповідання? Як? Невже Лайза передала їх йому в мене за спиною і проти моєї волі? Я нічого не розумів.

— Вони тут,— провадила Суніта.— Я збиралася пообідати на самоті та продовжити роботу над творами, але міс Кавіта запросила сюди.

— Дай їх, будь ласка.

Вона порилась у великій полотняній сумці й віддала мені папку.

Папка була червона. Я класифікував усі свої твори за кольорами. Червоний колір підходив для кількох коротких історій про міських святих.

— Я не давав дозволу на друк цих оповідань,— пояснив я, перевіряючи, що усі п’ять творів в папці.

— Але...

— Це не твоя провина,— лагідно мовив я,— і покарання за це не буде. Я напишу Ранджиту записку, а ти її передай, і все буде гаразд.

— Але...

— Ручка є?

— Я...

— Жартую,— сказав я, дістаючи ручку з кишені безрукавки.

Зарозумілість є візитівкою самолюбства і витісняє усіх і все.

Вдячність є візитівкою смиренності і є внутрішнім простором, залишеним для любові.

Ці рядки здалися вдалою основою записки для Ранджита. Я витягнув друковану сторінку з історії, переписав ці два речення на нову останню сторінку і згорнув папку.

— Ліне! — причепився Дідьє.— Ти не п’єш! Негайно ж поклади ручку.

— Чим ти займаєшся? — запитала Кавіта.

— Якщо це заповіт,— сказав Навін,— то можеш нам повідати.

— Якщо хочеш знати,— розповів я, дивлячись на Кавіту,— я пишу записку твоєму босу.

— Любовне послання? — загорілася Кавіта, сідаючи прямо.

— Щось таке.

Я дописав записку, згорнув її та віддав Суніті.

— О ні, Ліне! — запротестував Дідьє.— Це ж нестерпно! Ти просто мусиш прочитати її вголос.

— Що?

— Є правила, Ліне,— відповів Дідьє.— І ми мусимо порушувати їх за кожної слушної нагоди.

— Дідьє, я не такий божевільний.

— Ти мусиш прочитати її, Ліне.

— Це особиста записка, друже.

— Написана в публічному місці,— заперечила Кавіта, вириваючи аркуш у Суніти.

— Агов,— обуривсь я, намагаючись забрати записку.

Кавіта швидко відскочила, ставши з іншого боку столу. У неї був хрипкий голос, такий, що всіх інтригує своїм звучанням, своєю глибокою емоційністю.

Кавіта прочитала вголос мою записку.

Буду відвертим, Ранджите. Думаю, твоя поведінка медіа-магната є образливою для четвертої влади, і я б не дозволив тобі навіть публікації свого некролога.

Якщо ти ще бодай раз зачепиш мої твори, то я тебе навідаю і трохи перекрою.

Дівчина, яка принесе цю записку, має мій номер. Якщо ти її зачепиш, чи звільниш, чи в будь-який інший спосіб нашкодиш моєму посланцю, то я отримаю дзвінок, навідаю тебе і трохи перекрою. Тримайся подалі від мене.

— Це супер! — розреготалася Кавіта.— Я хочу власноруч її передати.

Крик, а потім брязкіт скла, що розбилося на мармуровій підлозі, змусило нас усіх обернутися до парадної арки. Конкенон бився з кількома офіціантами «Леопольда».

Він був не сам. Разом з ним були представники банди скорпіонів. Здоровило — Гануман — стояв за Конкеноном разом з кількома іншими, чиї обличчя запам’яталися мені з тієї червоної години на складі.

Останнім, хто проштовхувавсь у двері, був Данда — кат з тоненькими вусами. Його ліве вухо затуляла шкіряна пов’язка.

У Конкенона була з собою свинцева гиря у шкіряному мішку, який кріпився дротом до зап’ястка. Він замахнувся нею і поцілив у скроню начальнику охорони «Леопольда». З усіх боків чулося важке дихання й перелякані зойки.

Високий офіціант-сикх захитався, його ноги підкосилися, і він впав. Інші офіціанти рвонули на допомогу. Хлопці намагалися допомогти своєму товаришеві, а Конкенон бив їх, проливаючи кров і збиваючи їх додолу.

Скорпіони увірвалися до ресторану, відштовхуючи столи та відганяючи нажаханих завсідників. Пляшки, келихи й тарілки полетіли на підлогу, утворюючи пінисті калюжі. Столи хитались і переверталися. Стільці ковзали подалі від тлуму чоловіків. Гості почали розбігатися, перечіплюючись через стільці та падаючи на брудну підлогу.

Ми з Кавітою і Навіном швидко повставали.

— Буде бійня,— сказав я.

— Добре,— вирішила Кавіта.

Я покосився на неї і помітив порожню пляшку в одній руці й сумочку в другій.

Найближчий вихід був заблокований людьми. Позаду нас був куток. Якби ми відштовхнули назад стола, то Дівія та інша дівчина могли стати за ним і бути у відносній безпеці. Я глянув на Навіна, а той озвучив мої думки.

— Дівіє, іди в куток,— велів він, тицяючи назад і не відводячи погляду від бійки.

На цей раз світська левиця не протестувала. Вона схопила Суніту за руку і потягнула її в куток. Я обернувся до Кавіти.

— Туди? — глузувала вона.— Пішов ти.

Хай яким був мотив цього дикого нападу, Конкенон і скорпіони вдало обрали момент. Це була сонлива частина обіду, задовго до вечірнього напливу гостей. Половина офіціантів «Леопольда» була нагорі, відсипалася.

Заскочені зненацька, робітники виявили геройський спротив, але були в меншості. Гурт людей, які вовтузилися й чубилися, покотився на нас через увесь ресторан. Їх треба було уповільнити, перш ніж зупинити.

— Намахаймо цих покидьків,— прогарчала Кавіта.

Ми кинулися на гангстерів, намагаючись посунути бійку назад до виходу. Кілька відвідувачів до нас приєдналися, штовхаючи горлорізів.

Навін почав бити, дуже прицільно і швидко. Я відтягнув одного чоловіка від напівнепритомного офіціанта. Він утратив рівновагу й повалився навзнак. Кавіта розмахнулася порожньою пляшкою від пива й поцілила йому в голову. Інші відвідувачі почали бити його ногами.

Вузькими сходами позаду нас почали збігати офіціанти, які відсипалися після нічної зміни: їх розбудив власник «Леопольда». Наступальна стратегія бандитів провалилася. Напрямок змінився. Скорпіони почали відступати.

Нас із Навіном почали виштовхувати й відтягувати на вулицю, і ми опинилися між ворогами та підкріпленням. Стоячи біля дверей, я раптом зіткнувся з Конкеноном.

Навіть якщо він знав, що програє бійку, то не показував цього. Його очі сяяли, неначе луска в риби на мілководді, палаючи холодним світлом. Він посміхався. Він був щасливий.

Шаленець повільно підняв гирю, доки вона не опинилася на рівні мого плеча, і промовив.

— На тебе запав диявол, хлопче! — сказав він, а потім замахнувся.

Я швидко відхилився праворуч. Гиря зачепила ліве плече ззаду. Я відчув, як від удару задвигтіла кістка. Блискавично реагуючи, я використав правий хук і досить сильно влучив Конкенону в голову. Це був солідний удар, але його було недостатньо.

Конкенон потрусив головою і вишкірився. Знову підняв гирю, я ж учепився в нього, виштовхуючи його на вулицю.

У фільмах чоловіки б’ються досить довго, по черзі отримуючи перевагу. У справжній вуличній бійці все відбувається набагато швидше. Усі б’ють по чому можуть, і якщо ти впадеш, то більшість часу проведеш на підлозі.

Звісно ж, інколи найбезпечніше місце якраз і є на підлозі.

Піднявши кулаки аж до лоба й чекаючи вдалого моменту, я дивився на Конкенона. Він пробував ударити мене тим шматком свинцю. Я пригнувся, уникаючи випадів, а сам завдав кілька хороших ударів.

Я відступив, тримаючи рівновагу, і зіштовхнувся з Навіном. Ми глянули один на одного і швидко стали спина до спини.

Ми опинилися між «Леопольдом» і рядом вуличних кіосків. Офіціанти зупинилися в широкій вхідній арці. Вони захищали вхід. Те, що відбувалося на вулиці, їх не цікавило. Вони мали переконатися, що бійка не повернеться назад до ресторану.

Скорпіони почали нападати. Навін, стоячи спина до спини зі мною, був один проти чотирьох. Я не міг йому допомогти. У мене був Конкенон.

Я отримав свій шанс і почав бити високого ірландця правою і лівою, але на кожен удар він відповідав свинцем. Смертоносна гиря влучила мені в обличчя, розбивши його до крові. І незважаючи на те, як сильно і влучно я б не бив, Конкенон все стояв.

В голові зринули слова — сніговий серпанок на вітру:

Отже, це кінець...

Аж раптом, так само миттєво, як усе почалося, бійка зупинилася. Скорпіони відступили, кружляючи навколо Конкенона.

Ми з Навіном зиркнули назад і побачили Дідьє. У нього в руці був револьвер. Я був надзвичайно щасливий угледіти Дідьє. Він посміхався так само, як раніше Конкенон. Біля нього стояв Абдулла.

Коли ми відійшли від дула револьвера, Абдулла накрив руку Дідьє своєю лівою і повільно посунув униз, доки зброя не опустилася.

Запала мить тиші. Скорпіони застигли на місці, намагаючись вирішити, чи битися далі, чи втікати. Свідки, які ховалися за кіосками, дихали досить важко. Навіть невпинний дорожній рух, здавалося, затих.

Конкенон заговорив. Це була помилка.

— Ти бісова огидна довговолоса іранська лярва,— сказав він, вищиривши свої жовті зуби і наближаючись до Абдулли.— Ми з тобою обоє знаємо, що це так. Чому б нам не поговорити?

Абдулла взяв пістолет. І вистрелив Конкенону в стегно. Люди почали кричати-волати й розбігатися. Ірландець похитнувся, продовжуючи боротися і чекаючи можливості вдарити Абдуллу гирею. Абдулла знову вистрелив, у ту саму ногу. Конкенон упав.

Абдулла вистрілив ще двічі, швидше, ніж я міг встежити. Коли Гануман і Данда полетіли вниз, я зрозумів, що великий скорпіон і його худорлявий друг також отримали по кулі в ногу.

Скорпіони, які ще могли бігти, так і вчинили. Конкенон, вроджений борець, почав відповзати, використовуючи лікті, щоб дістатися дороги та кіосків із сувенірами.

Абдулла зробив два кроки вперед і сильно притиснув ногою спину ірландця. Дідьє підійшов до нього.

— Ти... довбаний... боягуз...— плюнув Конкенон.— Ну ж бо! Зроби це! Ти — ніщо!

Достобіса крові витікало з двох ран на нозі. Абдулла націлив зброю у потилицю Конкенона та приготувався стріляти. Кілька людей, що були досить близько і все бачили, почали верещати.

— Досить, брате! — гукнув я.— Зупинися!

Прийшла черга Дідьє покласти руку на кисть Абдулли та повільно опустити зброю вниз.

— Забагато свідків, друже,— сказав він.— Dommage[83]. Утікай негайно. Утікай швидко.

Абдулла завагався. У ньому спрацював інстинкт. Я знав це. Я теж чув у собі відголос цього інстинкту. Тієї миті він хотів убити Конкенона більше, ніж жити. Я став позаду нього, як інші в’язні робили у в’язниці, охороняючи своє серце і життя.

— Є лише одна причина, з якої копи ще не тут,— мовив я,— скорпіони, мабуть, заплатили, щоб вони не наближалися під час атаки. Скоро це зміниться. Нам потрібно забиратися.

Абдулла забрав ногу зі спини Конкенона. Ірландець негайно почав повзти у напрямку дороги.

Під’їхали два автомобілі. Скорпіони завантажили Конкенона й поранених гангстерів на заднє сидіння. І помчали геть, зачепивши таксі, напхане туристами.

Навін Едеїр обняв Дівію. Суніта, журналістка-початківиця, теж була з ними.

— З тобою все гаразд? — запитав я Дівію.

— Бісові чоловіки,— відповіла вона.— Ви всі ідіоти.

— З тобою все гаразд? — запитав я Суніту.

Вона притискала до себе червону папку з моїми творами, пригортаючи її до грудей. І тремтіла.

— Усе гаразд,— запевнила вона.— Але в мене є прохання, і я не хочу його озвучувати, поки ти спливаєш кров’ю. Обличчя кривавиться, знаєш?

— Га-аразд. Можемо зараз усе вирішити.

Вона віддала назад оповідання і підняла записку, яку я написав Ранджиту.

— Дозволь мені вручити цю записку,— попросила вона.

— Ам...

— Будь-ласка. Ти навіть не уявляєш, як часто цей чоловік сексуально домагається мене, і це буде надзвичайною насолодою — віддати йому таку записку. Я так і не пообідала, тому, мабуть, маю зниження цукру, але це схоже на неймовірне свято, тож, звісно, дуже жаль через твоє обличчя, але прошу, дозволь передати йому цю записку.

До мене підійшли Дідьє з Кавітою.

— Дідьє, зможеш дати Суніті мій номер і провести її до офісу Ранджита?

— Звісно, але, Ліне, тобі потрібно зникнути звідси.

Неподалік нас пролунав постріл.

— Слухай,— швидко сказав я Дідьє.— Лайза зараз у галереї на Кармайкл-роуд. Можеш туди навідатися?

— Певна річ.

— Переконайся, що з нею все гаразд. Залишайся з нею, або нехай поживе в тебе кілька днів.

— Biensur[84],— відповів він.— А ти що робитимеш?

— Заляжу на дно. Ще не знаю. Візьми ці оповідання і прибережи їх для мене.

Я передав йому папку й побіг шукати Абдуллу, і знайшов його з нашими мотоциклами.

— Хто стріляє?

— Наша людина,— пояснив Абдулла, заводячи двигуна.

— Де копи? — поцікавився я, теж стартуючи.

— Вони були вже на підході, але Раві вистрелив у повітря,— пояснив він.— Вони повернулися по бронежилети й кулемети. Нам потрібно вшиватися звідси.

Рухаючись у пообідньому трафіку, ми з Абдуллою просочувалися крізь повзучі лози транспорту. Час до часу ми зрізали на порожніх тротуарах чи крізь заправки. За кілька хвилин ми вже спускалися по довгому пагорбу на Педдер-роуд і опинилися біля сокового центру біля монумента Хаджі Алі.

— Ми маємо відзвітувати Санджаю,— сказав я, коли ми зупинилися перед світлофором.

— Згода.

Ми заїхали на автостоянку в соковому центрі. Залишивши мотоцикли там, ми зателефонували босу мафії. Він був сонливий, наче ми потривожили його сієсту.

Він швидко прокинувся.

— Що за чортівня? Де ви зараз, вилупки?

— Біля Хаджі Алі,— відповів Абдулла, тримаючи телефон між нами, щоб і я міг чути.

— Ви не можете повернутися. Копи будуть тут за кілька хвилин, це точно, і я не хочу, щоб вони ставили запитання, на які ви не зможете відповісти. Залишайтеся подалі й, на біса, поводьтеся тихо бодай кілька днів, ви, дебіли. Скажіть правду, у цивільних стріляли ?

Абдулла наїжачився при фразі «Скажіть правду». Зціпивши зуби від огиди, він передав мені телефон.

— Жодних цивільних, Санджайбгаю,— мовив я.

Термін «цивільні» застосовувався до будь-кого, хто не був членом кримінального світу, крім суддів, адвокатів, гангстерів, тюремників і поліції.

— Двоє скорпіонів отримали кулі в ногу, разом з фрілансером на ім’я Конкенон. Він отримав дві кулі в одну й ту саму ногу, але я б його ще не ховав. Там було вдосталь свідків. Більшість із них — вуличні хлопці й офіціанти з «Лео».

— Ти створив цей довбаний хаос, Ліне, і ти кажеш мені, як його розгрібати? Пішов ти, сволото.

— Якщо я не помиляюся,— спокійно вів далі я,— одного разу ти теж підстрелив когось біля «Лео».

Абдулла показав два пальці, рухаючи ними переді мною.

— І навіть двічі,— заявив я.— І не я створив цей хаос, Санджайбгаю. Його створили скорпіони, і це почалося давно. Вони напали на нас дев’ять разів за останній місяць. Вони вдарили по «Лео», бо це наше улюблене місце і воно в серці території компанії. Чужинець Конкенон лише хоче, щоб санджайська компанія та скорпіони повбивали одне одного, бо він започатковує власну банду. Це те, що я знаю. Я не можу сказати тобі, що робити, і навіть не намагатимусь. Я лише можу розповісти те, що знаю. І це заради тебе, а не проти.

— Мадачудг! Багінчудг! — почав лаятися Санджай, а потім знову заспокоївся.— Знадобиться ціле багатство, щоб це зам’яти. Як вважаєш, хто домовився з копами Колаби?

— На чергуванні був Блискавичний Диліп, але думаю, що для нього це занадто амбіційно. Він воліє бачити своїх ворогів живими та зв’язаними.

— Є один молодший інспектор на ім’я Матр, і він уже давно не злазить з мене,— згадав Санджай.— Вишкребок! Це все смердить його духом. Тгик. Я з цим розберуся. Ви двоє залишайтесь у тіні наступні кілька днів. Зв’яжіться зі мною завтра. Дай Абдуллі слухавку.

Я передав Абдуллі слухавку. Він глянув на мене. Я знизав плечима. Абдулла почав слухати.

— Так,— двічі проказав він і повісив слухавку.

— У чому справа?

— Він запитав тебе про поранення? — поцікавився Абдулла.

— Він не належить до типу люб’язних людей. Він якраз зовсім нелюб’язний.

— Він не запитав,— загарчав Абдулла, насупившись.

Запала коротка важка тиша, а потім він отямився.

— Твоє обличчя. Воно закривавлене. Ми маємо відвідати одного з наших лікарів.

— Я оглянув своє обличчя у дзеркалі. Усе не так уже й погано.

Я обв’язав носовичок навколо ран на лобі й оці, де зброя Конкенона поранила до крові.

— Просто зараз,— вирішив я,— нашою проблемою є те, що Санджай не піде на війну через нас, тож ми залишилися самі.

— Я можу його змусити піти на війну.

— Ні, Абдулло. Санджай залишив мене теліпатися на вітрі, а тепер дозволяє тобі приєднатися. Він нізащо не піде на війну, поки все не закінчиться.

— Я повторюю, що можу змусити його це зробити.

— Абдулло, от чому війна — це завжди вибір? Я не скаржуся, бо Санджай не хоче йти на війну. Я радію, бо він цього не робить. Я радий, бо більше ніхто не постраждає. Ми можемо відплатити і власноруч.

— І ми це зробимо, іншалла.

— Але якщо ми залишилися наодинці, то потрібно розробити стратегію і тактику відплати, бо ти щойно поранив трьох людей. Одного з них — двічі. Який у тебе план?

Він озирнувся, перевіряючи навколишні перехрестя головних магістральних проспектів, по яких потоком рухались автомобілі, виблискуючи металом.

Абдулла знову обернувся до мене з напіврозтуленим ротом, але слова так і не пролунали: він був сам, і жоден товариш не поспішав на допомогу. Він був солдатом на території ворога, якому повідомили, що шлях для втечі щойно закрився.

— Думаю, слід триматися подалі від них, хоч деякий час,— запропонував я, заповнюючи бентежну тишу.— Можливо, Гоа. Ми можемо доїхати туди до ранку. Але нікому не кажи. Щоразу як я розповідаю про поїздку на Гоа, мене просять забрати там брудну білизну.

Я намагався викликати посмішку на хмурих кряжах його сумнівів. Це не спрацювало.

Абдулла поглянув у напрямку Південного Бомбея. Він боровся з бажанням повернутися та вбити кожного скорпіона, що будь-коли виповзав з-під каменя. Я почекав ще кілька хвилин.

— То як бути?

Він хвильку помовчав, а потім зробив два довгі видихи, заряджаючи свою силу духу.

— Я прийшов до «Леопольда», щоб запросити тебе в одне особливе місце. Я вдало прийшов, але почекаймо, щоб побачити наслідки цього дня для кожного з нас.

— Що за особливе місце?

Він знову глянув на обрій.

— Я не очікував, що ми вирушимо туди з тінню над головами, але ти згоден помандрувати зі мною просто зараз?

— І ще раз: куди?

— Зустрітися з учителем учителів, майстром, який викладав мудрість Хадербгаю. Його ім’я Ідрис.

Я повторив ім’я легендарного вчителя:

— Ідрис.

— Він там,— мовив Абдулла, вказуючи в бік низки пагорбів на північному видноколі.— Мешкає в печері на тій горі. Ми купимо тут води, щоб узяти з собою. Це довгий підйом до вершини мудрості.

Частина V

Розділ 26

Після відпочинку й підготовки, ми поїхали по гарячій мусонній трасі, між лісовозами, завантаженими високими однобокими в’язками, що загрожували впасти на кожному вигині дороги. Я радів поїздці, а також тому, що Абдулла гнав. Мені потрібна була швидкість. Проміжки часу для обгону машин були настільки короткі, що напруженість притлумлювала біль. Я знав, що біль повернеться. Біль можна відстрочити, але не заперечити. «Після поїздки нехай повертається,— подумав я.— Біль — це лише доказ життя».

За дві години ми досягай спуску, що вів до національного парку «Санджай Ганді». Ми оплатили вхід і розпочали довгу повільну подорож крізь густий ліс біля підніжжя гори. Звивиста дорога, що вела до найвищої верхівки заповідника, була на диво в доброму стані. Нещодавні шторми обтрусили гілки з дерев, які росли біля дороги, але місцеві лісові жителі, чиї хати й самобудовні поселення виднілися тут і там крізь прогалини в пишному підліску, швидко позбирали їх на розпал.

Ми проминали гурти жінок, одягнених у квітчасті сарі, які йшли рядочком і несли на головах в’язки гілок. Малеча також тягла тріски й купки гілок, дрібочучи за жінками.

Парк був наповнений диким, мокрим від дощу життям. Бур’яни виросли аж до плечей, лози корчились і звивались навколо віття. У кожному вогкому затінку розросталися кущі, мох і лишайники. Рожеві, темно-сині й жовті, наче в стилі Ван Гога, дикі квіти розтяглися на листяному заболоченому килимі лісу. Листочки, почервонілі після дощу, встелили дорогу, наче пелюстки на подвір’ї храму. Повітря просочували земляні аромати з духом старої кори, що сочилися з кожного промоклого стебла, гілочки і стовбура.

Мавпи проводили свої зібрання просто на дорозі, але розбігалися, почувши нас. Перебравшись на найближчі виступи та камінці, вони сиділи з гримасами мавпячої образи через наше втручання.

Коли один справді великий гурт мавп зник у деревах, злякавши мене, Абдулла зловив мій погляд і дозволив собі рідкісну посмішку.

Він був найхоробрішим і найвірнішим чоловіком серед усіх моїх знайомих. Він був жорсткий з іншими, але набагато жорсткіший із собою. І йому була притаманна впевненість, якою всі захоплювалися і якій заздрили.

Великий квадратний лоб нависав над допитливою дугою його брів. Велика чорна борода затуляла все, за винятком рота. Глибоко посаджені очі кольору меду в глиняній посудині були сумні: занадто сумні й добрі для широкого гордого носа, високих вилиць і міцної щелепи, які дарували його обличчю той грізний вигляд.

Абдулла знову відростив волосся. Воно спадало на широкі міцні плечі гривою, що додавала сили його довгим рукам і ногам.

Його обличчя, його особистість і характер вели людей за собою на війну. Але щось особливе — скромна потайливість чи обережна мудрість утримували його подалі від влади, яку так нав’язували деякі члени санджайської компанії. Його благали, але він відмовлявся ставати на чолі. І звісно ж, це змушувало їх наполягати ще більше.

Я їхав по тій лісовій дорозі разом з Абдуллою, люблячи його, боячись його і боячись за себе у разі його втрати, замість думати про бійку і як вона могла відбитися на моєму тілі, а ще більше на глузді.

Коли ми дісталися розчищеної гравійної стоянки біля підніжжя гори й зупинили свої мотоцикли, я почув у голові голос Конкенона.

«Диявол на тебе запав, хлопче».

— З тобою все гаразд, Ліне, брате?

— Так.

Я помітив телефон на стійці невеличкої крамниці.

— Будемо ще раз телефонувати Санджаю?

— Так. Я подзвоню.

Він розмовляв із Санджаєм аж двадцять хвилин, відповідаючи на чисельні запитання дона.

Біля підніжжя гори було тихо. Єдиною спорудою на гравійній стоянці була крамничка, у якій продавалися безалкогольні напої, чіпси й солодощі. Продавцем був знуджений молодик з мрійливим обличчям, який час до часу розмахував носовичком, прив’язаним до бамбукової палички. І тоді рій мошкари й мух розлітався на секунду чи дві, але завжди повертався на заляпаний цукром прилавок крамниці.

Нікого не було біля крамниці, й ніхто не спускався з гори. Я був радий. Мене так трусило, що знадобилося всі двадцять хвилин, аби оговтатися.

Абдулла повісив слухавку та жестом припросив мене йти за ним. Я не міг йому сказати, що почувався занадто слабким і побитим, щоб лізти на гору. Інколи уся твоя сила волі лише вдавана, бо любиш когось занадто сильно, щоб втратити його повагу.

Ми піднялися до першого плато гори крутими, але широкими кам’яними сходами. Там була велика печера, оздоблена важкими приземкуватими колонами, що підтримували масивний гранітний цоколь. Арковий вхід вів до святилища.

Пройшовши трохи далі вгору, ми опинилися перед найбільшою і найвеличнішою печерою на світі. Біля високого аркового входу до головної печери в альковах стояли дві здоровецькі статуї Будди. Вони були десь уп’ятеро більші за людський зріст і правили за своєрідних вартових. Їх не захищали ні паркан, ні огорожа, але статуї надзвичайно добре збереглися.

Після десь двадцятихвилинного підйому повз десятки печер ми вийшли на невелике плато, де шлях розходився на кілька добре протоптаних доріжок. Вершина була ще далеко.

Крізь зарості високих тонких дерев і лантанів[85]ми потрапили до храмового подвір’я. Цей оточений колонами простір був викладений великими білими мармуровими кахлями й накритий міцним склепінням, і закінчувався маленьким скромним храмом мудреця.

Похмурий і, може, трохи скорботний кам’яний погляд бородатого святого вдивлявся у навколишні джунглі. Абдулла зупинився посередині білого мармурового подвір’я, щоб обдивитися навкруги. Він поклав руки на стегна, і його очі зігріла легенька посмішка.

— Особливе місце?

— Так, Ліне, брате. Ось тут Хадербгай отримав більшість своїх уроків від мудреця Ідриса. Моїм привілеєм було супроводжувати його на деякі з цих уроків.

Ми трохи постояли мовчки, згадуючи померлого Хана — Хадербгая, і в цей час кожен одягав на плечі іншого плаща зі спогадів.

— Нам ще далеко йти?

— Недалеко,— сказав Абдулла, виводячи мене з подвір’я.— Але це буде найважчий відтинок гори.

Чіпляючись за гілки, траву й лози, ми вилізли на крутіший шлях, що виводив на верхівку.

Цей підйом міг бути досить простим під час сухого сезону, коли гірська порода й каміння міцно закріплені у вузькій земляній стежці вздовж скелі. Але в ті сутінкові дні довгого мусону то був важкий підйом.

На половині шляху ми зустріли молодика, який спускався тією ж самою стежкою. У тій точці був настільки крутий схил, що хлопчина мусив ковзати вниз, тримаючись за бур’яни й лози.

Він ніс велику пластикову каністру для води. Щоб розминутися з нами на вузькому шляху, він мусив сповзати, чіпляючись за нас, а ми робили те ж саме.

— Оце забава! — на хінді мовив він, щасливо посміхаючись.— Принести вам чогось ізнизу?

— Шоколаду! — замовив Абдулла, коли юнак нас оминув, зникаючи в зелені, що заполонила вертикальний шлях.— Я забув його купити! Заплачу, коли піднімешся назад!

— Тгик! — десь далі гукнув молодик.

Діставшись мети, я збагнув, що то була столова гора — з пласкою верхівкою, простора, з’єднана з гострою напівверхівкою гори.

Кілька великих печер врізалися в гостру частину скелі, відкриваючи панораму столової гори й численних долин, що накочувалися одна на одну внизу. А на обрії було Місто-Острів, оповите туманом і димом.

Переводячи подих, я роззирнувся, намагаючись відчути це місце. Воно було засипане маленькою білою рінню. Я не зустрічав її ні в долині внизу, ні під час підйому. Рінь витягали сюди в мішках. І хоча це завдання мало би бути надзвичайно складним, та результат був сліпучий, спокійний і непорочний.

Територія була поділена на кухонну зону, відкриту з трьох боків і накриту зеленим полотном, побляклим до кольору, який ідеально збігався з вибіленим дощами листям навколишніх дерев.

Наступна зона була повністю прихована полотном і була ванною з кількома нішами. Третя накрита зона містила два столи й кілька полотняних шезлонгів, поставлених рядами.

Далі були чотири печери, в яких виднілися кілька деталей інтер’єру — дерев’яна шафа при вході однієї, декілька металевих скринь у другій, великий почорнілий коминок з жевріючим вогнем у третій.

Поки я обдивлявся печери, з найменшої вийшов юнак.

— Ви — пан Шантарам?

Я повернувся до Абдулли, здивовано звівши брови.

— Майстер Ідрис попросив мене привести тебе сюди,— пояснив Абдулла.— Це Ідрис тебе запросив за мого посередництва.

— Мене?

Він кивнув. Я повернувся до молодика.

— Це вам,— сказав він, даючи мені картку.

Я прочитав коротке повідомлення: «Не існує жодних гуру».

Я спантеличено віддав картку Абдуллі. Він її прочитав, посміхнувся і знову передав мені.

— Оце візитівка,— мовив я, перечитуючи її.— Це неначе адвокат, який стверджує, що працює безкоштовно.

— Ідрис, безсумнівно, все пояснить.

— Але, мабуть, не сьогодні,— втрутився юнак, показуючи на печеру з коминком.— Майстер-джі сьогодні зустрічається з кількома філософами у храмі під горою. Тож прошу за мною. Я тільки-но запарив чай.

Я радісно прийняв запрошення, присів на стільці ручної роботи, поставленому біля печери, й почав пити чай.

Поринувши в думки, як буває занадто часто, я знову повернувся до бійки з Конкеноном.

Після довгої поїздки й довгого підйому до вершини мій розум вияснився, тож, сидячи в печері мудреця Ідриса й сьорбаючи солодкий чай, я знову дивився Конкенону в очі.

І раптом збагнув, що після нестямної атаки Конкенона відчув не злість, а розчарування. Розчарування, яке зарезервоване для друзів, а не ворогів.

Але, приєднавшись до скорпіонів, Конкенон надбав собі нових ворогів. Наші хлопці просто мусили відповісти на атаку скорпіонів. Якби вони цього не зробили, то скорпіони сприйняли б мовчання як знак слабкості й могли знову напасти. Почалися проблеми. Я мушу вивезти Карлу з міста: вона мала зв’язки з санджайською компанією.

І от прийшло усвідомлення. Я не думав про Лайзу, чи Дідьє, чи навіть про себе. Я думав про Карлу. Лайза теж у небезпеці. Конкенон знав її, він з нею зустрічався. Я мав спочатку подумати про Лайзу, але то була Карла; то була Карла.

Перебуваючи в тому закрученому вузлі кохання, дивлячись на розкидані жевріючі троянди у м’якому попелі вогнища, я відчув квітковий аромат. Я подумав, що хтось підпалив пахощі в сусідньому вогнищі. Але я впізнав той аромат. Я дуже добре його знав.

Потім я почув голос Карли.

— Розкажи мені жарт, Шантараме.

Мені шкіру на обличчі стягнуло. Я відчув озноб лихоманки. Ріка крові ринула вгору крізь моє тіло і сколихнула груди так, що аж очі почало випалювати.

«Візьми себе в руки,— наказав собі я.— Поглянь на неї. Зніми закляття».

Я обернувся до неї. Це не допомогло.

Вона стояла біля входу до печери, посміхаючись вітру. Її профіль заперечував усе навкруги, чорне волосся та срібний шарф маяли знаменами бажання. Високий сильний лоб, півмісяці очей, ніжний горбочок гострого підборіддя, що захищало порушену обіцянку її губ,— Карла.

— То,— заспівала вона,— жартуватимеш чи ні?

— Скільки треба парсів, щоб замінити лампочку? — запитав я.

— Я два роки тебе не бачила,— мовила вона, досі не дивлячись на мене,— і все, що чую,— це жарт про лампочку?

— Минуло двадцять три місяці і шістнадцять днів. Ти хочеш почути жарт чи ні?

— Гаразд, то скільки треба парсів, щоб замінити лампочку?

— Парси не міняють лампочок, бо знають, що ніколи не дістануть таку ж хорошу, як попередня.

Вона, відкинувши голову, зареготала. Це був гарний сміх, неймовірний сміх, що йшов від неймовірного серця, сильного і вільного, наче сокіл у сутінках, цей сміх розбив усі ланцюги навколо мого серця.

— Іди сюди,— сказала вона.

Я обняв її, притискаючи до порожнистого дерева — свого життя, де заховалася мрія про те, що Карла кохатиме мене вічно.

Розділ 27

Кожен має одне м’якше і сумніше око, а друге жорсткіше і ясніше. Ліве око Карли було м’якішим і сумнішим за праве, і може, тому, що виднілося лише те м’яке світло, зеленіше за весняне листя, я не міг устояти. Я міг лише слухати, посміхатися і час до часу намагатися бути смішним.

Але все було гаразд. Усе було добре. То було повстанське перемир’я в ті ранкові миті, коли гора повернула мені Карлу, ранок того м’якшого сумнішого ока.

Ми провели ніч у різних печерах. На тому гірському плато перебували ще три жінки, усі вони були молодими індійськими ученицями мудреця Ідриса. Жіноча печера була менша, але чистіша та краще обставлена.

Там були підвісні ліжка й матраци, а ми спали на ковдрах, розстелених на голій землі, а там ще стояло кілька металевих буфетів на кам’яних блоках, подалі від щурів з комахами. Ми ж обійшлися кількома поіржавілими гачками, на яких повісили свої пожитки.

Спав я погано. Я розмовляв з Карлою лише кілька хвилин після тих перших обіймів, тієї першої зустрічі за два роки. А потім вона знову зникла.

Абдулла галантно вклонився Карлі й покликав мене приєднатися до інших чоловіків, які зібралися повечеряти біля входу до печери. Я задкував, дивлячись на неї, а Карла вже сміялася з мене — лише через дві хвилини після возз’єднання. Два роки зникли за дві хвилини.

Під час вечері ми познайомилися з шістьма молодими ентузіастами й учнями, які обмінювались історіями про те, що саме привело їх на верхівку цієї гори. Ми з Абдуллою слухали мовчки. Скромна вечеря з даалу й рису закінчилася пізно. Ми почистили зуби, вмилися й підготувалися до сну. Але мій легкий сон потонув у кошмарі, який змусив прокинутися ще перед світанком.

Я вирішив випередити ранніх пташок у відвідинах простої вбиральні. Скористався високогірним туалетом, а потім наповнив невеликого горщика водою, узяв шматок мила і помився, стоячи на солом’яній долівці запнутої полотном ванної.

Обтершись, одягнувшись і повністю прокинувшись, я пробрався крізь темний табір, щоб посидіти біля вогнища. Я тільки роздмухав жаринки навколо старенького кавника до полум’я, підсипавши трісок, як прийшла Карла.

— Чим ти тут займаєшся? — промуркотіла вона.

— Якщо я негайно не вип’ю кави, то почну гризти дерева.

— Ти знаєш, про що я.

— А, ти питаєш про гору? Можу запитати тебе те ж саме.

— Я запитала перша.

Я тихенько засміявся.

— Ти можеш і краще, Карло.

— Може, я вже не та, якою була раніше.

— Ми всі є тими, якими були раніше, навіть коли вдаємо когось іншого.

— Це не відповідь на моє запитання,— сказала вона.

— Те, що ми говоримо, рідко є тим, що ми робимо.

— Я не беру участі в конкурсі афоризмів,— мовила вона, спантеличено посміхаючись і сідаючи біля мене.

— Ми є мистецтвом, яке вбачає мистецтво в нас.

— Ой ні,— заявила вона.— Тримай усі ці рядки при собі.

— Фанатизм означає, що коли ти не проти мене, то ти проти мене.

— Можу звинуватити тебе в афористичному домаганні, знаєш?

— Честь — це мистецтво бути скромним,— незворушно відповів я.

Ми розмовляли спокійно, але наші очі стріляли голками.

— Гаразд,— прошепотіла вона,— давай грати. Моя черга?

— Звісно ж, твоя. Я вже на три ходи попереду.

— Кожне прощання — це примірка сукні для останнього прощання,— видала вона.

— Непогано. Вітання інколи бреше, але прощання завжди каже правду.

— Вигадка — це факт, тільки вбраний у диво. Правда про одне — це брехня про щось інше. Ну ж бо, Шантараме, доклади зусиль.

— Навіщо квапитися? Є ще багато так само вдалих.

— Ти щось пропонуватимеш чи ні?

— О, бачу, ти намагаєшся збити мене зі шляху і вибити з колії. Ну добре, крута дівчино, поїхали. Натхнення — це благодать миру. Правда — це наглядач у в’язниці душі. Рабство неможливо звільнити з системи: рабство і є системою.

— Правда — це лопата,— випалила у відповідь вона.— Твоє завдання — це яма.

Я розсміявся.

— Кожен фрагмент — це єдине ціле,— сказала Карла, не здаючись.

— Ціле неможливо розділити,— мовив я,— без тиранії частин.

— Тиранія — це нестриманий привілей.

— Ми нагороджені Долею,— сказав я,— бо прокляті Долею.

— Доля,— посміхнулася вона.— Одне з моїх улюблених. Доля грає в покер і виграє лише блефуючи. Доля є магом, а Час — це фокус. Доля — це павук, а Час — це павутина. Продовжуємо?

— Темні жарти,— щасливо запропонував я.— Ну, добре. Оціни: всі чоловіки перетворюються на своїх батьків, але тільки якщо не слідкують за цим.

Вона розсміялася. Не знаю, де була Карла, але я нарешті був з нею, у місці, яке ми обожнювали, і вона була моїм раєм.

— Правда — це хуліган, який нам удавано подобається.

— Цей старий! — запротестувала вона.

— Але хороший і заслуговує на друге коло. Що в тебе?

— Страх — це друг, який тебе попереджає,— запропонував я.

— Самотність — це друг, який радить тобі частіше відпочивати,— протиставила вона.— Ну ж бо, піднімімо ставки.

— Немає занадто несправедливої, чи корумпованої, чи нетямущої країни, щоб не дозволити собі хвилюючий державний гімн.

— Велика політика,— посміхнулася вона.— Мені подобається. Як щодо оцього: тиранія — це страх у людській формі.

Я розреготався.

— Музика — це піднесена смерть.

— Горе — це примарне співчуття,— відрізала вона.

— Дідько!

— Ніколи. Шлях до любові — це любов шляху.

— Коани[86],— зрозуміла вона.— Хапаєшся за соломинку, Шантараме. Запросто. Завжди рада дати люблячого копняка. Як щодо такого: любов — це гора, яка вбиває тебе під час кожного підйому на неї.

— Відвага...

— Відвага нас характеризує. Кожен, хто не здається, і це стосується всіх, є відважним чоловіком чи жінкою. Припиняймо вже про відвагу.

— Щастя...

— Щастя — це гіперактивна дитина достатку.

— Правосуддя означає...

— Правосуддя, як і любов з владою, вимірюються милосердям.

— Війна...

— Усі війни — це культурні війни, а всі культури написані на жіночих тілах.

— Життя...

— Ти не живеш заради чогось, ти помираєш дарма! — парирувала вона, тицяючи пальця мені в груди.

— Дідько.

— Дідько — що?

— Дідько... у тебе афоризми... кращі, дівчино.

— То ти кажеш, що я перемогла?

— Я кажу... у тебе афоризми... набагато кращі.

— І я перемогла, так? Бо, до твого відома, я можу продовжувати увесь день.

Це був не жарт, і її очі наповнилися тигрячим світлом.

— Я тебе кохаю,— заявив я.

Вона відвела погляд. За кілька хвилин вона заговорила до вогнища.

— Ти й досі не відповів на моє запитання. Що ти тут робиш?

Під час змагання ми шепотіли, щоб не збудити інших. Небо було темне, але хребет світанку кольору побляклого листя нависнув над далеким хмарним пругом.

— О, почекай-но,— насупився я, нарешті усвідомлюючи.— Ти думаєш, що я піднявся сюди через тебе? Ти думаєш, що я це все підлаштував?

— А це так?

— А ти б хотіла?

Вона повернулася напівпрофілем, і те сумніше м’якіше око вивчало моє обличчя, неначе роздивляючись карту. Червоно-жовті вогняні тіні танцювали на Карлиному обличчі, світло від багаття виводило віру й надію на її шкірі, як вогонь робить на будь-якому обличчі, бо ми істоти вогню.

Я відвернувся.

— Я гадки не мав, що ти тут,— запевнив я.— Це була ідея Абдулли.

Вона м’яко розсміялася. Чи була вона розчарована, чи зітхнула з полегшенням? Я не знав.

— Як щодо тебе? — запитав я, кидаючи кілька гілочок у вогонь.— Ти ж не віднайшла релігію зненацька. Скажи, що це не так.

— Я принесла Ідрису гашиш,— розповіла вона.— Він пристрастився до кашмірського.

Була моя черга сміятися.

— І як довго це триває?

— Десь... рік.

Вона про щось мріяла, дивлячись на світанковий ліс.

— Який він?

Вона знову на мене глянула.

— Він... автентичний. Ти познайомишся з ним пізніше.

— Як з ним познайомилася ти?

— Я не піднімалася сюди для знайомства з ним. Я піднялася для зустрічі з Халедом. Саме він розповів мені, що Ідрис тут.

— Халед? Який Халед?

— Твій Халед,— ніжно мовила вона.— Наш Халед.

— Він живий?

— Саме так.

— Алгамдулілла. І він тут?

— Я б добре заплатила, щоб побачити тут Халеда. Ні, він має свій ашрам, у долині.

Твердий безкомпромісний палестинець був членом ради Хадера. Він був з нами під час контрабандної місії в Афганістані. Він убив людину, близького друга, бо той загрожував усім нам, а потім пішов у сніг сам і без зброї.

Я був його другом, близьким другом, але нічого не чув про повернення Халеда в місто чи про ашрам.

— Ашрам?

— Так,— зітхнула Карла.

Її вираз обличчя й манера поведінки змінилися. Вона здавалася знудженою.

— Який ашрам?

— Прибутковий,— сказала вона.— Там просто магічне меню. Це він забезпечив. Кімнати для медитації, йоги, масажу, ароматерапії та ритуальних співів. Вони багато співають. Наче ніколи не чули про фанк.

— І він розташований біля підніжжя цієї гори ?

— На початку долини, що на західному боці.

Вона насуплено позіхнула.

— Абдулла постійно туди ходить,— розповіла вона.— Хіба він тобі не казав?

Щось у мені похитнулося. Я радів, що Халед живий і здоровий, але заповітна дружба почувалася зрадженою, а серце затнулося.

— Це неправда.

— Правда буває двох видів,— ніжно розсміялася Карла.— Та, яку ти хочеш почути, і та, яку повинен.

— Не починай знову.

— Вибач,— сказала вона.— Заборонений прийом. Не могла втриматися.

Зненацька я розізлився. Можливо, то було почуття зради. Можливо — старий плач, що нарешті пробився крізь щит м’якості, сяючий у її добрішому оці.

— Ти кохаєш Ранджита?

Вона обернулася; обидва ока, м’яке й суворе, були спрямовані на мене.

— Колись давно я думала, що поважаю його,— почала вона,— не те щоб це якось тебе стосувалося.

— А мене ти не поважаєш?

— Чому ти таке питаєш?

— Ти боїшся розповісти про свої почуття?

— Звісно ж, ні,— спокійно сказала вона.— Просто цікаво, як ти можеш не знати, що я думаю.

— Не знаю, що це взагалі означає, тож чому б тобі просто не відповісти на моє запитання?

— Я перша. Чому ти хочеш знати? Це через розчарування у собі чи ревнощі до нього?

— Карло, ти ж знаєш, що розчарування ніколи не підводить. Але справа не в ньому. Я хочу знати, що ти думаєш, бо це важливо.

— Гаразд, ти сам напросився. Ні, я тебе не поважаю. Не сьогодні.

Ми поринули в тишу.

— Ти знаєш, про що я,— нарешті провадила вона.

— Узагалі-то, ні.

Я знову насупив брови, і вона розсміялася: легенький смішок, що клекоче від внутрішнього жарту.

— Поглянь на своє обличчя,— сказала вона.— Що з тобою сталося? Знову впав зі своєї гордості, еге ж?

— На щастя, падати було невисоко.

Вона знову розсміялася, але швидко посерйознішала.

— Ти бодай можеш це пояснити? Чому ти бився? Чому бійка завжди тебе знаходить?

Звісно, я не міг. Бути викраденим і прив’язаним до шезлонга бандою скорпіонів — як я міг це пояснити? Я й сам не розумів, принаймні не все, і точно не розумів Конкенона. Точно не Конкенона. Тоді я ще не знав, що стояв на розтріпаному краєчку кривавого килима, який зовсім скоро накриє більшу частину світу.

— А хто каже, що я маю пояснювати?

— А ти можеш? — повторила вона.

— А ти можеш пояснити речі, які робила з нами тоді, Карло? Вона здригнулася.

— Не стримуйся, Карло.

— Може, я маю одразу перейти до головного, так би мовити, і все тобі розповісти.

— Ну, давай.

— Певен, що витримаєш почуте?

— Звісно.

— Ну гаразд, я...

— Ні, зачекай!

— Чому я маю чекати?

— Моя розмовна підпрограма просто вимагає кави.

— Ти жартуєш, правда?

— Ні, я жахливо хочу кави. Ось як ти надерла мені зад.

— То я таки перемогла?

— Ти перемогла. А тепер я можу випити кави?

Використавши рукава, я зняв кавник з вогню й налив трохи кави у надколотий кухоль. Я запропонував його Карлі, але вона з відразою скривила губи.

— Я бачу відмову,— здогадався я.

— І як же працює ця магія? Пий свою бісову каву, яар.

Я сьорбав каву. Вона була занадто міцна, і занадто солодка, і занадто гірка, і все водночас. Ідеально.

— Гаразд, порядок,— прохрипів я, вітально тремтячи від кави.— Зі мною все добре.

— Я...

— Ні, зачекай!

Я знайшов косяка.

— Добре,— сказав я, підкурюючи.— Я готовий. Розповідай.

— Ти певен, що не хочеш сходити на манікюр чи масаж? — загарчала Карла.

— Я в повному ажурі. Ляскай мене скільки влізе, Карло.

— Ну, гаразд, почали. Сліди на твоєму обличчі і всі шрами на тілі — наче графіті, нашкрябане власним злочинним талантом.

— Непогано.

— Я не закінчила. Твоє серце — намет посеред зруйнованого наметового містечка твого життя.

— Ще щось?

— Господарі нетрищ уже йдуть збирати оренду, Ліне,— трохи спокійніше мовила вона.— Незабаром.

Я достатньо добре її знав і тому відразу зрозумів, що вона написала й підготувала ці рядки. Я бачив її щоденники, наповнені нотатками розумних цитат. Підготовано чи ні, але вона мала рацію.

— Карло, слухай...

— Ти граєш у російську рулетку з Долею,— сказала вона.— І ти це знаєш.

— І ти поставила на Долю? Ось що це все означає?

— Доля заряджає пістолета. Доля заряджає всю зброю на світі.

— Щось іще?

— Поки ти цим займаєшся,— ніжніше провадила вона,— то лише ламаєш речі.

Це було достатньо влучно, щоб завдати болю, незважаючи на те, як ніжно Карла говорила.

— Знаєш, якщо продовжуватимеш так на мене нападати...

— Ти став дотепнішим,— посміхаючись, заявила вона.

— Я такий, як і раніше.

Ми сиділи й дивились одне на одного.

— Слухай, Карло, не знаю, що там у тебе з Ранджитом, і не знаю, як промайнуло аж два роки, відколи ми бачилися і я чув твій голос. Я лише знаю, що коли ми разом, то це наче їхати верхи на дикому коні. Я тебе кохаю і завжди прийду на допомогу.

Емоції були листям у вихорі її обличчя. Там було забагато почуттів, щоб я міг прочитати. Я не бачив Карли. Я не був з нею. Вона здавалася щасливою і злою, задоволеною і сумною, і все водночас. І вона мовчала. Карла, яка не мала слів. Їй це трохи боліло, тож я мав згладити ситуацію.

— Певна, що не хочеш скуштувати кави?

Вона звела брову, що нагадувала гримучу змію, і збиралася вп’ястись у мене, але звуки з печер попередили нас про присутність інших, які прокидалися зі світанком.

Ми поснідали зі щасливими послідовниками й пили вже другу чашку чаю, коли з крутого лісового підйому вибрався молодий учень. Він вдячно прийняв чай і оголосив, що майстер зможе до нас приєднатись аж по полудні.

— Дочекалася,— пробурмотіла Карла, прямуючи до відкритої кухні, де помила чашку й поставила сохнути.

— Дочекалася чого? — запитав я, приєднуючись до неї біля мийки.

— У мене з’явився час спуститися вниз і відвідати Халеда, і повернутися до появи Ідриса.

— Я теж піду,— випалив я.

— Почекай-но. Відклич мірмідонян[87]. А чому йдеш ти?

Це не було риторичним запитанням. Карла не любила риторику.

— Чому? Бо Халед — мій друг. Я не бачив його з тієї миті, коли він зник у снігах майже три роки тому.

— Добрий друг відвалив би від нього зараз,— сказала вона.

— І що це має означати?

Вона спрямувала на мене цей погляд — голод, що палає в очах тигра, коли той знаходить свою здобич. Я його обожнював.

— Він щасливий,— тихо мовила вона.

— І?

Вона зиркнула на Абдуллу, який став позаду мене.

— Щастя важко знайти,— нарешті сказала вона.

— Я гадки не маю, про що ти.

— До щастя прикріплена особлива табличка,— пояснила вона.— На якій написано «Не турбувати», але всі це тільки й роблять.

— Ми обов’язково втручаємося,— наполягав я,— якщо про когось турбуємося. Хіба ти не втручалася, коли щойно живцем здирала з мене шкіру?

— А хіба ти не втручався у наші з Ранджитом справи?

— Яким чином?

— Коли запитав, чи я його кохаю?

Абдулла чемно кашлянув.

— Може, вас залишити наодинці? — запропонував він.

— Від тебе немає жодних секретів, Абдулло,— запевнила Карла.

— А от ти, брате, маєш багато власних,— сказав я.— Як ти міг не розповісти мені, що Халед тут?

— Нападай на Абдуллу, Ліне,— втрутилася Карла.— Але спочатку дай відповідь на моє запитання.

— Коли зрозумієш, на якому етапі цієї розмови ми перебуваємо, знайди мене.

— Ти саме відповідав на запитання.

— Яке запитання?

— Чому?

— Що чому?

— Чому ти мене кохаєш?

— Дідько, Карло! Ти — найбільш незрозуміла жінка, яка коли-небудь розмовляла звичайною мовою.

— Дай мені десятихвилинну перевагу,— розсміялася вона.— Ні, нехай буде п’ятнадцять.

— Що ти плануєш?

Вона знову почала реготати.

— Я хочу попередити Халеда про твій прихід і подарувати шанс на втечу. Ти ж знаєш, як це важливо, хіба ні? Шанс на втечу?

Вона підійшла до краю плато, потім зникла на крутому схилі. Я зачекав, поки минули ті потрібні п’ятнадцять хвилин. Абдулла дивився на мене. Я не повівся. Я не хотів знати.

— Можливо... в цій ситуації вона має рацію,— нарешті заговорив він.

— Ти також?

— Якщо Халед погляне на те що має, твоїми очима замість своїх, то почне вірити в себе менше, ніж зараз. А я хочу, щоб він залишався сильним.

— Це тому ти не розповів мені, що Халед тут, у Бомбеї?

— Так, частково. Щоб захистити його невеличке щастя. Він ніколи не був надто щасливою людиною. Я певен, що ти пам’ятаєш.

Халед і справді був найбільш понурим і жорстким чоловіком, якого я знав. Усіх його рідних убили під час воєн і чисток, що переслідували палестинську діаспору в Лівані. Він настільки огрубів через ненависть і скорботу, що для нього найгіршою образою у словнику хінді було слово «kshama», яке означає «прощення».

— Я досі не розумію, Абдулло.

— Ти впливаєш на нашого брата Халеда,— запевнив він.

— Як саме впливаю?

— Твоя думка дуже важлива для нього. Так було завжди. І твоя думка про нього зміниться після ознайомлення з новим життям нашого друга.

— Чому б нам не перейти міст, перш ніж його підірвати?

— Але інша причина мого мовчання,— провадив Абдулла, поклавши свою руку на мою,— найважливіша причина — це захистити його від можливої шкоди.

— Про що ти? Він був членом ради. Це пожиттєве звання. Ніхто не може його чіпати.

— Так, але Халед — єдиний, хто має право оспорювати лідерство Санджая в раді. Ця обставина може викликати обурення чи страх у інших.

— Лише якщо він вирішить кинути виклик Санджаю.

— Узагалі-то, я попросив його це зробити.

Абдулла, найвідданіший чоловік, якого я знав, готував переворот. Люди загинуть. Друзі загинуть.

— Навіщо ти це робиш?

— Халед потрібен нам більше, ніж ти можеш уявити. Він відмовився, але я попрошу знову і продовжу просити, поки він не погодиться. Будь ласка, мовчи про його присутність тут, як досі робив я.

Це була досить довга промова для мовчазного іранця.

— Абдулло, усе це більше мене не стосується. Саме це я і намагався тобі розповісти. Я намагався знайти спосіб поговорити про це з моменту нашого прибуття сюди.

— Хіба я так багато прошу?

— Ні, брате,— відповів я, відходячи від нього на півкроку.— Ти просиш зовсім небагато, але це вже не має жодного стосунку до мене. Я прийняв рішення і чекав на можливість про все розповісти тобі. Це досить серйозне рішення, тож я все відкладав, а потім та бійка з Конкеноном і скорпіонами, а потім зустріч з Карлою після стількох років. Думаю... уже прийшов час викласти все, як є.

— Яке рішення ? Хтось уже розповів тобі про мій план ?

Я важко видихнув. Випроставшись, я посміхнувся й зіперся на квадратний валун.

— Ні, Абдулло, ніхто не говорив зі мною про твій план. Я ніколи про нього не чув, доки ти мені не розповів. Я вирішив піти з компанії — після того як Блискавичний Диліп сказав, що троє хлопців попрощалися з життям завдяки шмалі, яку продає ДаСилва і його команда.

— Але ж ти не маєш жодного відношення до всього цього, і я теж. Це не твоя операція. Ми обоє не погодилися з Санджаєм, коли той розпочав торгувати гарадом і дівчатками у Південному Бомбеї. Ми не могли на це вплинути.

— Ні, тут не лише це, друже,— сказав я, спостерігаючи за штормовими спіралями, що кружляли над містом.— Можу навести тобі принаймні десять хороших причин, чому я маю піти і чому мушу піти, але вони не мають значення, бо я не можу вигадати жодної причини, щоб залишитися. Суть у тому, що з мене годі. Я йду.

Іранський воїн насупив брови, його очі невпинно шукали колишнього Ліна на полі бою, поки його розум був на війні з серцем.

— Дозволиш переконати тебе зостатися?

— Намагатися переконати мене не лише дозволено поміж близькими друзями,— мовив я,— це необхідно. Але прошу, дозволь заощадити твою доброту. Я знаю, як ти почуваєшся, бо й сам так почуваюся. Правда в тому, що я вже вирішив. Мене вже там немає. Давно немає.

— Санджаю це не сподобається.

— Маєш рацію,— розсміявся я.— Але я не маю ніяких сімейних зв’язків у компанії. У мене немає родини, тож Санджай не зможе розіграти козир мафії проти мене. І Санджай знає, що я вправно підробляю паспорти. Я завжди можу стати в пригоді, навіть потім. Він — обережний. Йому подобається мати різні варіанти. Гадаю, що він не буде напосідати.

— Це небезпечна здогадка,— роздумував Абдулла.

— Так. Це правда.

— Якщо я його вб’ю, твої шанси зростуть.

— Не знаю, чому взагалі маю казати це, Абдулло, але ось: будь ласка., не вбивай Санджая через мене. Ми розуміємо один одного? Це зіпсує мені апетит принаймні на місяць, друже.

— Згода. Коли я відберу його життя, то в цьому не буде жодного зиску для тебе.

— А може, взагалі не треба вбивати Санджая? — запитав я.— З будь-якої причини. І чому ми говоримо про вбивство Санджая? Як ти до цього дійшов, Абдулло? Ні, ні, не кажи. Я поза грою. Не хочу і знати.

Абдулла трохи про це подумав, зціпивши зуби й задумливо смикаючи губами.

— Чим ти займатимешся?

— Думаю, що стану фрілансером,— відповів я, вдивляючись у тінь думок на його обвітреному обличчі.— Може, приєднаюся до Дідьє. Він роками просить мене про це.

— Дуже небезпечно,— пробубонів він.

— Небезпечніше за це? — запитав я, і коли він розтулив рота, щоб відповісти, то я зупинив його.— Навіть не починай, брате.

— Ти розповів ще комусь?

— Ні.

— Не сумнівайся, Ліне,— раптом суворо заявив він.— Я розпочинаю війну і мушу в ній перемогти. Твоя віра в лідерство Санджая зникла, як і моя, і ти вже не належиш до компанії. Гаразд. Але сподіваюся, що відданість мені забезпечить твоє мовчання щодо цього плану.

— Краще б ти не розповідав мені про це, Абдулло. Змови заражають, і тепер я заражений. Але ти — мій брат, друже, і якщо вибір стоятиме між ними і тобою, я в будь-якому разі буду за тебе. Але не розповідай мені нічого іншого, згода? Хіба тобі ніхто не казав, що немає гіршого прокляття, ніж плани когось іншого?

— Дякую, Ліне,— посміхаючись, сказав він.— Я зроблю все, що зможу, аби війна не прийшла на твій поріг.

— Краще б вона навіть на мій субконтинент не приходила. Чому війна, Абдулло? Облиш це, друже. Я підтримаю тебе — тут, поза межами компанії, незважаючи на всі виклики. Війна вб’є наших друзів разом з ворогами. Хіба щось цього варте?

Він теж зіперся на квадратний валун, торкаючись мене плечем. Ми обоє поглянули на лісову завісу, а потім він поклав голову на камінь, щоб було зручніше спостерігати за неспокійним небом.

Я теж відкинувся на камінь, піднімаючи обличчя на хмарні лани, зорані штормом.

— Я не можу піти, Ліне,— зітхнув він.— Ми були б гарною командою, це правда, але я не можу піти.

— Хлопець Тарик.

— Так. Він — племінник Хадербгая і моя відповідальність.

— Але чому? Ти ніколи не пояснював.

На його обличчі з’явилася м’яка сумна посмішка, яка відображала спогади про гіркий крах, що згодом привів до успіху.

— Хадербгай урятував мені життя,— нарешті мовив Абдулла.— Я був молодим іранським солдатом, який утікав від війни з Іраком. І потрапив у халепу в Бомбеї. Хадербгай втрутився. Я не розумів, чому всемогутній дон вирішив урятувати мене від загибелі, яку накликали мої гордощі й норов.

Він був зовсім близько біля мене, але голос звучав наче здалеку, десь аж з-за валунів.

— Коли він викликав мене до себе на аудієнцію, та розповів, що питання вже врегульоване, і запевнив, що небезпека зникла, а я запитав, як можу відплатити за все це,— провадив Абдулла.— Хадербгай довго посміхався. Ти дуже добре знаєш цю посмішку, Ліне, брате.

— Знаю. Ще й досі інколи її відчуваю.

— А потім він змусив мене пролити власну кров своїм же ножем і присягнутися на тій крові берегти його племінника Тарика, і якщо буде така необхідність, то навіть віддати за хлопчину життя, поки ми обоє будемо на цьому світі.

— Він був майстром угод з дияволом.

— О так,— тихо промовив Абдулла, поки ми сиділи, дивлячись один на одного.— Але саме тому я не можу просто забути про те, чим займається Санджай. Є речі, яких ти не розумієш. Речі, про які я не можу тобі розповісти. Але Санджай може накликати вогонь на наші голови, а може й на все місто. Жахливий вогонь. Хлопчина Тарик у небезпеці, і я зроблю все можливе, щоб він залишився у безпеці.

Ми довго мовчки дивились один на одного, не посміхаючись, але все-таки спокійно. Нарешті Абдулла підвівся й ляснув мене по плечу.

— Тобі потрібно буде більше зброї,— сказав він.

— У мене є два пістолети.

— Саме так. Тобі потрібно більше зброї. Залиш це мені.

— У мене достатньо зброї,— запевнив я, починаючи розуміти.

— Залиш це мені.

— Мені не потрібна нова зброя.

— Усім потрібна нова зброя. Навіть арміям потрібна нова зброя, а в армії хороші арсенали. Залиш це мені.

— Давай так. Якщо ти зможеш знайти зброю, яка вкладає людину спати на кілька днів, при цьому їй не шкодячи, то дістань мені таку, з великою кількістю набоїв.

Абдулла зупинився і прошепотів:

— Ліне, буде погано, перш ніж стане добре. Це не жарт. Будь ласка, знай, що я дуже високо ціную твоє мовчання, мовчання дружби, бо знаю, який це смертельний ризик, якщо Санджай пронюхає. Готуйся до війни, тим більше, якщо її зневажаєш.

— Гаразд, Абдулло, гаразд.

— Ходімо до Халеда,— вирішив він, ідучи до краю плато.

— То тепер уже можна турбувати його маленьке щастя, так? — сказав я, прямуючи за ним.

— Ти вже не входиш до родини, Ліне, брате,— тихо мовив Абдулла, коли я теж підійшов до краю плато.— Твоя думка вже не важлива.

Я вдивлявся в його очі, і там був цей вираз: байдужість, що пригасила світло любові та яскравої дружньої довіри; легка зміна в аурі прихильності, коли той, хто залишається, дивиться в очі тому, який іде геть.

Я знайшов домівку, розбиту домівку в санджайській компанії, але її брама зачинилася назавжди. Я любив Абдуллу, але любов — це вірність одного, а мій друг ще й досі належав до групи братів і був вірний усім. Саме тому я не одразу йому сказав, саме тому дозволив собі дрейфувати по течії кмітливості Карли та бійцівської навіженості Конкенона.

Я втрачав Абдуллу. Сокирою розлуки я зрубав внутрішнє дерево, яке з’єднувало нас у компанії. І мій друг, у чиїх очах уже проглядала відчуженість, повів нас донизу, а грім обвалився на загрозливе море — затоплене небо.

Розділ 28

Біля підніжжя гори Абдулла попрямував геть від долини піщаних будд і протоптаних стежок. Ми йшли лісовою стежкою крізь густі джунглі, а потім побачили обсаджений деревами перехід, що підіймався пологим схилом і закінчувався біля бетонно-дерев’яного чотириповерхового будинку.

Халед вийшов назустріч ще до того, як ми досягай сходів, які вели до просторої веранди на першому поверсі.

Одягнений у просторий жовтий шовковий халат і обвішаний червоними й жовтими квітковими гірляндами, він стояв, поставивши руки в боки.

— Шантараме! — загорлав він.— Вітаю в Шангрі-Ла!

Він змінився. Він помітно змінився за ці роки. Волосся поріділо настільки, що він практично облисів. Фігура бійця настільки обросла салом, що стегна й пузо стали ширші за плечі. Вродливе обличчя, яке раніше хмурилося люттю й звинуваченнями, тепер округлилося від скронь до майже невидимої щелепи, і й каро-золоті очі майже заховалися в усмішці.

Це був Халед, мій друг. Я підбіг, щоб привітатися.

Він простягнув руки, затримавши мене на сходах. Юнак у жовтій курті[88] почав нас фотографувати, а потім залишив фотоапарат теліпатися на лямках навколо шиї і витягнув з кишені сорочки блокнот і ручку.

— Не зважай на Таруна,— мовив Халед, киваючи на молодика.— Він веде облік усіх, з ким я зустрічаюсь, а також усього, що роблю чи кажу. Я просив його зупинитися, але непокірний хлопчик не хоче слухати. І взагалі, люди завжди роблять те, що їм підказує серце, правда ж?

— Ну?

— Я розжирів,— заявив він.

Він не жалів і не іронізував. Просто констатував факт.

— Ну...

— Але ти видаєшся дуже підтягнутим. Чим ти таким займався, щоб отримати всі ці синці? Боксував з Абдуллою? Здається, він переміг. Воно й не дивно, так? Ви однозначно достатньо спортивні, щоб залізти на мою гору і побачити Ідриса.

— Твоя гора?

— Ну... ця частина її належить мені, чи ні? Взагалі-то, Ідрис вважає, що володіє усією горою. Він такий чудг! Хай там як, іди-но сюди, дай я тебе обійму як треба і проведу екскурсію.

Я пройшов ще дві сходинки і потрапив у м’ясисту хмару. Тарун нас клацнув. Відпустивши мене, Халед потиснув руку Абдуллі й повів нас усередину.

— Де Карла? — запитав я, ідучи за ним.

— Вона переказувала, що зустрінеться з тобою на стежині,— безтурботно відповів він.— Думаю, вона на пробіжці, щоб провітритися. Не певен, чи то я, чи ти її стурбував, але я ставлю на тебе, давній друже.

Двері величезного старого будинку відчинилися до широкого вестибюля зі сходами, які розходилися праворуч і ліворуч, та арками, що вели до головних кімнат першого поверху.

— Це був сховок якогось британця на час мусонів,— повідомив Халед, рухаючись у вітальню, заповнену книжковими полицями, двома письмовими столами і кількома комфортними шкіряними кріслами.— Він перейшов до одного бізнесмена, та коли тут влаштували національний парк, той змушений був продати будинок місту. Мій заможний друг, один з моїх учнів, узяв його в оренду в міста на кілька років і віддав мені для користування.

— Твої учні?

— Саме так.

— А, ясно. Це тут ти навчився не контактувати з друзями, потому як повернувся з того світу?

— Дуже смішно, Ліне,— відповів він тим байдужим тоном, яким розповідав про свій жир.— Але, гадаю, ти розумієш мою потребу в обачності.

— До біса обачність. Ти живий, Халеде, і я хочу почути, чому досі про це не знав.

— Усе не так просто, як тобі здається, Ліне. І взагалі, те, що я тут викладаю, не має ніякого стосунку до зовнішнього світу. Я навчаю любові. А конкретніше, я вчу людей любити самих себе. Думаю, тебе не здивує, що для деяких це досить важко.

Ми проминули вітальню, відчинили жалюзійні французькі двері й потрапили до просторої заскленої тераси, що займала всю довжину будинку. У кімнаті стояло багато плетених крісел і скляних столів між ними.

На стелі повільно крутилися вентилятори, колихаючи тоненькі листочки вазонків. Скляна стіна вела в садок в англійському стилі, з трояндами й акуратно підстриженим живоплотом.

До нас підійшли дві дівчини-європейки, одягнені в туніки, вклоняючись Халеду та склавши руки докупи.

— Прошу, сідайте,— запросив Халед, вказуючи на двоє плетених крісел.— Які напої будете, холодні чи гарячі?

— Мені щось холодне,— відповів Абдулла.

— Мені теж.

Халед кивнув дівчатам. Вони кілька кроків задкували, перш ніж розвернутися та вийти з кімнати. Халед спостерігав за ними.

— Останнім часом досить легко знайти гарних помічників,— задоволено зітхнув він, опускаючись у крісло.

Тарун усе записував.

— Що сталося? — запитав я.

— Що... сталося? — здивувавшись, повторив Халед.

— Під час нашої останньої зустрічі на землі лежав мертвий шаленець, а ти зник у штормі без жодної зброї. Тепер ти тут. Що сталося?

— А,— посміхнувся він.— Ясно. Ми повернулися до цього.

— Так. Ми повернулися до цього.

— Знаєш, Ліне, ти загрубів з останньої нашої зустрічі.

— Можливо, так воно і є, Халеде. А можливо, я люблю чути правду.

— Правду,— роздумував він.

Він поглянув на Таруна, який і досі робив нотатки. Асистент зупинився, зустрівся поглядом з Халедом, зітхнув і заховав записника.

— Ну,— провадив Халед,— я вийшов з Афганістану. І йшов. І йшов. Неймовірно, як, виявляється, багато можна пройти, коли байдуже, житимеш ти чи помреш. А точніше, коли ти себе не любиш.

— І куди конкретно ти дійшов?

— Я дійшов до Пакистану.

«Розкажи мені про Пакистан»,— промовив мій внутрішній голос.

— А після Пакистану?

— А після Пакистану я пішов до Індії. Потім, пройшовши Індію, дістався Варанасі[89]. Поки я потрапив туди, уже пішов поголос. Багато людей чули про Мовчазного Подорожнього Бабу, який не проронив ні слова. Мені довго доходило, що то вони про мене. Я не говорив, бо на той час просто не міг. У плані, фізично не міг. Я дуже охляв від недоїдання. Мало не помер від нього. Багатомісячний голод призвів до того, що в мене випало волосся і більшість зубів. Рот розпухнув від виразок. Я не міг промовити ні слова, навіть щоб попросити допомоги.

Він лагідно розсміявся, розсіюючи веселі порошинки в сонячному промінні спогадів.

— Але люди сприймали моє мовчання як мудрість, уявляєш? Менше інколи може стати більшим. А у Варанасі був англієць — лорд Боб, який визнав мене своїм гуру. І так сталося, що він був надзвичайно заможний. Чимало моїх учнів виявилися багатіями, і якщо подумати, то це досить кумедно.

Халед замовк, роздивляючись англійський садок, і посмішка подиву заграла в куточках його рота.

— Лорд Боб...— зацікавився я.

— О так. Лорд Боб. Він був такою доброю і турботливою людиною, але й сам чогось потребував. Відчайдушно потребував. Він усе життя присвятив пошукам того, що могло б надати значення існуванню, а потім нарешті прийшов до мене по відповідь.

— І якою вона була? — запитав я.

— Не уявляю,— відповів Халед.— Чесно кажучи, я гадки не мав, чого конкретно він шукав. Гадки не мав. Урешті-решт, він був безбожно багатий. Чого ще йому могло хотітися? Але не думаю, що нездатність допомогти хвилювала лорда Боба, бо по смерті він залишив свій статок мені.

Дівчата повернулися з двома тацями й поставили їх на столах біля нас. Там були напої у високих склянках, а ще кілька тарілок із сушеними папаєю, ананасом і манго та три різновиди очищених горішків.

Низько вклонившись Халеду з благоговійно складеними докупи руками, дівчата почали задкувати, а потім повернулись і залопотіли босими ногами по викладеній кахлями підлозі веранди.

Я споглядав, як дівчата зникали за рогом, а потім обернувся й поглянув на Халеда, який мрійливо задивися на сад, і Абдуллу, який втупився в Халеда.

— Я прожив у Варанасі майже два роки,— згадав Халед.— Й інколи за ним сумую.

Тоді він озирнувся і взяв одну зі склянок. Віддав її мені, а ще одну передав Абдуллі, й себе теж не обділив.

— То були хороші роки,— сказав Халед.— Я багато навчився, дивлячись на готовність лорда Боба підпорядковуватись і підкорятися мені.

Він усміхнувся. Я глянув на Абдуллу. Він сказав — підпорядковуватися? Він сказав — підкорятися? Це буда дивна мить, і ще дивніша година. Ми потихеньку пили свої напої.

— І, звісно ж, він був не єдиний,— провадив Халед.— Було багато інших, навіть літні садгу[90], і всі вони чекали можливості впасти навколішки і торкнутися моїх ніг, навіть при тому, що я мовчав. І саме тоді я усвідомив, яка влада наповнює нас, коли бодай одна людина прихилиться у відданості. Я зрозумів, що чоловіки продають силу тієї мрії жінкам під час кожного освідчення в коханні.

Він розреготався. А я дивився на лінії вологи, що зиґзаґами перетинали срібний філігранний візерунок на яскраво-червоній склянці. Я дедалі більше ніяковів. Халед, який так самовдоволено розповідав про людей, що падали перед ним навколішки, був зовсім не тим другом, якого я любив.

Халед обернувся до Абдулли.

— Думаю, наш брат Лін дивується, що хоча моя англійська значно покращилась після років спілкування з лордом Бобом, то чуйність однозначно погіршилася, ти згоден?

— Кожен сам відповідає за свої дії,— відповів Абдулла.— Це правило однаково застосовується і до тебе, і до людей, які вирішили падати навколішки, а ще до Ліна, та й до мене.

— Добре сказано, старий друже! — вигукнув Халед.

Він поставив склянку на стіл і важко зіп’явся на ноги.

— Ходімо! Хочу щось вам показати.

Ми пішли за ним через увесь будинок, аж до сходів, що розходилися по флангах вестибюлю. Халед на мить зупинився біля сходів, поклавши руку на кулю стовпчика.

— Сподіваюся, вам сподобався сік,— серйозно запитав він.

— Звісно.

— Усе змінює краплина кленового сиропу,— наполягав він.

Настала пауза. Мені дійшло, що він чекав на відповідь.

— Сік був нормальний, Халеде,— сказав я.

— Добрий сік,— приєднався Абдулла.

— Я дуже радий,— заявив Халед.— Ви навіть не уявляєте, як довго довелося тренувати персонал на кухні, щоб навчити готувати такі соки. Я мусив побити одного з них кухонною лопаткою. А та драма, яку я пережив з десертами... страшно навіть починати.

— Даю слово, що все було смачно,— запевнив я.

Він зробив один крок, але потім швидко обернувся до Таруна, який рушив був за нами.

— Можеш зачекати тут, Таруне,— мовив Халед.— А взагалі відпочинь. З’їж кексик.

Розчавлений Тарун побрів геть. Халед спостерігав за ним, мружачись із підозрою.

Давній Халед міг за один раз перестрибнути через три сходинки й випередити будь-якого жителя Бомбея, діставшись найвищого поверху першим. Новий Халед двічі зупинявся для відпочинку ще на першому прольоті.

— Цей поверх,— пихкотів він, коли ми дійшли до другого поверху,— містить усі необхідні зали для медитації та йоги.

— То ти часто займаєшся йогою? — поцікавився я, на мить перейнявши пустотливий дух Близнюка Джорджа.

— Ні, ні! — серйозно відповів Халед.— Я занадто жирний і нетренований для цього. І взагалі, я завжди більше любив бокс і карате. Ти маєш пам’ятати, Ліне.

Я пам’ятав. Я пам’ятав часи, коли Халед міг збити з ніг будь-якого чоловіка в місті, крім Абдулли, та ще й залишався після цього досить енергійним.

— Ага.

— Але йогу люблять мої учні. Вони займаються нею повсякчас. Вони б цілодобово там сиділи, якби я їм дозволив. Я практично зі шланга їх мушу поливати, щоб зупинити.

Крізь найближчі двері ми помітили гурт з десяти людей, що сиділи на килимках. А з динаміків на стінах лунали звуки флейти.

Віддихавшись, Халед повів нас на третій поверх.

На цьому поверсі було чимало зачинених дверей, що заповнили довгий коридор.

— Спальні,— прохрипів Халед.— Та одномісні кімнати.

Він тихенько прочинив двері до найближчої кімнати. Ми побачили кількох дівчат, що спали на односпальних ліжках під натягнутими москітними сітками. Дівчата були голі.

— Мої найвідданіші учениці,— розповів Халед дивовижно байдужим тоном.

— Якого біса, Халеде? — не витримав я, але він приклав палець до губ, щоб угамувати мене.

— Ліне, прошу, тихіше! Ми не матимемо і хвилини спокою, якщо вони прокинуться.

— Добре, бувай, Халеде,— розвертаючись, сказав я.

— Що ти робиш? — запитав він, здивовано зморщивши лоба.

— Ну, я збираюсь іти, поки не вийду звідси. Саме це люди роблять після прощання.

— Ні, Ліне, у чому справа? — не розумів він, тихенько причиняючи двері.

— Справа? — сказав я, зупиняючись біля сходів.— Це що узагалі таке — гарем? Халеде, ти розгубив усі клепки? Ти ким себе вважаєш?

— Усі присутні тут можуть піти щомиті,— заявив він, починаючи злитися.— Включно з тобою.

— Як вдало,— зітхнув я, готовий іти геть.— Я саме збирався йти.

— Ні, ні, вибач,— запротестував Халед, кидаючись уперед і кладучи руку мені на плече, щоб зупинити.— Ти маєш дещо побачити! Я маю тобі щось показати! Це таємниця. Таємниця, якою я хочу поділитися з вами.

— Мені вже достатньо таємниць як на один день, Халеде. Зателефонуй мені, коли злізеш з гори.

— Але Абдулла ще не бачив цієї таємниці. Ти ж не позбавиш його такої можливості, правда ж? Це жорстоко. Абдулло, ти ж хочеш дізнатися таємницю?

— Хочу, Халеде,— відповів Абдулла, імітуючи невинний захват.

— Скажи це Ліну. Переконай його залишитись. У будь-якому разі, я піду дивитися на цю таємницю, і ви можете приєднатися, якщо захочете, брати мої.

Він відпустив моє плече, приготувався до підйому по сходах і поплентався на четвертий поверх.

Я притримав Абдуллу.

— Що ми тут робимо, Абдулло?

— Що ти маєш на увазі?

— Кімната, переповнена голими дівчатами? Що з ним сталося? Є достобіса дівчат. Світ наповнений дівчатами. Мати власну кімнату з дівчатами — ось це надає слову «стрьомний» нового значення. Ну ж бо, Абдулло. Гайда звідси.

— Але, Ліне,— прошепотів Абдулла.— Як щодо таємниці?

— Ти знущаєшся?

— Це ж таємниця. Справжня таємниця.

— Мені не подобаються таємниці, про які я вже чув, Абдулло.

— Як тобі може не хотітися дізнатися?

— Припустімо, що в мене психологічний напад астми і мені негайно потрібно вийти на свіже повітря. Це може зцілити мене. Ходімо.

— Прошу, Ліне, залитися зі мною, поки не розкриється ця таємниця.

Я зітхнув.

— Хлопці, ви йдете? — гукнув Халед, зупинившись на перепочинок посеред сходів.— Ці сходи мене вбивають. Наступного тижня встановлять ліфт.

Абдулла благально на мене подивився.

— Гаразд, гаразд,— вирішив я, піднімаючись сходами.

Утомлено дибаючи, Халед подолав останній відрізок сходів і підійшов до зачинених дверей. Дістаючи ключа зі складок свого каптана, він відімкнув двері й провів нас усередину.

Там було темно. Світло з будинку осяяло горище, перехрещене балками даху. Халед зачинив двері, замкнув їх та увімкнув підвішену лампочку.

Там був скарб із золотих і срібних об’єктів: коштовні намиста і ланцюжки, що висипалися з маленьких дерев’яних скринь, розкиданих на кількох столах.

Там були також підсвічники і дзеркала, рами для картин, щітки для волосся, перлові намиста, коштовні браслети, намиста, брошки, персні, сережки, кільця для носа, персні для пальців ніг, навіть кілька чорних і золотих весільних намист.

І там були гроші. Багато грошей.

— Хай як би я намагався це описати,— мовив Халед, дихаючи розтуленим ротом,— нічого не зрівняється з побаченим на власні очі, на? Це і є влада прихиленого коліна. Ви бачите? Ви бачите?

Опустилася м’яка тиша. Десь на даху бігали голуби, їхнє воркотання лунало в довгій замкненій кімнаті.

Нарешті Халед озвався.

— Неоподатковані,— пропихтів він.

Він по черзі дивився на мене й Абдуллу.

— Ну? Що скажете?

— Тобі потрібно більше охорони,— зауважив Абдулла.

— Ха! — розреготався Халед, поплескуючи високого іранця по спині.— Ти зголошуєшся на роботу, мій старий друже?

— Я маю роботу,— ще серйозніше відповів той.

— Так, так, звісно ж, маєш, але...

— Це твої учні віддали все це? — запитав я.

— Узагалі-то, це я називаю їх учнями, а вони надають перевагу терміну «послідовники»,— розповів Халед, дивлячись на скарби.— Цього всього було ще більше.

— Більше за це?

— О так. Удосталь інших подарунків від моїх послідовників у Варанасі. Але я мав нагло покинути те місто, тож усе втратив.

— Як саме?

— Використав як хабар поліції,— уточнив Халед.— Саме тому лорд Боб незадовго до смерті оселив мене тут, у цьому будинку.

— А чому ти так швидко покинув Варанасі?

— Чому ти хочеш знати, Ліне, мій старий друже?

Прикраси зі скарбу сяяли в його очах.

— Друже, ти сам почав про це розповідати.

Він довго на мене дивився, вагаючись на крижаному краю безжалісної правди. Здається, він вирішив мені довіритися.

— Там була дівчина,— почав він.— Послідовниця, дуже віддана послідовниця, яка походила з видатної родини брахманів[91]. Вона була прегарна й безмежно мені віддана, тілом і душею. Я не знав, що вона була неповнолітня.

— Та ну, Халеде.

— Я не міг знати. Ліне, ти ж тут живеш і маєш знати, якими не на свої літа розвинутими можуть бути ці юні індійські дівчата. Вона виглядала на вісімнадцять, присягаюся. Її груди були набряклі, наче спілі манго. І сексом вона займалася, неначе доросла. Але, на жаль, їй було лише чотирнадцять.

— Халеде, ти тільки-но офіційно мене налякав.

— Ні, Ліне, зрозумій мене...

— Зрозуміти секс із дітьми? Хочеш, щоб я дивився на це твоїми очима? Це воно, Халеде?

— Але цього не трапиться знову.

— Знову?

— Цього не може знову трапитися. Я вжив заходів.

— Ти погіршуєш ситуацію щоразу, коли розтуляєш рота, Халеде.

— Послухай мене! Я змушую кожну з них показувати свідоцтво про народження, особливо молодших. Тепер я захищений.

— Ти захищений?

— Закриймо цю серйозну тему, яар. Ми всі жалкуємо про деякі випадки зі свого минулого, ні? Є таке арабське прислів’я: радься з тим, хто змушує тебе ридати, а не з тим, хто змушує сміятися. Я не розсмішив тебе сьогодні, Ліне, але це не означає, що мої поради даремні.

— Халеде...

— Хочу, аби ви знали, що ви з Абдуллою — єдині мої брати, які відтепер завжди будуть у безпеці. Ця влада, ці гроші та мій спадок — це все ваше.

— Про що ти, Халеде?

— Про гроші для розширення бізнесу,— пояснив він.

— Якого бізнесу?

— Цього бізнесу. Ашраму. Прийшов час для розширення. Ми можемо керувати тут разом, і по всій Індії, а потім навіть у Америці. Межа — це небо. Буквально.

— Халеде...

— Саме тому я так довго з тобою не зустрічався. Потрібно було накопичити базовий фонд. Я привів вас сюди, щоб показати щось настільки ж ваше, як і моє.

— Це точно,— сказав я.

— Я дуже радий, що ти розумієш.

— Я хочу сказати, що зібрані тут речі не наші, Халеде, і не твої.

— Що це означає?

— Вони були даровані чомусь більшому за нас, і ти це знаєш.

— Але ти не розумієш,— наполягав він.— Я хочу бачити вас двох зі мною. Ми можемо заробити мільйони. Але духовна індустрія — це жорстоке місце. Ви знадобитеся мені для руху вперед.

— Я вже рушив уперед, Халеде.

— Але ми можемо розширитися! — просичав Халед, вишкіривши зуби.— Ми можемо розширитися!

— Халеде, мені потрібно поїхати з міста,— раптом заявив Абдулла наполегливо.

— Що? — здивувався Халед, якого несподівано струсили з дерева планів.

— Хочу попросити тебе ще один раз залишити це місце, цих людей і повернутися зі мною до Бомбея.

— Знову, Абдулло? — сказав Халед.

— Займи своє правомірне місце на чолі ради, що належала Хадербгаю. Ми зіткнулися з проблемами, і стане набагато гірше. Ти маєш нас очолити. Ти маєш скинути Санджая і повести нас. Якщо підеш зараз, то Санджай житиме. Якщо ні, то один з нас його вб’є, а потім тобі все одно доведеться керувати в інтересах компанії.

У цьому новому втіленні Халед був протилежністю того, яким має бути ватажок. Але Абдулла — іранець, який налаштовував своє серце під музику вулиць Бомбея,— не бачив чоловіка, що стояв з нами на горищі. Абдулла бачив престиж, що приклеївся до Халеда завдяки довгій і близькій дружбі з Хадербгаєм, а ще владу, що прокинулася завдяки крові багатьох битв і бандитських воєн, якими він керував і в яких перемагав для компанії.

Я остаточно покінчив із санджайською компанією, але ясно було, що смак до підкорення Нового Халеда підживить рішуче використання влади Старим Халедом.

Злочин завжди пов’язаний з чимось фатальним, і саме тому ми так ним захоплюємося. Злочин з домішками релігії дарує спокуту рятівникам завдяки жертві грішників. Я не бажав, щоб Халед пристав на пропозицію Абдулли.

— І знову скажу, що не можу прийняти цю пропозицію,— посміхнувся Халед.— Але, враховуючи нашу дружбу й повагу один до одного, прошу вас розглянути мою пропозицію. Це золота можливість вдало зайняти нішу в духовній індустрії до того, як вона справді розкрутиться. Ми лише на йозі можемо заробити мільйони.

— Халеде, подумай про компанію,— наполягав Абдулла.— Ти мусиш слідувати за своєю долею.

— Цього не станеться,— відповів Халед, досі з посмішкою.— Але я ціную твою доброту і ще одне звернення. Тепер, перш ніж ви остаточно вирішите, прошу подумати про всі мої скарби та разом пообідати. Маю сказати, що вмираю з голоду.

— З мене годі,— мовив я.

— З тебе... що?

— Халеде, з мене було годі ще тоді, коли ти показав мені гарем. Я йду.

— Ти що — навіть не поїси з нами? — запитав Халед, замикаючи двері.

— Це означає: знову прощавай, Халеде.

— Але ж це погана прикмета — не їсти того, що було приготовлено спеціально для тебе! — попередив він.

— Я ризикну.

— Але ж це кашмірські солодощі. Кашмірський кондитер — один з моїх послідовників. Ти навіть не уявляєш, як важко знайти одного з таких.

Я перетнув передпокій з Халедом, що метушився позаду. До нас приєднався Тарун, прилипаючи до свого господаря.

— Ну, добре,— сопів Халед, виходячи за нами на веранду.

Він попрощався зі мною вологими м’якими обіймами, потис руку Абдуллі й махав рукою, поки ми йшли гравійною доріжкою.

— Приходьте в будь-який час! — гукнув він.— Вам завжди раді! По середах ми крутимо фільми! Ми подаємо охолоджений фірні! І ми влаштовуємо танці по четвергах! Я вчуся танцювати. Можете в це повірити?

Біля нього Тарун почав робити нові нотатки.

Ми знайшли Карлу на першому ж вигині шляху. Вона сиділа на стовбурі поваленого дерева й насолоджувалася цигаркою.

— Ну як, Шантараме, ти облив брудом його паломництво?

— Ти могла б трохи краще попередити мене перед нашою зустріччю,— сказав я, почуваючись розбитим правдою.— Що з ним у біса сталося?

— Він став щасливим, більш-менш,— спокійно відповіла вона.— У його випадку трохи більш, аніж менш.

— А ви раді його таким бачити?

Вони обоє витріщилися на мене.

— Та ви що!

Вони продовжували на мене витріщатися.

— Гаразд, гаразд,— здався я.— Може... може я просто хочу повернути старого друга. Ви за ним не сумуєте?

— Халед тут, Ліне,— запевнив Абдулла.

— Але...

— Прибережи сили для підйому,— порадила Карла, повертаючись на стежку.— Ви, гангстери, колись замовкаєте?

Ми підійшли до підвищення біля перших печер, і Карла повільно побігла. Коли ми дісталися крутого підйому, вона ще й досі була попереду.

Почавши підніматись угору, я не міг не витріщатися на піщані вигини її тіла, окреслені підйомом.

«Чоловіки — собаки,— колись сказав мені Дідьє,— без манер».

— Ти що — витріщаєшся на мій зад? — здогадалася вона.

— Боюся, що так.

— Пробач йому, Карло,— мовив Абдулла, щоб прикрити чуже сум’яття.— Він витріщається, бо ти рухаєшся, неначе мавпа.

Карла розсміялася, схопившись за лозу біля стежки, щоб утриматись на місці. Той голосний щирий сміх линув крізь верхівки гілок, що підіймалися разом зі скелею. Карла витягнула одну вільну руку, щоб застерегти Абдуллу не говорити ні слова, поки не закінчиться напад сміху.

— Дякую, Абдулло,— нарешті вимовила вона.

— Звертайся.

Отак сміючись і жартуючи, ми, троє вигнанців, піднялися на гору, яка мала змінити всі наші життя навіки.

Розділ 29

Коли ми дісталися на вершину, нам вистачило часу лише освіжитися. Карла переодягнулась у небесно-блакитний сальвар-каміз і приєдналася до нас, щоб пообідати. Поївши, ми дізналися, що Ідрис уже на горі. Я повернувся до Крутого схилу, але всі інші спрямували свої погляди на печери.

— Є інший шлях на цю гору? — запитав Карлу я.

— Завжди є інший шлях на будь-яку гору,— промуркотіла вона.— Усі це знають.

— Га-аразд.

За кілька секунд на шляху, що проходив біля печери для жінок, з’явився старший чоловік, що, мабуть, був Ідрисом. Він стояв разом з молодиком. Обоє були одягнені в білі курти й небесно-блакитні ситцеві штани. Молодший, на вигляд іноземець, повісив на плече мисливську гвинтівку.

— А хто це зі зброєю?

— Силвано,— відповіла Карла.

— А для чого гвинтівка?

— Щоб відлякувати тигрів.

— Тут є тигри?

— Звісно. На сусідній горі.

Я хотів дізнатися, наскільки близько сусідня гора, але озвався Ідрис.

— Любі друзі,— кахикнув він.— Це ще той підйом, навіть протоптаною стежкою. Вибачаюся за запізнення. Сьогодні вранці на мене напали сварливі філософи.

Його глибокий лагідний грудний голос гудів у повітрі. Здавалося, що він огортає нас. Це був голос, який утішає, голос, який може м’яко збудити після нічного жахіття.

— Яка в них була дилема, майстре-джі? — поцікавився учень.

— Один з них,— відповів той, дістаючи з кишені хустинку й витираючи лоба,— розпочав дискусію про те, що щастя — це найбільше зло. Інші не змогли виграти суперечку. Тож вони, звісно, стали відчайдушно нещасні. Вони хотіли, щоб я розсудив їхню суперечку.

— І ви зробили це, Ідрисе? — запитав ще один учень.

— Звісно. Але це тривало вічно. Хіба хтось, крім філософів, може так запекло битися проти твердження, що щастя — це добра річ? А потім, коли їхні уми переконалися, що щастя — це добре, раптовий викид усього того накопиченого щастя виявився занадто потужним. Вони втратили контроль. Хтось із вас бачив істеричних філософів?

Учні перезирнулися.

— Ні? — підохотив Ідрис.— Я теж. І вам урок. Що слабшим є ваш зв’язок з реальністю, то небезпечнішим стає світ. З іншого боку, що більш раціональним є ваш світ, то обережніше потрібно ставити його під питання. Але годі про це, почнімо. Збирайтеся навколо та влаштовуйтеся зручніше.

Послідовники й учні вхопилися за табурети та стільці, поставивши їх півколом біля Ідриса, який опустився у м’яке крісло. Молодик з гвинтівкою, Силвано, сів трохи позаду і праворуч від Ідриса. Він умостився на твердому дерев’яному табуреті, постійно зиркаючи на кожного з нас. Його погляд досить часто зупинявся на мені.

Абдулла схилився ближче до мене.

— Італієць з гвинтівкою, Силвано, спостерігає за тобою,— прошепотів він, трохи повернувши голову.

— Дякую.

— Нема за що,— серйозно відповів він.

— Бачу, що в нашому невеличкому дослідницькому гурті з’явився новий учасник,— мовив Ідрис, дивлячись на мене.

Я обернувся перевірити, чи не дивиться він на когось іншого.

— Радий бачити тебе тут, Ліне. Хадербгай часто про тебе розповідав, і я дуже радий, що ти зміг прийти.

Усі розвернулися до мене. Усміхнулися й кивнули, вітаючи мене. Я поглянув на цю святу особу, опираючись спокусі розповісти, що Хадербгай жодного разу не згадав про Ідриса під час наших філософських розмов.

— Скажи нам, Ліне,— запитав Ідрис, широко всміхаючись,— ти шукаєш просвітлення?

— Я не здогадувався, що його хтось загубив,— відповів я.

Це не було прямою грубістю, але й не було повагою до гідності знаменитого учителя. Силвано наїжачився, рефлекторно схопившись за гвинтівку.

— Прошу, майстре,— заговорив він низьким голосом, зі злобою,— дозволь мені його просвітлити.

— Спочатку поклади гвинтівку, Ромео,— запропонував я,— а тоді дізнаємося, хто побачить світло першим.

У Силвано була накачана атлетична фігура, і рухався він граційно. З квадратною щелепою і квадратними плечима і з м’якими карими очима й чуттєвими губами, він більше походив на італійську модель чи кіноактора, аніж на послушника святої людини. Принаймні, мені тоді так здавалося.

Не знаю, чому я не сподобався йому. Може, всі ті порізи й синці на моєму обличчі переконали хлопця, що треба було щось довести. Це було неважливо, я був настільки злий на Халеда й Долю, що підійшла би будь-яка бійка.

Силвано підвівся. Я також встав. Ідрис спокійно помахав правою рукою. Силвано сів, і я теж повільно опустився на стілець.

— Будь ласка, вибач Силвано,— обережно мовив до мене Ідрис.— Відданість — це його спосіб любити. Думаю, що те саме можна сказати і про тебе, хіба ні?

Відданість. Ми з Лайзою не могли знайти способу покохати одне одного. Я кохав Карлу, жінку, яка була одружена з іншим чоловіком. Я звільнив своє серце з братства санджайської компанії і мав розмову про вбивство Санджая в один і той самий день. Відданість потрібна тоді, коли ти недостатньо любиш. Коли любиш достатньо, то про відданість навіть немає мови.

Усі витріщилися на мене.

— Вибач, Силвано, погане видалося десятиріччя,— сказав я.

— Добре. Дуже добре,— мовив Ідрис.— Тепер я хочу, ні, я вимагаю, щоб ви, хлопці, стали друзями. Тож попрошу вас обох підійти сюди, стати переді мною і потиснути один одному руки. Погані вібрації не допоможуть нам рухатись у напрямку просвітлення, правда ж, хлопці?

Квадратна щелепа Силвано напружилася від небажання, але він швидко підвівся та став перед Ідрисом. Він тримав гвинтівку лівою рукою. Його правиця була вільна.

Безглуздий імпульс не робити, що тобі кажуть, тримав мене на місці. Учні почали перемовлятися, і їхні приглушені голоси гуділи в повітрі. Ідрис поглянув на мене. Здавалося, що він стримував посмішку. Його карі очі сяяли яскравіше за коштовності на горищі Халеда.

Силвано почав сіпатися, а злість і приниження міцно стиснули його губи. Навколо його рота запали білі складки.

Тієї порожньої миті мені було байдуже. Італієць сам це почав, напросившись мене просвітлити. Я був радий продемонструвати трохи власного світла. І тієї миті я був готовий покинути гору, мудреця, Абдуллу й Карлу.

Карла пхнула мене ліктем під ребра. Я підвівся і потиснув руку Силвано. Він перетворив це на змагання.

— Дякую вам,— нарешті мовив Ідрис, і ми розслабили кісткодробильну хватку.— Це було... повчально. А тепер займіть свої місця і починаймо.

Я повернувся до свого стільця. Абдулла повільно хитав головою. Карла просичала мені єдине слово:

— Ідіот!

Я намагався образитися, але вона мала рацію.

— Гаразд,— з блискучими очима сказав Ідрис.— Задля нашого гостя, яке Правило номер один?

— Правило номер один — не існує гуру! — швидко й чітко відповів увесь гурт.

— А Правило номер два?

— Правило номер два — ти сам собі гуру!

— А Правило номер три?

— Правило номер три — ніколи не здавай свободу свого розуму.

— А Правило номер чотири?

— Правило номер чотири — інформуй свій розум про все без жодних упереджень!

— Гаразд, гаразд,— розсміявся Ідрис.— Достатньо. Особисто я не люблю правил. Вони наче мапа якогось місця, а не саме місце. Але я знаю, що деякі люди полюбляють правила і навіть їх потребують, тож такі справи. Ще чотири бісові правила. Може, Правилом номер п’ять, якщо ми туди дійдемо, має стати отаке: немає жодних правил.

Учні сміялися разом з ним, зручніше влаштовуючись на своїх табуретах і стільцях.

Ідрису було трохи за сімдесят. Хоча він і ходив, спираючись на довгу патерицю, його тонке, але здорове тіло ще було гнучке. Час до часу він без особливих зусиль і без допомоги рук схрещував ноги, сидячи у своєму м’якому кріслі.

Його кучеряве сиве волосся було коротко вистрижене, привертаючи увагу до промовистих карих очей, розкішного вигину гакуватого носа і вигину темних повних губ.

— Якщо я правильно пам’ятаю, Карло,— м’яко почав Ідрис,— наша остання дискусія стосувалася покірності. Хіба ні?

— Саме так, майстре-джі.

— Прошу, Карло, і всі інші. Ми є одним дослідницьким розумом і єдиним дружнім серцем. Кличте мене Ідрисом, і я також уживатиму лише ваші імена. А тепер, Карло, нарешті повідай нам свою думку з цього приводу.

Карла глянула на вчителя очима, що палали, неначе лісова пожежа.

— Ти справді хочеш знати, Ідрисе?

— Звісно.

— Справді?

— Так.

— Гаразд. Обожнюй мене. Вклоняйся мені. Підкоряйся мені. Я, я, я — це все, про що говорить Бог.

Учні аж зойкнули, але Ідрис почав сміятися з неприхованим захватом.

— Ха! От тепер ви бачите, мої юні шукачі мудрості, чому я так високо ціную думку Карли!

Учні почали перешіптуватися між собою.

Карла підвелася, підійшла до краю плато і запалила цигарку. Вона вглядалась у навколишні пагорби й долини. Я знав, чому вона відійшла. Їй було незручно чути про свою правоту; Карлі було би приємніше помилитися й почути, що вона кмітлива чи дотепна.

— Обожнювання — це форма підкорення,— пояснив Ідрис.— Усі релігії, як і всі королівства, вимагають від вас підкорення й послуху. З усіх тих десятків тисяч релігій, що існували від появи людської цивілізації, вижили лише ті, які мали здатність викликати послух. І коли цей послух розвіюється, то відданість, що залежала від нього, стає такою ж далекою, як колись велична віра в Зевса, Аполлона й Венеру, які так довго правили світом.

— Але, Ідрисе, ти стверджуєш, що ми маємо бути гордими, а не покірними? — запитав молодий учень.

— Ні, не стверджую. Звісно ж, ні,— спокійно відповів Ідрис.— І добре, що ти підняв це питання, Арджуне. Те, про що я розповідаю, не стосується гордощів. Можна багато чого здобути, якщо зрідка прихиляти голову й падати навколішки. Жоден з нас не повинен настільки загордитися, щоб не змогти впасти навколішки і визнати, що ми нічого не знаємо і не є центром усесвіту, та що існують речі, через які нам потрібно справді соромитися і за які потрібно охоче дякувати. Ви згодні?

— Так, Ідрисе,— відповіло кілька учнів.

— І гордість, правильна гордовитість, яка необхідна нам для виживання в цьому жорстокому світі, чим вона є? Правильна гордість не каже: «Я — кращий за інших»,— адже саме це твердить неправильна гордість. Правильна гордість каже: «Незважаючи на всі недоліки, я маю природне право на існування і маю силу волі, яка є інструментом для самовдосконалення». Узагалі-то, практично неможливо змінюватися й самовдосконалюватися без частки правильної гордості. Ви згодні?

— Так, Ідрисе.

— Добре. Я намагаюся вам донести ось що: схиліться в покорі, схиліться в розумінні, ми всі пов’язані, кожен з нас, і кожен живий організм, схиліться в розумінні, ми всі жадаємо зрозуміти й належати, але ніколи нікому сліпо не коріться. Ну що, молоді люди, ви маєте думки з цього приводу?

Запала тиша, й учні почали переглядатися.

— Ліне, наш новий гостю,— швидко звернувся до мене Ідрис.— Що скажеш ти?

Я вже опинився далеко, думаючи про наглядачів, які били в’язнів.

— Достатня міра послуху дозволить людям зробити практично будь-що з іншими,— мовив я.

— Мені подобається ця відповідь,— вирішив Ідрис.

Похвала мудреця — як найсолодше вино. Я відчув її тепло всередині.

— Послух — це вбивця совісті,— запропонував Ідрис,— і саме тому будь-яка довговічна інституція його вимагає.

— Але ж ми мусимо коритися бодай чомусь? — запитав парсійський учень.

— Корись законам держави, Зубіне,— відповів Ідрис,— крім тих, які змусять тебе поводитись негідно. Корись Золотим правилам. Поводься з іншими так, як хотів би, щоб інші поводилися з тобою, і чого не хочеш, щоб інші чинили тобі, не вчиняй їм. Підкоряйся своєму інстинкту творити, любити і вчитися. Корися всесвітньому закону совісті, де все, що ти думаєш, кажеш чи робиш має не нульовий вплив, навіть якщо це впливає лише на тебе, і саме тому необхідно мінімізувати негатив у своїх думках, словах і діях та максимізувати позитив. Корися власній вірі. І корися власному серцю. Твоє серце ніколи не брехатиме.

Він затих, дивлячись на учнів, багато з яких робили нотатки зі сказаного. Він посміхнувся, потім похитав головою і почав плакати.

Я глянув на Абдуллу. Він насправді плаче? Абдулла кивнув, а потім указав на учнів. Кілька з них також плакали. Трохи пізніше Ідрис нарешті заговорив крізь сльози.

— Це зайняло дуже багато часу — чотирнадцять мільярдів років, щоб у цій частині всесвіту виникла свідомість, просто тут, здатна на розуміння та розрахунок, і ще чотирнадцять мільйонів років зайняв сам розрахунок. Ми не маємо права просто викинути геть ті чотирнадцять мільйонів років. У нас немає морального права марнувати, шкодити чи вбивати цю свідомість. І ми не маємо права відмовитися від її сили волі — найдорогоціннішої та найчарівнішої речі у всесвіті. Ми зобов’язані навчатися, вчитися, ставити під сумнів, бути справедливими, чесними й позитивними громадянами. І найголовніше, ми зобов’язані вільно об’єднати нашу свідомість з будь-якою іншою вільною свідомістю задля спільної любові.

Згодом я чув ту промову багато разів від Ідриса, а також її модифіковані версії від кількох його учнів, і всі версії були цікаві. Мені подобався розум Ідриса, але те, що він сказав одразу після тієї першої промови, дозволило вподобати й самого чоловіка.

— Давайте обмінюватися жартами,— запропонував він.— Я буду перший. Я чекав увесь день, щоб це розповісти. Чому дзен-буддист тримав у своєму холодильнику порожню пляшку молока? Хто-небудь? Ні? Здаєтеся? Вона була для гостей, які пили чорний чай!

Ідрис і учні почали сміятися. Абдулла розреготався, щасливо й вільно,— я не бачив такого за всі роки нашого знайомства. Я намалював той сміх на стіні свого серця. І у свій невеличкий простий спосіб я полюбив Ідриса, бо він звільнив те щастя в моєму суворому другові.

— Гаразд, гаразд, моя черга! — захоплено мовив Арджун, підіймаючись, щоб розповісти жарт.

Учні по черзі розповідали свої жарти. Я пішов, прокладаючи шлях крізь ряди учнів, щоб приєднатися до Карли на краю плато.

Вона занотовувала лекцію Ідриса, але без записничка. Вона робила нотатки на своїй лівій долоні.

Довгі речення огортали руку, пролягаючи по кожному пальцю аж до нігтів, і знову назад до кісточок, а потім на інший палець.

Слова продовжувалися на долоні, доки вся шкіра на руці й пальцях не була вкрита павутинням з букв, наче малюнки хною на руках бомбейської нареченої.

То була найсексуальніша річ, яку я бачив у своєму житті: я ж письменник. Нарешті я знайшов у собі силу відвести погляд і подивитися на ліс, що вже задихався від важкого набряку хмар.

— То ось чому ти просила мене пожартувати,— озвався я.

— Це була одна з причин,— відповіла Карла, зводячи очі й дивлячись уперед.— Він каже, що одна з безперечних ознак фанатиків — це те, що у них відсутнє почуття гумору. Тож він змушує нас сміятися принаймні один раз на день.

— Ти на це купуєшся?

— Він нічого не продає, Ліне. Ось чому він мені до вподоби.

— Гаразд, що ти про нього думаєш?

— А хіба має значення, що я думаю?

— Усе в тобі має значення, Карло.

Ми зустрілися поглядами. Я не міг зрозуміти, про що вона думає. Я хотів її поцілувати.

— Ти розмовляв з Ранджитом,— сказала вона, насуплено вивчаючи мої очі.

Я перестав думати про поцілунок.

— Він говіркий, твій чоловік.

— Про що він говорив?

— А про що він міг зі мною говорити?

— Не грай зі мною в ігри!

Говорила вона м’яко, але голос звучав, наче крик пійманої тварини. Потім Карла заспокоїлася.

— Що конкретно він тобі сказав?

— Дай відгадаю,— мовив я.— Ви з Ранджитом робите це з людьми заради забави, правильно?

Вона посміхнулася.

— Ми з Ранджитом маємо особливе взаєморозуміння, але не щодо всього.

Я посміхнувся.

— Знаєш що,— сказав я.— До біса того Ранджита.

— Я б з тобою погодилася,— мовила вона,— якби не думала, що колись можу до нього там приєднатися.

Вона перевела погляд на хмари, що пінилися над далеким містом, і на першу зливу, яка клекотала й шуміла на узліссі.

Я був збентежений, але це саме почуття здебільшого і приходило під час розмови з Карлою. Я не знав, чи вона каже про якісь особисті речі в їхньому житті з Ранджитом, чи про нас. Якщо вона говорить про Ранджита, то я не хотів цього чути.

— Сильна буря,— зауважив я.

Карла мерщій обернулася до мене.

— Це сталося через мене, хіба ні?

— Що сталося через тебе?

Вона похитала головою, а потім знову втупилася в мене. Її зелені очі були єдиною яскравою річчю на планеті з сірим небом.

— Твоя розмова з Ранджитом,— зронила вона, раптом ставши рішучою та прямою.— Він хвилюється за мене, і це ясно. Але суть у тому, що саме йому потрібна допомога, а не мені. Якраз він у небезпеці.

Вона дивилася мені в очі, намагаючись прочитати думки. Я ж читав у її погляді те, що здавалося чистим і чесним занепокоєнням через свого чоловіка. Якимось чином це ранило мене більше, ніж гиря Конкенона.

— Чого ти хочеш, Карло?

Вона спохмурніла, опустила очі, а потім знову поглянула на мене.

— Я хочу, щоб ти йому допоміг,— сказала вона, неначе то було визнання провини.— Було б чудово, якби він прожив ще хоч кілька місяців, а зараз на це мало шансів.

— Кілька місяців?

— Кілька років теж було б непогано, але бодай кілька місяців.

— Для чого?

Вона дивилася на мене, випробовуючи різні емоційні реакції і нарешті обираючи розслаблену посмішку.

— Для мого душевного спокою,— відповіла вона, нічого мені не кажучи.

— Карло, він великий хлопчик з великим банківським рахунком.

— Я серйозно.

Я трохи повитріщався на неї, а потім розсміявся.

— Ти — це щось, Карло. Ти справді щось із чимось.

— Що ти маєш на увазі?

— Уся ця ранкова розмова, з запитанням, чи прийшов я сюди через тебе, просто щоб збити з пантелику, бо ти прийшла сюди задля Ранджита.

— Думаєш, я тобі брешу?

— Говорити про те, щоб зберегти Ранджитові життя на кілька місяців,— те саме, що говорити про його смерть за кілька місяців. Дуже мило, Карло.

— Думаєш, я тобою маніпулюю?

— Це буде не вперше.

— Ні, це не...

— Неважливо,— похмуро мовив я.— І завжди так було. Я тебе кохаю.

Вона розтулила рота, щоб заговорити, але я приклав пальця до її вуст.

— Я порозпитую про Ранджита.

Грім заглушив її відповідь, грім, що розкочувався поривами, тіпаючи лісові дерева.

— Мені вже час,— вирішив я,— спробую обігнати бурю дорогою до міста. Маю переконатися, що з Лайзою все гаразд.

Я повернувся, щоб піти, але вона вхопила мене за зап’ясток, її була рука вкрита татуюваннями: рука, заповнена сплетінням слів.

— Дозволь поїхати з тобою,— попрохала Карла.

Я завагався. Інстинкт відмовив на мить.

— Лише це,— провадила вона.— Дозволь повернутися з тобою до міста.

— Гаразд. Гаразд.

Ми зібрали речі й попрощалися зі всіма учнями.

Карла подобалась учням. Карла подобалась усім, навіть якщо вони не хотіли її розуміти.

Ідрис і Силвано чекали на краю плато, щоб також попрощатися. Силвано й досі тримав гвинтівку на плечі.

— Без образ, Силвано,— сказав я, простягаючи руку.

Він сплюнув на землю.

«Супер,— подумав я.— Добре, час піднятись над ситуацією».

— Твоє ім’я — Силвано — означає ліс, або «форест» англійською.

— І що коли й так? — зажадав він, випнувши щелепу.

— Я це знаю,— посміхнувся я,— бо один мій італійський друг змінив своє ім’я з Силвано на Форест. Форест Марконі. Я тоді подумав, що це красиве ім’я в обох варіантах.

— Що? — насупився він.

— Просто хочу сказати, що вже маю друга на ім’я Силвано, і він дуже мені подобається. Мені шкода, що ми невдало почали. Сподіваюся, ти мене пробачиш.

— Ну, так, звісно,— мерщій погодився Силвано, тягнучись до моєї руки.

І тепер молодий італієць уперше без жодного виклику мені посміхнувся.

— Ти знаєш італійську? — запитав він.

— Я можу лихословити, якщо треба.

Ідрис розсміявся.

— Ліне, ти мусиш повернутися! — вимагав він.— Просто мусиш почути мою невеличку промову про тваринну й людську природу. Ти отримаєш від цього задоволення. Купу задоволення!

Подвійна, неначе язик кобри, блискавка пронизала чорні хмари. Обличчя й тіло вчителя на мить осяяло блакитно-срібне світло.

— Я «за»,— відповів я, коли розвіялися проблиски стихії.— І обов’язково увімкну своє тваринне нутро.

— Тобі тут завжди раді.

Ми з Абдуллою і Карлою спустилися по схилу, час до часу хапаючись один за одного на слизьких місцинках.

Діставшись парковки, Абдулла скористався телефоном. Поки ми на нього чекали, я оглянув нависле небо.

— Ми можемо не встигнути до бурі. Вона може наздогнати нас на трасі.

— Нам може пощастити,— посміхнулася Карла.— Маю сказати, що там, на горі, з Силвано сталася досить швидка переміна.

— Він нормальний. То була моя провина. Чимало всього крутиться на думці.

— Пішов ти, Ліне. Чому ти завжди це робиш?

— Що?

— Уникаєш світу, ховаючись у власних думках, але ніколи про них не розповідаєш.

— Зараз ти кидаєш камінням у скляний будинок,— відповів я, але вона знову мала рацію, і це було зрозуміло.

Я хотів їй розповісти. Усе було догори дном. Ми з Лайзою вже не були парою. Ранджит зацікавив підривників. Я полишав санджайську компанію. Війни запалали між бандами та всередині них, а єдине безпечне місце було подалі від міста.

— Карло, тобі варто на деякий час поїхати з міста, і мені теж.

— Поки жодного шансу на це, Шантараме,— розреготалася вона і попрямувала до крамнички поговорити з продавцем.

Абдулла повернувся й почав тихо говорити, пригнувши голову до мене.

— Санджай від усіх відкупився,— розповів він.— Проблем не буде. Але цього слід було чекати. Я маю поїхати до братів у Делі, бодай на тиждень. Мушу їхати сьогодні ж.

— На тиждень?

— Ані на день менше.

— Я їду з тобою. У тебе є вороги в Делі.

— У мене скрізь є вороги,— м’яко промовив він, опускаючи очі.— Як і друзі. Ти не можеш поїхати зі мною. Ти вирушиш до Шрі-Ланки і там завершиш свою місію, поки цей випадок стрілянини в «Леопольді» не забудеться.

— Пригальмуй, брате. Я йду з санджайської компанії, пам’ятаєш?

— Я розповів про це Санджаю, і...

— Ти що?

— Я розповів Санджаю про твоє рішення.

— Я мав йому сказати сам,— розізлився я.

— Знаю, знаю,— відповів він.— Але я мушу поїхати в Делі сьогодні. І не був би присутнім під час вашої розмови, а це б несло велику загрозу для тебе. Тож я вирішив розповісти про все зараз, щоб побачити, чи опинишся ти в небезпеці.

— І як, опинюсь?

— І так, і ні. Він здивувався й оскаженів, але потім достатньо заспокоївся, щоб вирішити, що коли ти завершиш цю останню місію для компанії, то зможеш піти. Що думаєш, Ліне?

— Це все, що він сказав?

— Він також сказав, що якби ти мав тут родичів, то вони б уже померли.

— І?

— І що він залюбки кине тебе собакам після закінчення цієї місії.

— Це все?

— Усе, крім матюків. Він справжній лихослов і здохне лаючись, іншалла.

— Коли я мушу виїхати ?

— Завтра зранку,— зітхнув він.— Ти сядеш на поїзд до Мадраса. Потім скористаєшся вантажним судном, аби дістатися Тринкомалі. Люди компанії чекатимуть на тебе завтра біля вокзалу Вікторія о сьомій. Вони принесуть усі твої квитки та інструкції.

Шрі-Ланка, вантажне судно, інструкції... я зробив глибокий вдих і повільно видихнув.

— Шрі-Ланка?

— Ти дав слово, що зробиш це.

— Справді, а тепер жалкую.

— Ти станеш вільним після цієї місії. Це чистий шлях до волі. Думаю, тобі варто погодитися. Я ще деякий час не зможу усунути Санджая, а так ти будеш у безпеці.

— Гаразд. Гаразд. Гаразд, іншалла. Погнали.

— Зачекай,— сказав він, нагинаючись ближче.— Кілька наступних тижнів свого життя, брате, ти маєш ходити і розмовляти дуже обережно.

— Ти ж мене знаєш,— посміхнувся я.

— Я дійсно тебе знаю,— заявив він.— І знаю демона всередині в тебе.

— Га?

— Демони є в усіх нас. Деякі з них не бажають нам лиха. Вони просто хочуть жити всередині нас. Деякі з них хочуть більшого. Вони хочуть поглинути душі, які їх утримують.

— Знаєш, Абдулло, я взагалі-то не поділяю твоїх думок про демонів.

Він довго на мене дивився, а тим часом у бурштинових очах колихалося неспокійне листя.

— Агов, усе гаразд,— почав я, але він мене урвав.

— Я чув твої слова про те, що немає хороших чи поганих людей. Що якраз наші вчинки бувають хорошими чи поганими, а не люди, які їх роблять.

— Це були слова Хадербгая,— відповів я, дивлячись удалечінь.

— А він почув їх від Ідриса,— випалив Абдулла, і я знову глянув на нього.— Кожна розумна річ, сказана Хадербгаєм, йшла від Ідриса. Але в цьому разі я не погоджуюся ні з Ідрисом, ні з Хадербгаєм, ні з тобою. На світі є погані люди, Шантараме, брате. І врешті-решт є лише один спосіб з ними розібратися.

Він завів мотоцикла й повільно від’їхав, знаючи, що я його наздожену.

Підійшла Карла, і я теж оживив свого залізного коня. Вона сіла позаду мене. Ті парфуми: кориця та чистий уд[92]. На єдину шовкову секунду її волосся торкнулося моєї шиї.

Двигун загуркотів, прогріваючись. Карла прихилилася ближче, поклавши одну долоню на моє ліве плече, а другу — мені під праву руку. Її рука з витатуйованими словами опинилася на моїх грудях.

Усередині мене заграла музика. Домівка. Домівка — це серце, яке ти народжений любити.

Ми проїжджали вигини та схили, а тінь гори, що звела нас разом, губилася в благальних руках дерев. Я мусив різко пригальмувати на темній дорозі, щоб уникнути лежачої перед нами гілки. Карла м’яко на мене впала і так і залишилася. Я не знав, де закінчувалося її тіло, і починалося моє. Навіть не хотів цього знати.

Я збільшив швидкість, щоб подолати крутий підйом наступного пагорба. Вона приготувалася, міцно тримаючись за мене. Якраз у потрібний момент її долоні й пальці ковзнули по моїх ребрах і знайшли серце, щоб відчувати його під час прощання з останнім лісовим склепінням.

Коли ми виїхали на трасу, я швидко й незграбно, неначе закоханий, вихилявся поміж безперервного дорожнього руху. Блудний вітер цілував Карлине волосся навколо моєї шиї. А Карла тислася до мене, її рука лежала на моїх грудях, немов морська зірка, доки ми їхали крізь плями світла, що струменіло з бажання й розчинялося на рекламних щитах вздовж дороги додому.

Розділ 30

— Це було довге прощання,— мовила Карла, дивлячись на від’їзд Абдулли від широкого входу до готелю «Магеш».

— Це була довга поїздка,— зауважив я.

— Так, але Абдулла був емоційний. А таке можна побачити не щодня.

— Що я тобі маю сказати, Карло?

— Ти можеш сказати те, чого ще не розповів.

«Гроші Халеда куплять багато зброї»,— прошепотів мені на прощання Абдулла. Це було не дуже емоційно.

— Усе складно,— сказав я.

— І досі не зізнаєшся.

Карла так і сиділа позаду мене на мотоциклі. В одній руці вона тримала сумку, яку віз для неї Абдулла. З іншого боку її рука лежала на моєму стегні. Бодай раз я радів, що опинився з іншого боку.

— Знаєш,— радісно видав я,— мені це подобається.

— Усе одно не зізнаєшся.

— Але мені це все насправді подобається.

— Що?

— Сидіти тут, на мотоциклі, й ось так розмовляти з тобою.

— Ми не розмовляємо.

— А думаю, що розмовляємо — фактично.

— Про щось мовчати не кваліфікується як розмова, фактично чи як завгодно.

— Ну, може, це розмова навспак.

— Але вона рухається уперед.

Запала коротка тиша. Вулиця навколо нас була чиста й вільна. Буря вже минула, і свіжі мусонні вітри охолоджували узбережжя позаду нас.

— Знаєш, я маю сказати, що збіса класно так з тобою розмовляти.

— Ну, коли так, то хіба мотоцикл є обов’язковим атрибутом цієї розмови?

Я заглушив двигуна.

— То що саме тобі так подобається? — поцікавилася вона.— Що ми так близько одне до одного чи що я не можу роздивитися твоє обличчя?

— Що я не можу роздивитися твоє обличчя. І... що ми так близько одне до одного.

— Я так і думала. Агов, почекай-но хвилинку. Проблема в моєму обличчі?

— Узагалі-то, в твоїх очах,— сказав я, дивлячись на людей, автомобілі та кінні візки, що рухалися перед готелем.

— Моїх очах, дійсно?

Я відчував вібрації голосу скрізь, де її тіло торкалося мого.

— Якщо я не можу бачити твої очі — це неначе ми граємо в шахи і ти саме втратила ферзя.

— Справді?

— О так.

— І я безсила й беззахисна?

— Не беззахисна, але точно вразлива.

— Вразлива?

— Це протилежність всесильності.

— І це тебе заводить?

— Щось таке.

— Бо тобі подобаються вразливі жінки?

— Звісно ж, ні. Це тому, що, дивлячись тобі в очі, я почуваюся, неначе ми граємо в шахи і мій супротивник має одного ферзя, а потім чотири ферзі, вісім ферзів, шістнадцять ферзів...

— У мене аж шістнадцять ферзів під час цієї гри?

— О так. Усі зелені. Шістнадцять зелених ферзів. І просто зараз я їх не бачу, під час цієї мотоциклетної розмови. І я в екстазі. Це звільняє.

Запала пауза. Вона тривала недовго.

— То це властивість цієї мотоциклетної розмови?

— Це просто факт. І нещодавно виявлений факт, узагалі-то. Поки ти сидиш тут отак, усі твої ферзі замкнені в коробці, Карло, і я в екстазі.

— Ти — довбонутий, знаєш це?

— О так.

— Мої очі — це нічого такого,— за хвильку запевнила вона з неприхованим збентеженням у голосі.

— Ну, твої очі й серце за ними є всім для мене.

Вона замислилася, може, і про це.

— Ні, моя воля — це все.

Вона повторила останнє слово, неначе виштовхуючи його крізь своє тіло.

— Все.

— Я підтримую тебе й Ідриса в питаннях волі, але сам цікавлюся її спрямуванням.

Вона обперлась ліктями на мою спину.

— Перебуваючи у в’язниці,— повільно запитала вона,— ти коли-небудь втрачав волю?

— А випадки, коли тебе приковують до стіни й гамселять до втрати тями, рахуються?

— Можливо. Та коли це відбувалося, ти втрачав силу волі? Її коли-небудь забирали в тебе?

Я замислився. І знову я не розумів напрямку нашої розмови й не знав, чи сподобається мені кінцевий пункт призначення. Але її велике запитання мало маленьку відповідь.

— Так. Можна сказати, що так і було. На деякий час.

— У мене теж відбирали силу волі,— розповіла вона.— Я краще піду на вбивство, аніж дозволю цьому повторитися. Я вже вбила чоловіка, який це зробив, щоб завадити повторенню такого з якоюсь іншою жінкою, десь у іншому місці. Я більше ніколи не дозволю забрати в мене силу волі.

Крик бунтівника: ти ніколи не захопиш мене живцем.

— Я кохаю тебе, Карло.

Вона мовчала, навіть дихання не чулося.

— Тебе це лякає? — за хвильку запитав я, дивлячись на вуличний рух.

— Звісно ж, ні. Чесність — це моя єдина залежність.

Вона відхилилася від мене, зіпершись на власні руки, і знову замовкла.

— Ця мотоциклетна розмова — кумедна,— сказав я.— Маєш погодитися.

— Ну, то спробуй підтримувати свою частину діалогу. Бо зараз це схоже на перекотиполе, Шантараме.

— Гаразд. Спробую. На горі ти говорила про Ранджита. Тоді я не дуже це коментував, але тепер, коли ми ведемо мотоциклетну розмову, є запитання. Чому Ранджит, який мусить прожити ще хоч кілька місяців, просто не продасть усе й не забере тебе кудись далеко?

— Він розповів тобі про вибухівку, еге ж?

— А що він розповів тобі?

— Він сказав, що ти порадив йому звільнити водія. До речі, ти мав рацію. Той тип виявився продажним.

— Ранджит довго благав мене нічого тобі не розповідати, а потім пішов додому і зробив це сам.

— Він же політик. Політики брешуть. Це мистецтво — знати, хто бреше.

— Це все одно не відповідає на запитання. Чому він просто не візьме гроші й не втече? Він багатій.

Карла почала сміятися, дивуючи мене, адже з її обличчя неможливо було нічого відчитати. Я-бо не бачив у цій ситуації нічого смішного.

— Ліне, неможливо втекти від гри,— сказала вона.

— Мені подобається ця розмова. Про що ми говоримо?

— Хай коли ти почнеш грати,— провадила вона, прихиляючись ближче і дихаючи мені на шию,— хай якою буде гра, коли ти знаходиш гру, яка чіпляє, то нічого, крім неї, вже не існує. Я маю рацію?

— Ми говоримо про Ранджита чи Карлу?

— Ми обоє — гравці.

— Я не полюбляю ігри. Ти це знаєш.

— Є ігри, що того варті.

— Як, до прикладу, бути королем Бомбея?

Я відчув, як її тіло напружилося, й Карла знову відхилилася.

— Звідки ти про це знаєш?

— Він амбіційний,— пояснив я.— Це проявляється. У нього є вороги.

Настала тиша, і я не здогадувався, про що Карла думає. Мотоциклетна розмова мала свої недоліки.

— Ранджит — імітація хорошого хлопця,— мовила нарешті вона,— серед касти справді поганих хлопців.

— Імітація хорошого хлопця? Саме вони зазвичай забезпечують справді поганим хлопцям лиху репутацію.

— Погані хлопці й самі непогано можуть з цим упоратися,— усміхаючись відповіла вона.

— Навіщо грати в ігри, Карло. Облиш усе це просто зараз.

— Я граю, бо добре виходить. Я — добрий гравець.

— Піди геть. Якщо Ранджит так хоче бути політиком, саме ти маєш піти.

— Мова йде про Ранджита чи про мене, а може, про тебе й мене?

— Про тебе. І якби ми не вели мотоциклетну розмову, то я б не зміг цього сказати. Не прямо в очі. Мені не подобається ця ситуація. Не думаю, що Ранджит має право піддавати тебе ризику. Цього не варті жодні амбіції.

— Я куплю мотоцикла,— вирішила Карла, знову нахиляючись і посміхаючись мені в спину.— Ти навчиш мене їздити.

— Карло, я серйозно. Він трусить ворожу клітку. Рано чи пізно той, хто в ній сидить, зможе вибратися на волю.

— Чому ми про це говоримо?

— Справи такі. Ранджит може займатися політикою, і я попрошу кількох друзів за ним наглянути, але ти не маєш бути його дружиною тут. Ти можеш бути дружиною Ранджита десь дуже далеко звідси. Наприклад, у Лондоні.

— У Лондоні?

— Чимало індійських дружин утікають до Лондона.

— Але я бомбейська дівчинка, яар. Що я робитиму в Лондоні?

— Ти також американка, швейцарка і багато інших гарних країн. Ти можеш купити Ранджиту будинок у Лондоні, за його ж гроші, і сподіватися, що він навідуватиметься туди нечасто. Гарно його задекоруй. У бомбейському стилі. Але зроби його таким, щоб за потреби можна було піти й ніколи не повернутися.

— Повторюся, що я там робитиму?

— Заляжеш на дно. І відкладатимеш всі зайві гроші, доки не назбираєш стільки, щоб уже більше ніколи ні від кого не залежати.

— Га?

— Так. Причина, з якої так багато людей хочуть бути заможними, полягає в тому, що вони хочуть бути вільними. Свобода — це коли тобі не потрібні чужі гроші.

— І як це все має працювати? — сміючись, запитала вона.

— Ти можеш змінити стиль життя, заощадити і купити власний будинок. Ти розумна. Дуже швидко можеш перетворити один будинок на п’ять.

— Мій стиль життя ?

— Хіба я знаю? Але хай що ти робитимеш у Лондоні чи деінде, це безпечніше, ніж бути тут, з Ранджитом. Хтось піде проти нього, і серйозно, бо він не замовкне, і всі ці політичні амбіції нервують людей. Дідько, навіть я хочу його довбонути, а ми майже не знайомі.

— Якраз його язик і привів Ранджита у гру. Це його головна ставка. Якщо він виграє цю битву, то зможе розмістити своє обличчя на будь-якій політичній афіші. Його ще й оберуть. Я певна. І взагалі, чому він має мовчати, якщо має рацію?

— Бо це небезпечно для тебе, ось чому.

— Дозволь трохи розповісти тобі про безпеку,— прошепотіла Карла, прихиливши обличчя до подушки моєї спини.— Безпека — це печера, гарна тепла печера, але світло — там, де пригоди.

— Карло,— зізнався я, намагаючись не ворушитися,— ти навіть не уявляєш, як круто слухати тебе, але не бачити.

— Ти такий телепень,— сказала вона, залишившись непорушною.

— Ні, справді, це дуже класно. І я слухав. Чув кожне слово. Дивися, для мене справді особлива жінка — це велика мрія. Якщо Ранджит жадає правити усім містом, то з ним щось не так.

— Більше чи менше у порівнянні з тобою? — насміхалася вона.

— Ти не можеш повернутися додому,— твердо заявив я, ухопившись за кермо мотоцикла,— бо не уявляєш, що там чекає. І тут ти теж не можеш зостатися, бо чудово знаєш, що буде.

Добре, що вона не бачила мого обличчя, і добре, що не відхилилася.

— Слухай, Карло, ти, мабуть, входиш до переліку найбільш бажаних осіб. Я, у свою чергу, теж до нього входжу. Ми — ті, ким ми є, а такі особи не можуть претендувати на публічні амбіції. Це погано для них, а може бути набагато гірше для нас, якщо все провалиться і шукатимуть цапа-відбувайла.

— Зі мною все гаразд,— мовила вона.— І я точно знаю, що робити.

— Карло, я навіть думати не хочу про те, що з тобою станеться щось лихе. Але Ранджит змушує мене про це думати. Багато. І після такого він мені не подобається. Так чи так, цей тип потрапляє до усіх «списків болю». Зглянься. Надішли мені листівку з Лондона і подаруй душевний спокій.

— Жалість,— м’яко сказала вона,— моя улюблена несуттєва чеснота. Гадаю, ти вже мав таку мотоциклетну розмову.

— Я не помилився щодо цього, правда ж? Це збіса круто.

— Непогано,— прошепотіла вона.— То тепер прийшла моя черга?

— Твоя черга?

— Так.

— Для мотоциклетної розмови?

— Так.

— Звісно, починай,— упевнено заявив я, не замислюючись про наслідки.

Вона примостилася ближче, майже торкаючись губами моєї шкіри.

— Ти готовий?

— Готовий до чого?

— Не хочеш кави чи косяка?

— Зі мною все добре. Навіть чудово.

— Гаразд,— вирішила вона.— Почнімо з драматичної паузи.

— Але...

— Замовкни! Ти ж драматично мовчиш.

Запала драматична пауза.

— Це... дійсно... бісова... трансцендентна поїздка додому,— нарешті почала Карла, шепочучи слова мені у шкіру,— яка стала розривом у просторі й часі, малюче. Коли ти перескочив дві передачі й почав газувати, пролітаючи між пасажирським автобусом і водовозом, моя душа полишила тіло. Коли ми прослизнули той малесенький проміжок і рвонули далі, голос у мене в голові мовив: о так... о так... о так... о так... просто в десяточку.

Вона зупинилася і зупинила моє серце.

— Ну, як я тут справляюся, Шантараме, без усіх своїх ферзів?

Добре. У неї все йшло дуже добре. Я розвернувся на сидінні доки, щоб бачити хоч частину її обличчя.

— Я думав, що ти не віриш у Бога, Карло,— посміхнувся я.

— А хто ми такі, щоб вірити в Бога? — сказала вона, тримаючи вуста лише за кілька міліметрів від мого обличчя.— Має бути достатньо, що Бог вірить у нас.

Ми могли поцілуватися. Ми мали поцілуватися.

— Думаю, що мені потрібно поговорити з Лайзою,— вирішив я, ріжучи цими словами власне горло.— Тобі не здається, що треба поговорити з Ранджитом?

Карла повільно відхилилася, доки тіні не поглинули її обличчя. Я знову розвернувся вперед. Вона нічого не казала, тож сказав я.

— Я мушу з нею поговорити.

— Ну, ти можеш зробити це тут,— тихо розповіла вона.

— Що ти маєш на увазі?

— Лайза — тут, у готелі. Близнюк і Скорпіон влаштували вечірку в пентгаузі. Узагалі-то, вони зайняли весь поверх. Сьогодні офіційні входини. Там зібралось усе місто. Саме тому тут так багато лімузинів. Ось чому я попросила залишити мене саме тут.

— Але чому ж ти не згадала про це раніше?

— А чому ти не знав?

Це було гарне запитання. Я не міг на нього відповісти.

— То ти туди йдеш? — запитав її я, продовжуючи дивитися вперед.

— Я хотіла попросити тебе бути моїм «кавалером до дверей».

— А Ранджита не буде?

— Ранджит має інші плани на вечір. Щомісячна зустріч з муніципальною радою. Дідьє погодився провести мене додому, а потім випити трохи. Але я б хотіла, щоб ти провів мене на вечірку. Ти не проти?

Я хотів побачити Лайзу і пересвідчитися, що вона була в безпеці. Я хотів зустрітися з Дідьє, щоб дізнатися про наслідки стрілянини в «Леопольді». Хороші причини для того, щоб піти. Але я боявся провести ще більше часу з Карлою. Я не бачив цю жінку майже два роки, але під час поїздки назад до Міста-Острова вона була до мене ближче, ніж крила на спині. І це була Карла, тож не буде легкого вирішення цієї ситуації. Вона хотіла, щоб її чоловік прожив ще бодай кілька місяців; це було холоднокровно, але мені було байдуже. Карлі завдавали болю, а вона завдавала його у відповідь, але я знав, що в цій жінці немає нічого поганого і що вона не зашкодить Ранджиту чи комусь іншому без вагомої на те причини. Вона була занадто сильною для власного світу, і мені це подобалося, а ще я думав, що коли ще раз погляну Карлі в очі, то не матиму мужності піти.

— Матиму за честь супроводжувати тебе на вечірку, Карло,— заявив я, дивлячись уперед.

— Матиму за честь бути там з тобою, Шантараме. Ходімо вже. Хочу перевірити, чи ти танцюєш так само, як їздиш, або їздиш так само, як і танцюєш.

Розділ 31

Я припаркувався під дашком біля входу до готелю, а коли повернувся до Карли, то на мене дивилися всі шістнадцять ферзів. Я застиг на місці.

— Усе гаразд? — мовила вона.

— Звісно, а що?

— У тебе такий вигляд, неначе хтось наступив тобі на ногу,— зауважила вона.

— Ні, зі мною все гаразд.

— Точно?

— Так,— сказав я, збентежено відвернувшись.— Усе гаразд.

— Ну добре, ходімо на вечірку. Там буде вдосталь людей, які топтатимуться по наших ногах.

Проминувши фойє, ми знайшли в щасливий ліфт і поїхали до пентгаузу.

— Щоразу як перед носом зачиняються двері ліфта,— розповіла вона, коли зачинилися двері ліфта,— я хочу випити.

Двері відчинилися посеред неабиякої пиятики. Гості перекочували з переповнених номерів у коридори, де вони сиділи групами або совалися туди-сюди, регочучи й галасуючи.

Ми зайшли всередину та знайшли Близнюка Джорджа, який танцював разом з Дідьє під музику, голоснішу за вереск. Дідьє начепив на голову скатертину, тримаючи її краї в зубах, неначе жінка з хустиною.

— Ліне! Карло! Врятуйте мене! Я дивлюся, як танцює англієць. Мені боляче.

— Французький мерзотник,— обізвався Близнюк, щасливо регочучи.

Він у буквальному сенсі переживав найкращу мить свого життя.

— Ходімо, Ліне, Карло! Потанцюйте зі мною! — заволав Дідьє.

— Я шукаю Лайзу! — крикнув у відповідь я.— Ти її бачив?

— Не... останнім часом,— відповів Дідьє, допитливо насупивши на мене брови, а потім обернувшись до Карли і назад.— Можу сказати, що... не... останнім часом.

Карла нагнулася, щоб поцілувати його в щоку. Я поцілував його в другу щоку.

— Агов! Я теж так хочу! — зарепетував Близнюк, підставляючи щоку Карлі, яка подарувала поцілунок і йому.

— Я дуже радий бачити вас обох! — крикнув Дідьє.

— Навзаєм! Дідьє, знайдеш хвилинку?

— Звісно.

Я залишив Карлу з Близнюком і пішов за Дідьє до коридору. Ми перетнули потік у коридорі, пробираючись по вільних місцях на килимі, обходячи чисельні гурти людей, які палили, пили та сміялися досхочу.

Дідьє відчинив двері до одного з сусідніх номерів, використавши власного ключа, і провів мене всередину.

— Дехто з цих гульвіс не знає меж,— сказав він, замикаючи двері.

Вітальня була гарно обставлена, але незаймана мешканцями. На письмовому столику стояла таця, на якій були пляшка бренді та два келихи. Дідьє запропонував випити.

— Ні, дякую. Але я б розділив з тобою косячка, якщо є.

— Ліне! — зойкнув він.— Коли це ти бачив Дідьє без косяка?

Він налив собі бренді, скориставшись «правилом великого пальця», вибрав тоненького косячка зі свого латунного портсигара, запалив його й передав мені. Поки я затягався, він підняв склянку для тосту.

— За пережиті битви,— проголосив він, роблячи ковток.

— Як Лайза?

— Вона пречудово. Вона щаслива, думаю.

— Де вона зараз?

— Вона була в мене, але кілька годин тому пішла,— відповів він, допиваючи бренді.— Вона повідомила, що повертається додому.

— Наскільки погана була ситуація після нашого з Абдуллою від’їзду?

— Ну, я б не повертався до «Леопольда» ще деякий час, навіть з моїм впливом.

Мої думки повернулися до бійки в «Леопольді» і до миті, коли Конкенон роздовбав голову полеглого сикхського метрдотеля свинцевою гирею.

— Дгірендра добре отримав. Він хороший чоловік. Як він?

— Оговтується. «Леопольд» без нього вже не такий, але життя продовжується.

— Хто ще постраждав?

— Кілька людей,— зітхнув він.

— А що з копами?

— Блискавичний Диліп зігнав докупи всіх свідків з грошима, разом зі мною, і всіх оштрафував.

— А що робиться на вулиці?

— Наскільки мені відомо, ніхто про це не базікає. Газетярі заспокоїлися після першого ж дня. Думаю... Карла використала свій вплив на Ранджита, щоб, як ото кажуть, убити плітки. А ті, хто не боїться санджайської компанії, бояться скорпіонів. Зараз усе тихо, але це коштувало Санджаю купу грошей, я певен. Багато людей насцяло в це вогнище.

— Дідьє, мені шкода, що тебе втягли в цю ситуацію. І тим більше в «Леопольді». Це святе місце.

— Дідьє ще ніколи не тягали,— хмикнув він,— навіть коли той без тями. Він або вільно ступає, або його транспортують.

— Усе одно...

— Один мій американський друг має відповідне прислів’я для таких подій: «Це повний безлад, але не ми його зчинили». Так, це безлад, але його зчинив Конкенон. Питання в тому, що ми будемо тепер робити?

— Є якісь ідеї?

— Мій перший імпульс — убити його.

— Я люблю тебе, Дідьє.

— Я теж тебе люблю, Ліне. То ми його вб’ємо, так?

— Ні, щодо цього — ні. Завтра я їду з міста. Мене не буде тиждень, може на день чи два більше, і ми щось вирішимо після цього. Дідьє, ми знайдемо можливість нікого не вбивати.

— Якщо шукати вдале рішення,— роздумував він,— то вбивство завжди є виграшною комбінацією. Будь-що менше на цьому етапі — це лише блеф.

— Конкенон теж людина. Має бути спосіб його втихомирити.

— Сокиру йому в груди загнати,— запропонував Дідьє.— Але, гадаю, ти маєш рацію. Нам потрібно цілитися вище. Може, в голову?

— Я спілкувався з ним і слухав. У в’язниці я зустрічав з десяток різних Конкенонів з різними личинами. Я не кажу, що він мені подобається. Я просто кажу, що якби він народився в іншому житті, то міг би стати видатною людиною. По-своєму він уже став видатною людиною. Мусить бути спосіб до нього пробитися і все це зупинити.

— Такі, як Конкенон, уже не змінюються, Ліне,— сказав він, важко зітхаючи.— І це можна дуже просто довести. Ти змінився, коли сів у в’язницю? Ти змінився, коли приєднався до компанії? Чи змінилась твоя сутність, глибоко всередині? Хіба зараз ти не той самий, яким був завжди?

— Дідьє...

— Такий самий. Ти не змінився. Ти не зумів змінитися, як і всі Конкенони нашого світу. Ліне, вони народжені, щоб шкодити та знищувати, доки їх не зупинить час чи доля. І тепер оцей ось хоче зашкодити нам і знищити нас, тож найгуманніший спосіб розібратися — це його вбити, зняти з себе кармінний тягар і сподіватися, що добро, спричинене нами завдяки порятунку світу від усієї шкоди, якої може завдати цей чоловік, якщо вціліє, буде досить, щоб урятувати наші душі задля кращої реінкарнації. Хоча я не можу уявити для себе кращої реінкарнації, ніж ця, тож лише попрошу, щоб Дідьє повернувся собою ж і прожив життя так само.

— Просто не роби нічого до мого повернення, гаразд? Спочатку ми поговоримо, а потім вирішимо, що робити далі, гаразд? А поки наглянь за Лайзою замість мене. Коли я з нею побачуся, то спробую переконати її поїхати на Гоа хоч ненадовго, але ми обоє знаємо Лайзу.

— І не сподівайся,— знизав плечима він.

— Я знаю...

— Вона — хитра лисиця, мій друже,— мовив він.— І вона знає, чого хоче і як це дістати.

— Наглянь за нею до мого повернення. Якщо потрібна буде допомога, то попроси Навіна приєднатися до тебе у вільний від Дівії час. Я з ним перекинуся кількома словами, якщо знайду його.

— Звісно ж, не потрібна нічия допомога, але він почав мені подобатися,— вирішив Дідьє.

— Мені він теж подобається. Ви з ним можете стати гарною командою. До речі про команди, я б хотів після повернення приєднатися до тебе, Дідьє, якщо, звісно, це ще актуально.

— Ліне... ти маєш на увазі... працювати разом?

— Ми обговоримо це після мого повернення.

— Але ти що — ідеш із санджайської компанії?

— Іду. Вже пішов.

— Справді? І Санджай тебе відпустив?

— Я отримаю благословення Санджая після цього завдання. Чесно кажучи, гадаю, він радий здихатися мене.

— Ти не боїшся розходитися з ним думками. Є лише два типи лідерів: ті, які вітають правду, й ті, які її зневажають. Боюся, що Санджай належить до другого типу.

— Що є, те є,— посміхнувсь я.

— Я дуже радий, що ти його кидаєш. А ти радий?

— Так. Лише наглянь за Лайзою.

— Звісно, звісно, залюбки.

— Приєднаємося до інших?

— Так! Ліне, це чудові новини, і вони вимагають святкування. Але...

— Але, що?

— Ви з Карлою...

— Що — ми з Карлою? Немає ніяких нас із Карлою.

— Ліне, це ж Дідьє. Жодна швидкоплинна підозра кохання не може приховатися від Дідьє. Я бачив вас разом. Я знаю все.

— Забудь про Карлу.

— Я зможу, якщо зможеш ти,— пообіцяв він із трохи схвильованою посмішкою на обличчі.— Хай там як буде, Дідьє тебе підтримає.

— Дякую, брате,— мовив я, розриваючи обійми, від яких його кучеряве волосся притислося до мого обличчя.

Ми повернулися до Карли та Близнюка. Карла зиркала то на Дідьє, то на мене, посміхаючись трохи зверхньо, щоб додати перчинки до своєї прихильності.

Дві дівчини, що мали по склянці в кожній руці, танцюючи підійшли до Дідьє та Близнюка, які взяли собі напої, продовжуючи танцювати.

— Ти тут з кимсь? — запитала Близнюка одна з дівчат.

— Сам із собою,— відповів Близнюк.— Не знаю, чи це враховується. Я — Близнюк. А тебе як звати?

— Ой! — крикнула у відповідь дівчина.— А я теж — «близнюк».

— Це чудово, тоді ти точно зрозумієш жарт: що сказав один близнюк другому?

— Що?

— Нічого. Другий близнюк уже пішов.

Вони розреготалися, розливаючи вино й наштовхуючись одне на одного.

Ми з Карлою пробиралися крізь вир вечірки й перегукувалися з друзями, доки не знайшли безлюдний бар.

— Гарний бар,— сказала Карла, вітаючи бармена.— Безплатний, добре укомплектований, але порожній.

— Вітаю,— мовив бармен.

— Я б трьох людей застрелила за келих шампанського,— сказала Карла, помахуючи елегантним зап’ястком.

— Неодмінно, пані,— відповів бармен.— А для пана?

— Просто содову, без льоду,— вирішив я.— Як сьогодні йде робота?

— У кінці шляху залишається тільки два запитання,— промовив бармен, безтурботно готуючи напої.— «Що ти зробив?» і «Що ти проґавив?».

— Хіба що,— запропонував я,— останнє запитання може звучати як: «Хто в дідька відімкнув моє життєзабезпечення?».

— Життя коротке,— сказав високий молодий бармен, у кулаці ослаблюючи корок на пляшці.— Але складається з довгих ночей.

— Ось чому на вершині буває так самотньо,— вставила Карла.

— На вершині так самотньо,— мерщій відповів він, наповнюючи келиха Карли,— бо всі юрмляться внизу.

— Як тебе звати? — сміючись, поцікавилася Карла.

— Рендалл, пані.

— Рендалл,— повторила вона, приймаючи келиха.— Це Лін, а я Карла, і я повністю з тобою згодна. Де ти народився?

— Мої батьки з Гоа,— розповів він, передаючи мені содову.— Але я звідси.

— Ми теж звідси, доки тут ще є,— сказав я.— А чому однорядкові жарти, Рендалле?

— Це не дуже цікава історія,— відповів він.

— Рендалле, чому б тобі не дозволити нам самим судити про це? — запропонувала Карла.

— Ну, колись я багато балакав,— повідав він, миючи келиха.— Я ставив запитання. «Ти тут у справах? У тебе є діти? Чому тобі здається, що є непорозуміння з дружиною?» Але згодом я почав розбивати свою частину розмови на маленькі часточки правди. Бармену лише інколи вдається вставити рядок чи два. Боюся, що це таке неписане правило. Народе, ви зі мною нудьгуєте?

— Ні,— разом заявили ми.

— Тож більше я не спілкуюся. Сьогодні я роблю виняток, бо ця зміна вже закінчилася, і ви класні. Ви обоє мені сподобалися ще тієї миті, як зайшли до кімнати. А коли щось подобається з першого погляду, я ніколи щодо цього не помиляюся.

— Добрий талант приховуєш у рукаві,— посміхнулася Карла.— Ну ж бо, продовжуй розповідь про однорядкові жарти.

— Більшість часу я просто підрізаю дерево розмови. Це наче бонсай[93]. Тепер усе зав’язується на репліках. І так, усе-таки краще подавати правду маленькими шматочками. Це наче пароль, правда. Коли люди її чують, то відмикають двері.

— Рендалле,— сказала Карла, а її очі сяяли, наче кольорове скло,— якщо ти зупиниш цю розмову, я більше ніколи не затьмарю це збіговисько. Повтори, якщо твоя ласка.

Він наповнив ще два келихи шампанського і налив ще одну содову.

— Мій змінник ще не з’явився, але зміна закінчилася ще півгодини тому, тож радий буду приєднатися до вас для тосту,— мовив він, пропонуючи шампанське Карлі, а мені содову.— Хай вас ніколи не підводять слова.

— Не можу за таке пити, бо слова ніколи не підводять,— випалила вона.— Для мене й Шантарама — це перший тост за два роки, Рендалле, і гадаю, що це доленосна зустріч. Тож випиймо за нас трьох.

Я зібрався з ними цокнутися, але Карла забрала геть свого келиха.

— Ні! Цокатися водою — це погана прикмета,— попередила вона.

— Ой, та ну.

— Я серйозно.

— Ти жартуєш, правда?

— Ліне, немає причин дражнити долю лише тому, що ти не віриш у забобони. Невже тобі треба ще більше недолі?

— Тут ти мене підловила.

— Я завжди тебе підловлюю.

Новий відвідувач бару випадково штовхнув Карлу на мене, і ми все одно зіткнулися келихами.

— Здається, що ми все ж утілили цей тост,— сказав я.

Спочатку вона на мене витріщилася, але потім усміхнулась.

— Гаразд,— погодилася вона.— Вигадай інший тост, але не пий води. Це має убезпечити нас.

— За зелені очі, нехай вони завжди будуть захищені.

— Я однозначно за це вип’ю,— мовив Рендалл, надливаючи шампанське.

— За зелених ферзів,— заявила вона, сяючи до мене посмішкою.

Карла підняла келих, зробила маленький ковточок і знову в мене втупилася. То була мить прориву, і ми обоє це знали. Ідеальний момент.

— Ліне! — вигукнув Вінсон, стрибаючи до мене й ляскаючи по спині довгими міцними пальцями, а біля нього була Ранвей.— Радий тебе бачити, чоловіче!

Я продовжував дивитись на Карлу. Вона на мене теж.

— Вінсоне,— вичавив я голосом, що для мене самого звучав, неначе розбилося щось важке.— Не думаю, що ви знайомі. Це — Карла. Карло, це — Стюарт Вінсон. А це — Ранвей-як-злітна-смуга.

— Кажеш, Карла! — заволав Вінсон.— Я збіса радий нарешті з тобою познайомитися.

— Це тобі вже не допоможе,— відповіла Карла прямо.

— Не... не допоможе? — спантеличено посміхнувся Вінсон.

— Ні. Усе, що ти чув, уже не відповідає дійсності.

— Не відповідає... чому?

— Я почала життя з нової сторінки.

Вінсон розреготався.

— А! Ого. Ну і коли це відбулося?

— Це відбувається просто зараз,— сказала Карла, витримуючи його погляд.— Не відставай.

Моє серце спіткнулося, неначе п’яний танцюрист. Господи, я її кохав! Вона була одна-єдина.

Потім Карла повернулася до дівчини, Ранвей, і запитала, чи з нею все гаразд. Я поглянув на дівчину. З нею точно не все було гаразд.

— З нею все добре! — запевнив Вінсон, обіймаючи її за плечі.

Обличчя Ранвей було втомлене і бліде.

— Я запропонував,— провадив Вінсон,— сказав: агов, ти так багато витерпіла. Прийшов час вийти і зустрітися з людьми, трохи посміятися, знаєш? Кажуть, це найкращі ліки.

Він пригорнув її ближче, потрусив. Її руки гойдалися, неначе неживі.

— Як тримаєшся, мала? — запитав я.

Вона мерщій підвела погляд, блискаючи шматочками льоду в блакитних очах.

— Я не мала! — обурилася вона.

— Га-аразд.

— Не звертай уваги,— мовила Карла.— Він же письменник, тож думає, що старший за свого діда.

— Це дуже дотепно,— розреготався Вінсон.

— А щодо тебе,— вела далі Карла.— Забери від дівчини руки, просто зараз.

Вражений Вінсон дозволив Карлі відлучити Ранвей від себе.

— Рендалле,— звернулася Карла,— я знаю, що ти вже не працюєш, але це надзвичайний випадок. Хочу побачити твої найчистіші келихи й почути найбрудніші жарти, і швиденько.

— Слухаюсь і корюся, пані,— сказав Рендалл, а в його руках почали танцювати келихи, неначе ті в’юни.

— І що тут робити? — промимрив Вінсон.— Вона вкрала мою дівчину.

— То тепер вона вже твоя дівчина?.

— Ой друже,— мовив він, повертаючись до мене з широченною посмішкою.— Я сказав тобі ще тоді, біля відділка, хіба ні? Я сказав, що вона — та єдина. Я божеволію через неї. Вона — це щось, еге ж? Моє серце починає калатати швидше щоразу, коли дивлюся на неї.

— Вона побувала в авіакатастрофі,— сказав я.

— Авіа? Але... що?

— Ти розумієш, про що я. Кілька днів тому вона прокинулася біля свого мертвого хлопця. Це великий вогонь, щоб так легко його загасити. Не жени, друже.

— А, звісно, звісно. Маю на увазі, що... агов, почекай-но хвилинку! Ти ж не думаєш, що я користуюся її ситуацією, правда ж? Я... я не такий.

— Я знаю.

— Я її не торкався.

— Я знаю.

— Я б такого не зробив.

— Я знаю.

— Я не такий,— знову прохрипів він.

І раптово я відчув шалену втому: я був такий сердито-втомлений, аж дратувався через усе, що не біле, рівненьке та з подушкою в узголів’ї.

— Якби я думав, що ти такий, то не дозволив би тобі навіть наблизитися ні до неї, ні до будь-якої знайомої дівчини.

Він наїжачився: молодеча мужність випростала його спину.

— Вінсоне, у мене справді немає часу на це лайно. Я зустрів Ранвей раніше за тебе. І це я витягнув її з в’язниці, пам’ятаєш? Це дає мені право попереджати, щоб ти на неї надто не тиснув. Якщо тобі це не до вподоби і хочеться обмінятися ляпасами, то я буду внизу біля свого мотоцикла десь за п’ять хвилин.

Ми втупилися один в одного. Його гордість проти мого роздратування. Чоловіки. Вінсон мені подобався, а я подобався йому, і ми були готові почубитися.

— Коли ти її зустрів? — запитав він, трохи на мене повитріщавшись.

— До того випадку в поліційному відділку.

— Чому ти мені не розповів?

— А чому не розповіла вона? Може, це тебе не стосується. Слухай, я зустрів її на вулиці, біля «Лео». Вона чекала там, поки її хлопець купував дозу. Запитай її про це.

— Гаразд, гаразд, але вона мені подобається. Невже ти цього не бачиш?

— Звісно ж, бачу. Я радий, що вона з тобою. Саме це я намагався тобі сказати, можливо, використовуючи хибний метод. Ти — хороший хлопчина. Вона буде з тобою в безпеці. Я знаю. Лише трохи відкоти. У неї був хлопець. Він помер. Зараз їй потрібен друг. Роль хлопця може зачекати, доки роль друга виконає всю роботу. Ти ж це бачиш, правильно?

Він розслабився, видихаючи.

— Ого! Ти справді мене накрутив зараз, Ліне, Боже! Я думав...

— Слухай, найкращий для тебе маневр зараз — це запевнити, що її хлопець не був самогубцею. Вона почувається винною, але не має до цього жодного стосунку. Це наркота була занадто міцна. За той тиждень померло троє. Перевір. Переконайся, що вона це усвідомить і звільниться від поганих думок.

— Дякую,— сказав він.— Гей, пробач, що ми почали з неправильної...

— Це я винен. Голова забита. Ти десь тут бачив Лайзу?

— Востаннє, коли я її бачив, вона була з тим митцем. Високим парубком з прилизаним чорним волоссям.

— Дякую. Він — один з партнерів її галереї. Якщо я її не знайду, то поїду додому. Якщо зустрінеш Лайзу або того митця, прошу, перекажи мої слова. Бувай.

— Зачекай! — схаменувся Вінсон, простягаючи руку.— Дякую. Дякую. Я маю на... я потурбуюся про Ранвей. Я маю на...

— Усе гаразд,— запевнив я, потискуючи руку, всміхаючись, люблячи його, бажаючи всього найкращого Вінсону та дівчині й не дуже переймаючись, чи ми ще колись зустрінемося, головне — щоб вони були щасливі разом.— Усе гаразд.

По кімнаті крутилися невеличкі торнадо з регочучих і п’яних людей. Я переходив від вихору до вихору, шукаючи Лайзу. Її не бачили на вечірці вже давненько. Нарешті я дістався дверей.

Карла танцювала з Ранвей. Я трохи поспостерігав: її стегна — море, її очі — флейта, її руки — кобра. Карла.

Розділ 32

Коли відчинилися двері ліфта, то звідти вийшли Скорпіон Джордж, Навін Едеїр і Дівія Девнані.

— Ліне! — вигукнув Навін.— Ти куди, друже? Вечірка лише почалася!

— Я розбитий,— відповів я, заходячи до ліфта й натискаючи кнопку, щоб не зачинялися двері.— Але можна тебе на хвилинку?

— О, прошу, ходімо з нами! — благав Скорпіон.— Я хочу почути про стрілянину в «Леопольді». Усі мовчать, а я помираю від цікавості.

— Іншим разом, Скорпе.

— Гаразд, тоді ми спустимося донизу з тобою,— мовив Навін, тягнучи інших до ліфта.

Двері зачинилися, залишивши наші віддзеркалення на скляних стінах.

— А нагорі чекала дуже приваблива американка, з білявим волоссям і карими очима,— заявила Дівія.— Ти з нею познайомився?

— Одна дуже вродлива дівчина вже чекає на мене вдома,— сказав я.

— Але ця дівчина...

— Забудь про це, Дівіє! — вибухнув я.

— Тобі не завадить трохи відпочити від тієї Школи Чарів, виродку,— прямо заявила вона.— Бо ти просто збиваєш дівчину з ніг.

— Пробач, це був важкий...

— Я познайомлюся з американкою, в якої карі очі,— радісно заявив Скорпіон.

Ми обернулись до нього.

— У плані... якщо Лін, знаєш, не повернеться на вечірку, і...

— А ти причепурився, Скорпіоне,— зауважив я.

Його довгувате волосся було зібране у хвостик. Він був одягнений у жовту сорочку, нові джинси, пояс із золотою пряжкою та ковбойські чоботи. На середньому пальці гордовито сидів золотий перстень з грецьким шоломом і квадратним оніксом, що виблискував посередині.

— Невже занадто? — він запитав, споглядаючи себе в настінному дзеркалі.— Це була ідея Дівії. Вона сказала...

— Усе добре,— запевнив я.— У тебе вигляд на мільйон баксів. Подяка Дівії.

— Узагалі-то, на тридцять п’ять мільйонів,— відповіла Дівія.— І я — Діва, пам’ятаєш? Присягаюсь, якщо ще хоч раз назвеш мене Дівією, то отримаєш просто в пах. І я достатньо низького росту і достатньо підла, щоб це зробити.

— Це не перебільшення,— підтвердив Навін.

— Гаразд. Відтепер буде Діва.

Я поглянув на її горде гарненьке личко. Вона була коротункою, яка так часто носила взуття на високих підборах, що трохи нахилялася вперед, опираючись на кінчики пальців,— ця постава леопарда надавала їй вигляду хижака в пошуках здобичі. Мені це подобалось, і вона теж подобалася, але в ту мить хотілося просто піти додому.

Двері відчинилися у фойє, тож я швиденько вискочив з ліфта.

— Певен, що ми не зможемо тебе спокусити? — запитав Навін.

— Не сьогодні.

Я підтягнув його ближче до себе, щоб він почув мій шепіт.

— Той випадок у «Леопольді»,— тихо сказав я.— Добре, що ти там був, Навіне.

— Коли намітиться відплата,— так само тихо мовив він,— розраховуй на мене.

— Гаразд. Слухай, якщо Дідьє попросить тебе про допомогу, зроби мені послугу. Він наглядатиме за Лайзою, поки мене не буде.

— Не буде?

— Десь тиждень або трохи більше. Я знайду тебе після повернення.

— Тгик.

— І, агов, Скорпіоне,— голосніше сказав я, а Навін підійшов до Діви.— Будь обережний з дівчиною.

— Ти про блондинку з карими очима?

— Я про будь-яку дівчину.

Двері зачинилися, і ліфт повіз їх назад до пентгаузу.

Я дійшов до мотоцикла, дав на чай охоронцям і поїхав під завісою дощу.

Заспокійливі очищаючі зливи, холодні від близькості моря, котилися разом зі мною, поки я двічі об’їхав Марін-драйв, а потім повернув і попрямував додому.

Тоді я ще не знав, що та стіна нещадного дощу, де краплі були великі наче квіти, стане останньою сильною зливою бомбейського сезону. Дощові потоки залили вулиці Міста-Острова, зростили на кожному шматочку запорошеної землі бур’яни, а потім перемістилися в бік Мадраса і далі вгору до берегової лінії Шрі-Ланки й величних океанів, які їх породили.

Перестрибуючи через дві сходинки, я кинувся до квартири, розливаючи воду на сріблясту мармурову підлогу в холі. Лайзи не було.

Я зняв мокрі чоботи й одяг, промив антисептиком порізи на обличчі та став під душ, дозволивши холодній воді литися по спині вузькими батогами покаяння.

Потім я одягнувся і саме збирався заварити кави, коли увійшла Лайза.

— Ліне! Де тебе в дідька носило? З тобою все гаразд? О Господи, дай-но подивлюся на твоє обличчя.

— Усе гаразд. А ти як? Тут усе спокійно?

— Ти собою пишаєшся?

— Що?

Вона мене штовхнула обіруч, потім ухопила металеву вазу та жбурнула. Я пригнувся, і ваза влучила в стінку, перекинувши кілька речей на підлогу.

— Приходиш додому такий побитий!

— Я...

— Вуличні війни банд! На Бога, подорослішай нарешті!

— Це не...

— Стріляти в людей біля «Леопольда»! Ти що — повна сволота?

— Я не стріляв ніяких...

— Утекти в гори з Карлою.

— Добре, добре, то ось через що вся ця драма.

— Ну звісно ж! — проверещала вона, жбурляючи в стіну ще й попільничку.

Раптом Лайза розридалася, потім так само раптово припинила плакати й сіла на диван, склавши руки на колінах.

— Я вже заспокоїлася,— запевнила вона.

— Добре...

— Справді.

— Добре.

— Це не через тебе,— сказала вона.

— Але виправдано.

— Не зовсім.

— Лайзо, я навіть не знав, що вона там буде. Та коли вже ти згадала про Карлу, то я хотів тобі дещо...

— Ох Ліне! — вигукнула вона, тицяючи на речі, які впали зі стіни на підлогу.— Подивися, що сталося з мечем! Мені так шкода. Я ненароком.

Серед іншого на підлогу впав меч Хадербгая, меч, який мали заповісти Тарику, хлопчику-королю, племіннику та спадкоємцю Хадербгая. Меч зламався. Рукоятка повністю відпала. Дві частини лежали біля піхов.

Я їх підняв, дивуючись незвичній крихкості зброї, яка пережила битви проти британців у Афганістані.

— Ти зможеш його полагодити? — схвильовано запитала вона.

— Я займуся цим після повернення,— заявив я, складаючи в шухляду шматки меча.— Завтра я їду на Шрі-Ланку, Лайзо.

— Ліне... ні.

Я пішов до ванни та ще раз прийняв душ, щоб охолонути. Лайза зробила те ж саме і приєдналася до мене, поки я сушився. Нахилившись до дзеркала, я наліпив пластир на огидну рану від свинцевої гирі Конкенона, що прикрашала моє обличчя.

Лайза говорила, застерігаючи про небезпеки Шрі-Ланки, розповідаючи про недавно прочитане в газеті, у Ранджитовому виданні, пояснюючи, що нема жодних зобов’язань щодо поїздки і що я нічого не винен санджайській раді. Нічого, нічого, нічого.

Коли вона закінчила, то прийшла моя черга благати Лайзу покинути Бомбей хоч ненадовго. Я розповів їй про інцидент у «Леопольді» й попередив, що краще не стане, поки не буде досягнуто хоч якогось порозуміння з Конкеноном.

— Досить уже про жахливі речі,— нарешті вирішила Лайза.— То вже прийшла моя черга?

Я лежав посеред ліжка, відхилившися спиною на складені подушки. Лайза зіперлася на дверну ручку, схрестивши руки на животі.

— Гаразд, Лайзо, тепер твоя черга.

— Якщо я не можу відмовити тебе від поїздки, то прийшов час поговорити про інші речі.

— Ну, взагалі-то...

— Жінки хочуть знати,— випалила вона.— Ти ж письменник. Ти маєш це бачити.

— Що саме... хочуть знати жінки?

Вона приєдналася до мене на ліжку.

— Усе,— уточнила вона, поклавши руку мені на стегно.— Усе, чого ти мені ніколи не розповідаєш, наприклад. Чого ти не розповідаєш жодній жінці.

Я насупив брови.

— Дивись, кажуть, що жінки — емоційні, а чоловіки — раціональні. Лайно. Якби ти бачив речі, які ви, хлопці, робите, і бачив їх з нашої точки зору, то останнім, про що б ти подумав, була б раціональність.

— Гаразд.

— І взагалі-то, жінки доволі раціональні. Вони жадають ясності. Вони хочуть відповідей. Ти з нею чи ні? Жінки хочуть знати. От усі інші не мають достатньо сміливості, а жінки люблять сміливих. У нашому посібнику це і є раціональністю, якщо пробачиш літературну метафору.

— Пробачаю. Але до чого ти ведеш?

— До Карли, звісно ж.

— Я саме намагався поговорити з тобою про...

— Ти і Карла. Карла і ти. На горі та поза нею. Я розумію. І я не проти.

І раптом усе вирішилося, ми були двома умами, двома істотами, двома парадигмами, які розкручувались у різні боки, залишивши фантомні кінцівки там, де колись торкалися одне одного.

— Я не можу так, Лайзо,— мовив я.— Справа не в Карлі, а в мені, і...

— Ми з Карлою дійшли порозуміння щодо тебе,— нетерпляче розповіла вона.

— По... порозуміння?

— Саме про це ми й говорили під час обіду в «Каяні». Ти що — не слухаєш?

Фейнман[94] якось сказав: якщо ти розумієш квантову теорію, то насправді не розумієш її. Я не мав гадки, про що говорила Лайза.

— Що ти маєш на увазі?

— Це все не має стосунку ні до неї, ні до тебе. Це все я.

— Саме про це я й намагався з тобою поговорити.

— Ні, не намагався. Ти говорив про вас із Карлою. Гаразд. Я розумію. Але це тут ні до чого. Це про мене.

— Це... що?

— Ця розмова.

— Хіба не я її почав?

— Ні, я почала,— насупилася вона.

— А я там був?

— Ну ось. Ти не можеш кохати двох людей, Ліне. Не так, як годиться. Ніхто не може. Вона не може цього робити, і ти теж. Я це розумію. Справді. Але хай як це все сумно, і романтично, і невдало, і захопливо, і дивовижно, та це не має значення. Це все не про неї і не про тебе. Прийшла моя черга. Тепер я буду головною. Тепер я отримаю шанс постояти перед мікрофоном, Ліне.

— То що саме про тебе?

— Усе це про мене.

— А ти не могла б заново розпочати цю розмову?

Вона пильно поглянула мені у вічі: мовляв, постарайся зрозуміти.

— Бачиш, жінкам необхідно знати, це так просто.

— Це мені дійшло.

— І коли вони дізнаються, то можуть з усім розібратися.

— З чим... розібратися?

— Ліне, припини себе картати. У тебе це добре виходить. Могли б навіть вручити приз, якби існували призи за самокартання, і я начебто це в тобі люблю, але в цьому разі для такого немає потреби. Сьогодні я розриваю наші стосунки і хочу про це поговорити, бо думаю, що ти маєш знати чому.

— Я... звісно... само собою. Що?

— Я справді думаю, що тобі необхідно знати.

— А я можу вдати, що вже знаю?

— Ліне, припини дуркувати.

— Я не дуркую, а просто не можу збагнути.

— Гаразд. Тоді так: я більше не хочу тебе пояснювати.

— Пояснювати мене твоїм друзям чи ворогам?

— Мені по барабану, що там хтось про тебе каже,— мовила вона, палаючи блакиттю очей.— І не збираюся цього слухати. Ти ж знаєш. От що мені не подобається у твоїх справах, то це те, що вони подобаються тобі.

— Лайзо...

— Тобі подобається мати два пістолети, шість фальшивих паспортів і шість різних валют у шухляді. І ти не можеш стверджувати, що робиш усе це лише для того, щоб вижити. Ти трохи розумніший. І я теж. Суть у тому, що тобі все це подобається. Дуже. І я більше не хочу собі це пояснювати. Я не люблю такого тебе. Я не можу любити такого тебе. Я не буду такого тебе любити. Пробач.

Людина — це в’язниця. Я мав сказати Лайзі, що йду з санджайської компанії і що Шрі-Ланка буде моїм квитком назад додому. Я відступив від того себе, який їй був не до вподоби. Правда не змінила б її рішення, але Лайза мала право це почути.

Людина — це в’язниця. Я промовчав.

— Карлі такий ти подобаєшся,— просто сказала вона.— Думаю, що такий ти подобаєшся їй навіть більше, ніж собі.

— Де ти була, Лайзо?

Вона розреготалася.

— Ти справді хочеш знати?

— Лайзо, досить уже про бажання щось знати.

Вона сіла на ліжку, схрестивши ноги. Її біляве волосся було зібране в підвернутий хвостик, що стрибав і гойдався під час розмови.

— Ти ж пам’ятаєш Риша, мого партнера з галереї?

— Як багато в тебе партнерів на цей момент?

— Шестеро. Ну...

— Шестеро?

— Хай там як...

— Шестеро?

— Хай там як, останнім часом Риш багато медитує...

— Ой ні.

— І вивчає багато йоги...

— Добре, Лайзо, зупинися. Якщо ти скажеш, що за усім цим стоїть якийсь гуру, то я буду змушений зацідити йому.

— Він не мій гуру, а Риша, і суть не в цьому. Це сказав не гуру і не Риш. Це слова однієї жінки, здається. Узагалі-то, я не знаю, хто вона така. Але Джонні Сигар дав мені книжку з самовдосконалення, і Риш подарував цю ж книжку того самого дня. У тій книжці була цитата, її слова.

— Які слова?

— Слова, які десь почув Риш і сказав мені.

— Які слова?

— Образа — це незадоволена потреба чи бажання,— озвучила вона.— Ось що я намагалася тобі донести.

Я це обміркував. Найгірший інстинкт письменника, і часто найперший,— шукати недоліки в будь-якій написаній чи сказаній речі, що має добрий вигляд. Я їх не знайшов.

— Звучить гарно,— визнав я.

— Збіса гарно! Ця жінка мала б отримати Нобелівську премію за Донесення крутої фігні.

— Гаразд,— посміхнувся я.

— Ліне, мушу сказати, що в мене мало серце не розірвалося. Тут стільки сенсу! Я нарешті усвідомила, чому останні кілька місяців почувалася такою ображеною. Я справді була охоплена образою, знаєш? От наче ти виходиш на сцену, а там нервуєшся через речі, які раніше здавалися кумедними, але тепер уже не здаються.

— Наскільки вони не кумедні?

— Зовсім не кумедні.

— Зовсім?

— Я навіть бурмотіла,— зізналася вона.

— Ти бурмотіла?

— Так.

— Бурмотіла?

— Думаю, ти міг чути мене кілька разів.

— Щодо дратівливих речей, які я робив?

— Так.

— Наприклад?

— Ну, для початку...

— Ні, не кажи. Я не хочу знати.

— Це може бути корисне для твого зростання,— мовила вона.

— Ні, мені й так добре. Я вже зріс. Продовжуй. Ти бурмотіла.

— Розумієш,— сказала вона, розправляючи покривало біля своїх схрещених ніг: п’яти сонно торкалися литок.— Коли я почула ці слова: образа — це незадоволена потреба чи бажання, то зрозуміла, як маю думати про свої почуття. Ти розумієш?

— Думки й почуття. Я... думаю, що розумію.

— У мене була рамка, ну знаєш, для власного портрета. Я знала, якою була моя незадоволена потреба. Яким було моє незадоволене бажання. І коли я це усвідомила, то усвідомила й усе інше.

— А можна розголосити незадоволене бажання?

— Я маю звільнитися від тебе,— заявила вона, притиснувши долоні з розчепіреними, мов зірки, пальцями до ліжка.

— Новий спосіб відмовитися від цукру.

— Він мені більше не потрібен. Не зараз,— сказала вона, вимальовуючи кола пальцем на покривалі.— Мені вже не треба нічого підсолоджувати, особливо те, що я кажу собі.

— А як щодо незадоволеного бажання?

— Я хочу на сто відсотків зануритись у себе. Я хочу сама стати миттю замість спостерігати, як ця мить минає. Ти ж знаєш, про що я, правда? Розумієш мене?

— Можливо.

— Зараз. Це зараз. Моє зараз. Усі мої зараз. Ось чого я хочу. Ти це розумієш?

— Ти в цій миті. Я розумію. Присягаюся, Лізі, якщо тут уплутаний якийсь гуру...

— Це все я. Це все йде від мене.

— І це те, чого ти жадаєш?

— Це початок того, чого я жадаю, і це на сто відсотків так.

Вона була сильна. Вона була чудова.

— Ну, якщо це дійсно твоє бажання, то я обожнюю його, Лайзо.

— Справді?

— Звісно. Ти можеш робити все, що до вподоби.

— Ти справді так вважаєш?

— Це надзвичайно, Лайзо.

— Я знала, що ти зрозумієш,— мовила вона, блискаючи очима, неначе блакитними водоймами полегшення.— Просто хочу особливе тепер, яке буде лише моїм, замість постійного тепер, яке постійно мушу ділити з усіма іншими.

Постійне тепер, яке ти постійно ділиш з чиїмось тепер. Непогане визначення в’язниці.

— Я тебе чую.

— Я хочу знати, як це — бути собою, тільки собою.

— Вперед, Лайзо.

Вона посміхнулась і стомлено зітхнула.

— Це звучить досить егоїстично, але воно не так. Насправді це щедро, ну, знаєш, не лише щодо мене, але й щодо тебе і Карли. Усе це дозволило мені вперше зрозуміти нас. Усе це дозволило побачити, які ви схожі, ти й вона, і наскільки ви обоє відрізняєтеся від мене. Ти розумієш це?

У цей свій згубний, та водночас і добрий спосіб вона намагалася сказати, що ми з Карлою створені одне для одного, що обриси Карли пасують до моїх шрамів. Правда чи ні, боляче чи ні, це було неважливо, бо ті хвилини не належали Карлі або мені: вони належали Лайзі.

Внутрішнє падіння й підйом, усе, що ми робимо і ким хочемо стати,— лише наші, як і має бути, і мусить бути. Лайза поринула в спокійну несуперечливу тишу, народжену з рішучості, і вона була там абсолютно сама. Вона була ясна, рішуча, хоробра та сповнена надії.

— Нова ти — це щось надзвичайне,— тихо мовив я.

— Дякую,— лагідно сказала вона.— І нова я розійшлася зі старим тобою і не спатиме з новим тобою в одному ліжку, тож потрібно орендувати десь гостьову спальню для ночівлі.

— Ну,— розсміявся я,— якщо твоє тепер через це не опинилося під загрозою, то без проблем.

— О ні,— серйозно запевнила Лайза, умощуючись біля мене й поклавши голову мені на груди.— Але я думаю, що коли вже ми розійшлися, але досі живемо під одним дахом, то потрібно скласти кілька правил.

— Ага.

— Як-от коли приходиш до когось переночувати. Нам потрібно мати правила ночівлі.

— Ночівлі? Твоє тепер стає дедалі багатолюднішим.

— Ми можемо повісити знак на вхідних дверях.

— Знак?

— Я про знак, який розумітимемо тільки ми. Ну, щось на зразок садового гнома. Якщо садовий гном стоїть ліворуч від дверей, то один з нас запросив до себе гостя на вечір. Якщо ж він праворуч від дверей, то ніяких гостей.

— У нас немає садового гнома. У нас і саду немає.

— Ми можемо використати ту статуетку кицьки, яку ти так не любиш.

— Я не казав, що не люблю її. Вона мені подобається. Я казав, що вона, здається, не дуже любить мене.

— І тобі доведеться платити за оренду, принаймні найближчі шість місяців.

— Повернімося до нашого котячого сигналу ночівлі,— уточнив я.— Він має стояти ліворуч чи праворуч?

— Ліворуч. І тобі доведеться платити за оренду.

— Лайзо, оренду вже проплачено на рік наперед.

— Ні, я маю на увазі мою частину за гостьову кімнату. Я потім заплачу ринкову ставку. Обіцяю. Але всі мої заощадження вкладені в наступну виставку, і зараз навіть копієчки зайвої немає. Тож я не зможу платити тобі принаймні шість місяців.

— Забудь про це.

— Ні, справді, я наполягаю на оплаті,— сказала вона, штовхаючи мене в ребра.

— Забудь про це.

Вона знову мене пхнула.

— Здаюсь. Я дозволю тобі заплатити.

— І... мені потрібен аванс,— додала вона.

— Аванс?

— Так.

— Лайзо, ти ж на мене не працюєш.

— Так, але я ненавиджу слово «позика». Воно звучить, наче скавчання собаки, коли йому боляче. Тож я вирішила, що відтепер проситиму про аванс, коли треба буде позичити грошей. Це надихає набагато більше.

— Розширене мислення.

— Але я не зможу платити за їжу, електрику, телефон і пральню ще деякий час. Кожна копієчка мого авансу буде вкладена у справу.

— Ясно.

— Я наполягаю на оплаті й цього всього, коли матиму вдосталь вільних коштів зі свого наступного авансу.

— Добре.

— І мені потрібен автомобіль, але про це ми можемо поговорити після твого повернення.

— Звісно. Це всі домашні правила?

— Є ще одна річ.

— Слухаю.

— Я не знаю. У плані...

— Слухаю.

— Я більше не куховаритиму,— сказала вона, стиснувши вуста й випнувши верхню губу.

За ці два роки вона куховарила тричі, й навряд чи ті страви можна було назвати смачними.

— Гаразд.

— Якщо сказати правду, то я просто ненавиджу куховарити. Я терпіти цього не можу. Я робила це лише для того, щоб догодити тобі. Щоразу це було неначе справжнє пекло, від початку і до кінця. Я цього більше не робитиму. Пробач, але тепер буде так, навіть коли ми станемо просто сусідами.

— Гаразд.

— Не хочу тебе образити, але не плекай жодних надій. Зараз у мене їх багато, бо це частина мого перетворення, і я намагаюся їх притлумити, доки вони не стали...

— Образами?

— Саме так! О Господи, я почуваюся набагато краще. А ти?

— Я почуваюся нормально.

— Так? Справді? Для мене це важливо. Я не хочу тягнути жодної провини чи сорому у своє тепер. Важливо, аби ти дозволив мені це зробити і добре почувався при цьому.

Добро — це лише половина правди, а правда — лише половина історії. Невеличка частина мене обурилася, що Лайза так багато вимагає і забирає від тієї крихти, яка залишилася від наших стосунків. Але більша частина мене завжди передбачала й очікувала, хоч як тихенько і неохоче, що одного дня ми розійдемось і, мабуть, залишимося тільки зі жменькою добра. А ще була Карла, завжди була Карла. Я не мав права чорнити хвилинку щастя Лайзи. Добро — це лише половина правди, а правда — лише половина історії.

— Усе добре, Лайзо. Я лише хочу, щоб ти була щаслива.

— Це просто чудово,— сказала вона, усміхаючись крізь густі вії.— Знаєш, я дуже боялася цієї миті.

— Чому? Невже я колись тебе не слухав чи не підтримував?

— Це не те. Усе трохи складніше.

— Як?

— Потрібно взяти до уваги інші аспекти та людей.

— Які саме аспекти, Лайзо? Яких людей?

— Я не хочу заглиблюватись у це зараз.

«Жінки хочуть знати? — подумав я.— Чоловіки теж хочуть знати».

— Ну ж бо, Лайзо...

— Дивись, ти завтра їдеш, і я хочу, щоб ми залишалися щасливими після сьогоднішньої розмови, гаразд?

— Ну, якщо ти так хочеш.

— Хочу. Я щаслива, Ліне, і не хочу цього псувати.

— Я швидко повернуся, за тиждень чи трохи більше, і тоді ми продовжимо розмову. Хай яка буде потрібна допомога, ти її отримаєш. Якщо ти хочеш нове житло, я це влаштую й оплачу оренду на рік. Будь-що. Не хвилюйся.

— Ти справді еволюціонував, знаєш,— з жалем зауважила вона.

— Порівняно з чим ?

— Порівняно з тим, з ким я колись познайомилася,— сказала вона.

Лайза глянула на мене з виразом, який спочатку важко було зрозуміти, але потім усе прояснилося. Це була ніжність; та ніжність, яку ми бережемо лише для дорогих друзів.

— Ти пам’ятаєш наш перший поцілунок? — запитала вона.

— Афганська церква. За нами гналися. Нас мало не арештували.

— З’ясуймо,— запропонувала вона, сідаючи навпроти мене,— наскільки добре ми запам’ятаємо наш останній поцілунок.

Вона поцілувала мене, але поцілунок розчинився у шепоті, а ми почали розмовляти, лежачи разом у темряві, доки буря не пом’якшала й не вгамувалася. Коли Лайза заснула, я встав і спакував речі для ранкової подорожі залізницею.

Я склав зброю, набої, довгі ножі, деякі паспорти й кілька пачок з грошима, що лежали у відділенні, прихованому в задній частині важкого комоду. Я залишив трохи грошей для Лайзи — у верхній шухляді, де вона б їх точно знайшла.

Коли все було готове, я підійшов до вікна і сів у плетене крісло, куплене для неї, досить високе, щоб можна було бачити вулицю.

Останній самотній продавець чаю пройшов під вікном, ніжно дзенькаючи дзвіночком на своєму велосипеді, щоб привернути увагу сонних нічних сторожів. Потрохи те дзеленчання стихло, доки вулиця не поринула в тишу.

Усі орбіти життя того сонця — серця Долі. Ранджит, Вікрам, Деніс Сплячий Баба, Навін Едеїр, Абдулла, Санджай, Діва Девнані, Дідьє, Джонні Сигар, Конкенон, Вінсон, Ранвей, Скорпіон, Близнюк, Шрі-Ланка, Лайза: мої думки, неначе мандрівники, пливли від моря до моря, за однією зіркою на чорнильно-чорному небі — Карлою.

Лайза ще й досі спала, коли я пішов на світанку. Ходою щирого каяття я підійшов до стоянки таксі. Моя тінь, наче веселий собака, стрибала у жовтому ранку. Сонний таксист неохоче прийняв подвійну плату. Порожні вулиці, якими ми їхали, були яскраві й очищені світлом.

Вокзал, цей бомбейський язичницький храм, штовхав носіїв, пасажирів і вантажі у переходи переломних наслідків, де кожне місце цінне, кожне місце важливе, кожне місце істотне для чиєїсь долі.

І коли нарешті під’їхав «Мадраський експрес», моє вікно оживило міські вулиці від пофарбованого дощем передмістя й аж до лінії зелених гір і долин поза сірим голодом міста.

Знову і знову, знову і знову змінювався ритм потяга. Я почувався добре, погано і добре водночас. Серце ставило запитання, а голова віддавала наказ.

Шрі-Ланка — це ризик. Щодо цього Лайза не помилялась. Але Абдулла поговорив із Санджаєм, виборюючи мою свободу в обмін на це завдання, яке я обіцяв виконати. І одне завдання, як і п’ятдесят попередніх, це невелика ціна за легкий вихід з компанії.

Я радів за Лайзу, радів, що вона звільнилася від нас, якщо і справді таке було її бажання. Я і досі хвилювався за неї, але мав починати звикати, що вона пішла: вона пішла, а я на військовому потязі.

Лайза знайшла свою правду, а я знайшов свою. Я й досі кохав Карлу і не міг кохати нікого іншого.

Не мало жодного значення, які інтриги плела Карла з Ранджитом чи без нього. Не мало значення, що вона одружилася з іншим чи що намагалася покохати когось іншого. І не мало значення, якщо ми могли бути лише друзями. Я кохав її. Навіки.

Я почувався добре й погано водночас: від добра мене відділяло одне погане завдання.

Знову і знову співали колеса потяга, знову і знову, знову і знову, поки господарства, поля й міста мрій пролітали повз моє вікно, доповнені далекими горами з туманною накидкою із залишків тогорічного дощу.

Частина VI

Розділ 33

Місяць навіть не думав з’являтися на обрії. Хмари переховувалися, боячись темряви. Зорі були настільки яскраві, що я, заплющуючи очі, відчував, як вони іскрами палали в темряві під повіками. Вітер був усюди, грайливий і щиро радий бачити нас там — на поверхні невідомості, а корабель лагідно піднімався й опускався, неначе пливучи крізь хвилі замість на них колихатися.

Я, як ще сімдесят сім людей, три дні просидів у Мадрасі[95] лише заради такої ночі. Ті дні очікування скоротилися до хвилин, хвилин перед північчю, коли ми полишимо небезпеку корабля й зіткнемося ще з більшою небезпекою маленьких човнів у відкритому океані.

Хвилі облизували ніс корабля, линучи соляними туманами аж до корми, де стояв я, одягнений у темно-синій камуфляж і куртку: замаскований клунок на замаскованій палубі.

Я споглядав зорі, а корабель рухався крізь хвилі, дрейфуючи між темною ніччю і ще темнішим морем.

Більшість вантажних суден фарбують над ватерлінією білою, кремовою чи блідо-жовтою фарбою. У разі аварії на морі, як наприклад поломки двигунів чи пробоїни корпуса, пошукові й рятувальні судна чи літальні апарати можуть легко помітити корабель ще здалеку.

«Мітратта» — панамське прибережне вантажне судно, розраховане на п’ятдесят тисяч тонн, було пофарбоване в темно-синій колір по всій довжині корпуса, а вантаж і спорядження на палубі були накриті темно-синім брезентом.

Капітан керував на містку, що освітлювався тільки приладами. Корабель був настільки темний, що передні ходові вогні здавалися крихітними істотами, що занурювалися у хвилі й виринали з них.

Тіла тулилися докупи, неначе коробки вантажу, якими ми, звісно ж, і були. Контрабандні люди незаконно провозили свої мрії, і вони часто перешіптувалися, але неможливо було розібрати жодного слова. Їхній шепіт завжди був лише трішки м’якішим за гуркіт хвиль. Жертви війни стали майстрами тиші.

Мені раптово захотілося товариства. Похитуючись, я пробрався палубою до першого гурту. Я усміхнувся, блискаючи зубами в темряві. Люди посміхнулись у відповідь, блискаючи зубами в темряві.

Я присів біля них. Вони знову почали перешіптуватися.

Вони розмовляли тамільською[96]. Я не міг розібрати жодного слова, але все було гаразд. Я перебував у бульбашці, створеній їхніми голосами, й ця ніжна музика розливалася тінями навколо нас на пофарбованій сталевій палубі.

Наблизилася фігура і присіла біля мене. То був Махмуд на прізвисько Махму, мій зв’язковий на судні.

— Це молода війна,— тихо сказав він, дивлячись на обличчя тамільців, які сиділи на палубі біля нас.— Батьківщина тамільців на Шрі-Ланці — це давня ідея, але якраз молодь за неї гине. Можеш зараз піти зі мною?

— Звісно.

Я йшов за ним, поки ми не досягли палуби кормової частини.

— Вони тобі не довіряють,— сказав він, підпалюючи дві цигарки і передаючи одну мені.— Тут нічого особистого. Вони не знають, хто ти і чому тут. Коли ти опиняєшся в ситуації, де все стає тільки гірше, як у них, то всі сприймаються як загроза, навіть друзі.

— Ти залишаєшся на цьому кораблі під час кожного плавання?

— Так. Ми розвантажуємо легальний вантаж, і я повертаюся до Мадраса на кораблі.

— Я б не хотів повторювати це щомісяця. Ті патрульні кораблі, які ми бачили, мали великі гармати.

Він тихо розсміявся.

— Ти щось знаєш про тамільських мусульман у Шрі-Ланці?

— Трішки.

— Погроми,— уточнив він.— Перевір.

Він сміявся, але в тому сміху був лише сум, що знайшов інший шлях до його обличчя. Махму випростався.

— Золото й паспорти, які ти везеш, безперечно, допоможуть,— мовив він.— Нам потрібно викупити людей з в’язниці, а потім вивезти зі Шрі-Ланки, щоб розповісти світові про ситуацію. Для інших — це просто громадянська війна. Для нас це війна, яку ми ніколи не починаємо, але завжди мусимо на ній воювати. Для нас це не питання національності, а питання віри.

Знову віра. У тому, що я робив, не було нічого чистого чи благородного. Не було жодних мотивів, крім власних. Було соромно це усвідомлювати, стоячи біля чоловіка, який ризикував життям за свої переконання.

Стограмові золоті зливки, які я перевозив контрабандою, були переплавленими коштовностями, вкраденими чи відібраними санджайською компанією. На них уже була кров, і я її ніс — нічого благородного, нічого чистого.

Але десь усередині ще був вітражний уламок віри. Священна місія Махму була роботою, принаймні я так вважав, але те саме темне судно доправляло нас на ту саму темну війну. І для мене то була війна одного: свобода однієї людини від банди, що колись була гуртом братів.

Віра — безстрашні переконання, а свобода є одним з ідеалів віри. Стоячи там, на накритій палубі, та слухаючи молитви арабською, хінді, англійською, сингальською[97] і тамільською, я повірив у свободу, а також попросив у Махму пістолета.

Він задер джемпер, щоб показати мені пістолета, запханого за пояс його штанів. То був «браунінг» серії HP — стандартна модель офіцерів індійської армії. Покарання за торгівлю цією зброєю було жорстке, і тому офіцери, які нам її продавали, зазвичай заломлювали подвійну ціну.

Махму мені подобався, тож хотілося взяти його на Шрі-Ланку. Він був підтягнутим, добре обізнаним тридцятирічним чоловіком, що володів шістьма мовами й мав упевнене око. Мені не подобалася його зброя.

— Що за пістоль?

— Він трохи... показушний, маю визнати,— відповів він, роззираючись і передаючи мені зброю і магазин.

— Показушний? Він наче зебра в шерезі.

Я перевірив пістолета й поставив його на запобіжник.

— Якщо тебе зловлять на цій війні зі зброєю,— сказав він,— то це має бути саме цей пістолет. Будь-який інший — і тебе довгенько оброблятимуть перед тим, як викинути з гелікоптера в море — десь у цьому районі, взагалі-то.

— Але чому саме цей пістолет?

— Цей пістолет дарує тобі шанс. Індійська армія контролює цей острів, але зараз там купа різних фрілансерів. Американці, ізраїльтяни, південноафриканці, й усі вони співпрацюють з ВДА[98]. Якщо індійська армія затримає тебе зі зброєю, то можна спробувати вдати агента цього ВДА. Це, звісно, досить ризиковано, але ти не будеш перший, хто таке прокрутив. Тут справжній дикий Захід.

— Тож я носитиму здоровецький пістолет, і коли його побачать, бо важко таке не помітити, треба буде переконати цих людей, що ми працюємо разом, а потім, можливо, справді почати на них працювати, якщо, звісно, залишуся живим?

— Таке трапляється,— знизав плечима він.— І часто, взагалі-то.

— Махму, дай мені маленького пістолета. Я не хочу вбивати антилопу гну. Я просто хочу наробити достатньо галасу, щоб мати час ушитися. Якщо мене зловлять, то можна викинути зброю і все заперечити. Я краще вчиню так, аніж почну працювати на них.

— Але маленький пістолет...— роздумував він.— Я завжди кажу: коли маєш вистрелити комусь в око, щоб убити, то твоя зброя занадто маленька.

Я довго на нього дивився.

— Маленький пістолет? — пирхнув він.— З маленьким пістолетом треба стріляти просто в око, чоловіче, бо в іншому разі це все одно, що камінцем з рогатки.

— І не кажи.

— А я кажу. Таке трапляється. І часто, узагалі-то.

— У тебе є маленький пістолет чи ні?

— Є,— повідомив він.— А ти готовий до обміну?

— Покажи мені.

Він дістав з кишень свого піджака невеличку коробку з набоями й автоматичний пістолет двадцять другого калібру. Це була зброя, яка могла легко поміститися разом з помадою, парфумами та кредиткою в сумочці, дівчача зброя.

— Я візьму його.

Ми обмінялися зброєю. Я обдивився пістолета і запхав його до свого піджака.

— Я б загорнув його у поліетилен,— порадив він, знову пхаючи браунінг у штани.— І перемотав би липкою стрічкою.

— Якщо опинюсь у воді?

— Таке трапляється.

— Справді?

— І часто, взагалі-то. Це що — твоя перша контрабандна операція, чи як?

Я перевозив контрабандою паспорти й золото до дев’яти країн, але завжди літаком і завжди користуючись Чехословацькими авіалініями. Комуністичні авіалінії були єдині в Бомбеї, які приймали оплату за квитки рупіями і перевіряли наявність зброї, але нічого іншого. Усе інше у вантажі пасажира під час транзитних перельотів, від золотих зливків до пачок з грошима, було твоєю проблемою. І оскільки ніхто, крім чехословаків, не літав аж до самої комуністичної Чехословаччини на цих авіалініях, це теж не була їхня проблема.

— Я літаю. Туди-сюди за сімдесят дві години. Я не користуюся кораблями.

— Тобі не подобаються кораблі?

— Мені не подобається влада — чи на суходолі, чи на морі.

— Влада?

— Влада. Абсолютна влада. Закон моря.

— Ти про капітана?

— Будь-якого капітана. Думаю, що «Баунті»[99] був останнім вільним кораблем.

Біля стояків, до яких було прив’язано вантажі, почали активно буркотіти пасажири. Люди почали підніматися. Ми побачили фігури, які рухалися з боку в бік між скупченнями тіней.

— Що вони роблять?

— Вони передають капсули з ціанідом тим, хто їх хоче.

— Люди таке роблять?

— І часто, взагалі-то.

— Знаєш, Махму, у питаннях моралі ти цілковитий невіглас.

— Ти хочеш суїцидальну капсулу, поки їх ще роздають?

— Бачиш, про що я?

— То хочеш її чи ні?

— Я швидше стану битися і верещати аж до кінця, але все одно дякую.

Хвилювання на палубі зросло ще більше. Старший помічник судна підійшов до лівого борту разом з кількома членами філіппінської команди. Вони дістали мотузяні драбини й почали їх розгортати за бортом.

— Спустися донизу і прихопи свої речі,— мовив Махму.— Я чекатиму на тебе біля драбин.

Я пробрався через відносно порожній правий борт судна до каюти екіпажу.

Загорнувши невеликого пістолета і коробку з набоями у поліетилен, я обмотав їх стрічкою та запхав до наплічника. Зняв куртку і джемпер, натягнув приховану армійську розгрузку і знову одягнувся.

У розгрузці було двадцять кілограмів золота і двадцять вісім чистих паспортів. Доклавши трохи зусиль, я застебнув її і трохи потупцював по кабіні, щоб призвичаїтись рухатися з додатковою вагою.

На ліжку лежав розгорнений зошит. Я намагався написати нове оповідання. Випробовував себе новою важкою темою. Вона була про щасливих людей у щасливому місці, які займалися щасливими речами. Писалося мені важко.

Я згріб зошита, ручку і все інше, що лежало на ліжку, до наплічника і повернувся до дверей. Потягнувся до вимикача світла — і помітив своє відображення у дзеркалі, вмонтованому у двері.

Нерозсудлива правда подорожей до інших далеких країн і культур — це те, що інколи ти просто крутишся разом з гральними костями. Доля як гід може вести будь-якого мандрівника, у будь-яку мить подорожі, у лабіринти навчання і любові чи в лабіринти небезпеки і тривоги. І кожен мандрівник упізнає ці моменти у дзеркалі — останній довгий погляд на власне відображення, перш ніж сказати: «Гаразд, поїхали».

Я вимкнув світло і повернувся на палубу.

Люди стояли в чергах біля драбин. Старший помічник тихцем скомандував, і нелегали почали спускатися.

Я човгав уперед, останній у черзі. Член екіпажу роздавав рятувальні жилети і допомагав їх зафіксувати.

Махму стояв біля нього.

— Візьми й мого,— сказав він, коли моряк припасував на мене жилет.

Наші очі зустрілися. Він знав, що коли б я опинився у воді, то один жилет міг і не втримати двадцять додаткових кілограмів золота на моєму тілі.

Моряк віддав мені й другого жилета, а потім вручив щось невелике й металеве і підштовхнув уперед.

— Що це? — запитав я, коли ми з Махму відійшли від переповненого борту.

— Це клацальник,— пояснив він.

То була дитяча іграшка, зроблена з двох шматків олова, що при натисканні видавала звук клац-клац. Я натиснув.

Клац-клац.

— Коли опинишся у воді,— радив Махму,— то залишайся на місці. Тримайся ближче до інших.

— Інших?

— Човен повернеться до корабля,— провадив він,— і корабель кружлятиме навколо вас на відстані одного клацання чи трохи далі, доки ми не отримаємо сигнал відбою.

— Одне клацання чи трохи далі?

— Коли побачиш чи почуєш що-небудь, то скористайся клацальником, аби дати знати про своє місцеперебування. Більшість людей тримають їх у зубах, щоб не загубити.

Він потягнувся, узяв клацальника і притримав його зубами. Мій клацальник мав форму рожевої бабки. Махму дивився на мене з рожевою бабкою в роті та відсилав у море.

— Це з фільму,— розповів він, передаючи мені клацальника.— Здається, він має назву «Найдовша війна».

— «Найдовший день».

— Так, саме цей. Ти його бачив?

— Так. А ти?

— Ні. А що?

— Думаю, тобі варто глянути. Дякую за все, Махму. Було приємно з тобою плавати, навіть попри те, що я не люблю морських подорожей.

— Навзаєм. Якщо наткнешся на кремезну тридцятирічну дівчину, десь під метр шістдесят п’ять, одягнену в небесно-блакитний гіджаб, не показуй їй маленького пістолета.

— Ти поцупив його в дівчини?

— Типу того.

— У ворога чи друга?

— А це має значення?

— Звісно ж, має.

— Трохи того й того. Вона — моя дружина.

— Твоя дружина?

— Так.

— І ти її кохаєш?

— Я від неї божеволію.

— І... якщо я покажу їй пістолета... вона може...

— Пристрелити тебе,— сказав він.— Таке трапляється. І часто, взагалі-то. Вона вже в мене стріляла. Вона боєць — моя дружина.

— Гаразд. Дай-но все уточнити. Кремезна, тридцять років, метр шістдесят п’ять, блакитний гіджаб. Правильно?

— Правильно. Її так і звати. Ну, прізвисько таке.

— Яке саме?

— Блу-Гіджаб — блакитний гіджаб. Це її прізвисько.

— Її звати Блу-Гіджаб?

— Так.

— Га-аразд. Дякую за попередження.

— Без проблем,— посміхнувся він.— Я всіх про неї попереджаю. Вона дуже небезпечна, кохаю цю жінку до смерті.

— Я тебе почув.

— І пам’ятай, що на шляху до берега є лише одне правило. Якщо хтось намагається зайняти твоє місце на човні, то виштовхуй його за борт.

— Таке трапляється?

— І часто, взагалі-то.

— Ти! — пробурчав старший помічник, тицяючи в мене пальцем.

Я підійшов до борту, переліз через нього і почав спускатися по драбині.

Це було набагато важче, ніж я думав. Драбина гойдалася над морем, змушуючи мене обіймати мотузку і дерев’яні перетинки, неначе родичів. Потім драбина довбонулася об непоступливу сталь корпусу, здираючи шкіру з непідготовлених пальців.

Я спустився по кількох останніх щаблях драбини. Три човни здавалися манюсінькими, неначе риба-лоцман, що колихається біля величезного, схожого на акулу фрахтувальника.

Це були рибальські човни, пласкі й відкриті, неначе негабаритні версії рятувальних шлюпок, що стояли на палубі, але з мотором. Ми досі були у відкритому морі. Човен, у який я спускався, вже був переповнений. Усе це було дуже небезпечно. Я зробив останні кілька кроків — і запах риби, що просочився в усі щілини корабля, накрив мене заспокійливою вуаллю.

«Рибалки,— подумав я.— Рибалки знають море».

Дружні руки зорієнтували мене на корму, щоб не наступити на чужі ноги і маленькі клунки. Команда розподіляла вагу.

Я нарахував двадцять три людини. Команда фрахтувальника дала добро і згорнула драбини. Наш стерновий відштовхнув човна від корабля і почав рухатись у відкрите море.

Двигун працював тихо, приглушений звуконепроникним захистом.

Клац-клац.

Човен, що плив біля нас у темряві, просигналив свою присутність. Клац-клац. Ми всі обернулися на це подивитися. Клац-клац — хтось просигналив у відповідь. Клац-клац.

— Знаєш, у чому відмінність між війною та миром? — прошепотів чоловік біля мене. В голосі його вчувалася посмішка.

— Думаю, що ти мені розповіси,— прошепотів у відповідь я.

— Під час миру ти жертвуєш двадцятьма, щоб урятувати одного. Під час війни ти жертвуєш одним, щоб урятувати двадцятьох.

— Гарна спроба,— посміхнувся я.

— Ти не згоден?

— Ми не жертвуємо заради цифр. Ми жертвуємо заради любові й землі.

— Цифри у цій війні досить високі, щоб змінити ситуацію.

— Ти говорив про війну та мир.

— І?

— Війна проливає кров зовні. Мир проливає кров усередині, де їй і місце. Ось у чому полягає відмінність, принаймні для мене. Війна трощить будинки, а мир їх відбудовує.

Він тихо розсміявся, навіть не розтуляючи рота.

— Я — твій зв’язковий.

— Га?

— Я йду на додачу до човна. Я тут, щоб ти точно дістався пункту призначення.

Він був трохи молодший за мене, невисокий на зріст і підтягнутий, з нахабною посмішкою, що, мабуть, дарувала хлопцю поцілунки й коштувала ляпасів.

— Радий нашій зустрічі. Як довго до берега?

— Недовго.

Він вручив мені пластикового глечика, та й сам почав вичерпувати воду, що заливала човна після кожної трохи вищої хвилі. Я приєднався. Більшість пасажирів мілкого човна займалися вичерпуванням води. Стерновий тихо розсміявся.

Клац-клац.

Море — неспокійний сонько — розправило плечі-хвилі під нами. Вода хлюпала об човен, покриваючи нас сіллю. Клац-клац.

Коли човни досягай узбережжя, ми вистрибнули у воду, що сягала пояса, й почали борсатися до узбережжя. Човни почали повертатись у море.

Ми побігли до дерев. Біля них я поглянув на море. Кілька повільніших чоловіків і жінок ще й досі бігли, загрібаючи пісок, поки пробилися через пляж. Пробіжки посеред сонячного дня — це, можливо, і весело, але тієї ночі то був привід для страху.

Там не було жодного сліду корабля: жодного світла, окрім сяйва зірок.

Мій зв’язковий помахав від іншого острівця дерев. Я приєднався до нього, і ми попрямували глибше у джунглі. Трохи пізніше ми зупинилися, дослухаючись.

— Як тебе звати? — прошепотів я, коли ми переконалися, що немає переслідувачів.

— Ліпше без імен, чоловіче,— сказав він.— Що менше знаєш, то краще. Правда — це солодка річ, але не тоді, коли хтось намагається її з тебе вирізати, бо в такому разі це дуже гірка річ. Готовий рухатися далі?

— Готовий.

— Далі буде вантажівка, що поїде на південь по головній дорозі. Вона чекатиме на нас, але недовго. Човни трохи збилися з курсу. Нам потрібно пробігти досить багато, але на це є зовсім небагато часу.

Ми попрямували в навколишні кущі й уже за кілька хвилин рухалися по смузі джунглів, що росли паралельно до узбережжя. Час до часу крізь дерева ще проглядалися темні хвилі, але потім море відступило далеко: ми його вже не чули, і навіть запах розчинився у сильніших ароматах вогкості джунглів.

Мій зв’язковий знову і знову вів нас у задушливу масу листя, яке нагадувало вуха слонів, щоб виринути на вузенькій стежці, якої навіть не було видно, доки він туди не виводив.

Він не керувався зірками, їх не було видно. Карта джунглів у нього в голові була настільки точна, що він навіть не вагався під час своєї швидкої ходи.

Я загубив його двічі. Щоразу я завмирав, дослухаючися. Щоразу нічого не було чутно, аж поки він не стукав мене по плечу, і ми продовжували подорож крізь хащі джунглів.

Разом з наплічником і розгрузкою з контрабандою я ніс тридцять п’ять додаткових кілограмів. Але вага не була проблемою. Щоб розгрузка не совалася і зливки випадково не змістилися, я тісно її припасував до грудей і талії. Кожен подих давався з зусиллям.

Крізь листя й кущі ми виштовхались на трасу.

— Заощадимо час,— мовив мій компаньйон, дивлячись на годинник.— Потрібно ризикнути й піти бічною дорогою. Так набагато швидше. Якщо помітиш будь-яке світло, то втікай до дерев і ховайся. Я їх відведу подалі, а ти залишайся там. Зрозумів?

— Так,— видихнув я.

— Хочеш, я трохи понесу розгрузку?

— Та ні.

— Ну тоді хоч наплічника дай,— прошепотів він.

Я залюбки зняв наплічника, і зв’язковий його натягнув.

— Гаразд, побігли.

Ми мовчки бігли біля нерівного краю дороги, тож несподіваний зойк якоїсь тварини чи птаха був шоком. Кожен мій подих бився в тісний жилет.

«Чесно кажучи,— колись сказав мені один нігерійський продавець зброї,— контрабандист насправді незаконно провозить себе. Усі інші речі, які він перевозить,— лише виправдання, знаєш?» Коли ми досягли кінцевої точки, це виправдання загрожувало зупинити моє серце.

— Ми на місці,— заявив мій зв’язковий.

— Алілуя,— пихкотів я.— Хлопці, а ви колись чули про мотоцикли?

— Пробач, друже,— посміхнувся той, віддаючи назад мого наплічника.— Але думаю, що ми саме вчасно.

— Ти думаєш? — видихнув я, впершись руками в коліна.

— У тебе є зброя? — запитав він.

— Звісно.

— Дістань її. Зараз.

Я розмотав свою зброю, поки він перевірив і перезарядив свого автоматичного пістолета з магазином на десять набоїв. Він озирнувся і помітив мого маленького пістолета двадцять другого калібру.

— Якщо наткнешся на кремезну жінку в небесно-блакитному гіджабі...

— Я знаю. Не показувати їй зброю.

— Чорт, чоловіче,— вишкірився він.— А ти любиш жити на вістрі бритви.

— Щось мені підказує, що ця Блу-Гіджаб справляє враження.

— Вона хороша. Чудовий товариш,— розсміявся він.— Просто не показуй їй пістолет.

Він знову глянув на годинника і зосередився на темряві, що поглинала дорогу там, де не світили зорі.

— Якщо все полетить до біса, тобі теж потрібно буде забиратися,— сказав він, ще раз перевіряючи час.— Іди на південь. Ця дорога веде до Трінкомалі. Залишайся в джунглях якнайдовше. Якщо дістанешся туди, то знайди готель «Каслрі». Там на два тижні заброньовано для тебе номер. З тобою там зв’яжуться.

— То ти далі не йдеш?

— Ні. Ми більше не побачимось.

Він почав щось нерозбірливо бурмотіти.

— Що?

— Діамант за перлину,— мовив він.

Я чекав.

— Ми не маємо тут бути, тамільці. Ми обміняли діамант — Матінку Індію — на перлину. І що б ми не робили, і скільки б нас не вмерло, це ніколи не виправдається, бо діамант обміняли на перлину.

— То чому ви продовжуєте цю боротьбу?

— Ти мало знаєш про тамільців, правда ж?.. Почекай-но! Ти це чуєш?

Ми довго дослухались у темряві. Якась невелика тварина рухалася десь недалеко в джунглях, швидко лопотіла крізь листя. Потім джунглі знову поринули в тишу.

— Я борюся проти армії, яка мене тренувала,— тихо розповів він, дивлячись на північ уздовж дороги.

— Проти індійської армії?

У ті роки найбільшою військовою силою на Шрі-Ланці були ІМС — Індійські миротворчі сили.

— Проти ВДА,— уточнив він.— Вони всіх нас тренували. Вибухівка, зброя, тактична підготовка і багато іншого.

Відділ досліджень і аналізу був підрозділом індійської армії, що займався контррозвідкою. Він мав доволі грізну репутацію в регіоні. Оперативники ВДА були добре треновані й мотивовані, а статус «досягнення цілі будь-якими методами» дарував своєрідну ліцензію, що ставила дуже багато запитань після того, як їхні чоботи десь приземлялися, і не давала надто багато відповідей.

Індійські розвідники збирали інформацію з багатьох джерел, включно з бандами. Кожна мафіозна компанія в Бомбеї знала когось із ВДА, відкрито чи таємно, і кожна мафіозна компанія не ризикувала проти них повставати.

— А тепер вони воюють проти нас,— з жалем зітхнув мій зв’язковий.— Діамант розчавлює перлину.

Ми почули звук — можливо, далекий скрегіт коробки передач, тож заховались у кущі, вдивляючись у тунель дороги. Потім ми почули безпомилковий грюкіт і кашель автомобільного двигуна, що силкувався подолати пагорб.

Висока хитка вантажівка випірнула перед нами і покотилася вниз.

— Вона наша?

— Наша,— розквітнув зв’язковий, тягнучи мене за собою.

Ми підійшли до краю дороги, де він почав махати невеличким блакитним світловим факелом. Вантажівка заскреготіла гальмами й виснула шинами, перш ніж зупинитися. Двигун залишився увімкнутим.

Коли ми підійшли ближче, я помітив, що за вантажівкою їхав джип з вимкненими фарами, який зупинився в тіні більшого транспорту.

Мій зв’язковий повів мене до джипу. Обернувшись до вантажівки, я побачив, як зо п’ятнадцять людей влаштовуються на бавовняних тюках.

— Ти будеш у джипі,— сказав мій новий знайомий.— Ти — журналіст, пам’ятаєш? Не можна, щоб ти подорожував зі звичайним людом.

Моє оперативне ім’я було Джеймс Девіс, канадець, позаштатний кореспондент інформаційної агенції «Ройтерз». Мій паспорт і акредитація були бездоганні, сам їх для себе виготовив.

Ми потиснули руки, розуміючи, що, мабуть, більше ніколи не побачимося і що обоє, мабуть, помремо впродовж року.

Він нахилився ближче.

— Не забудь зареєструватись у готелі «Каслрі» і не висовуйся, тебе знайдуть упродовж сорока восьми годин. Щасти. Нехай Маа Дурга[100] тебе береже.

— Тебе також.

Він покинув мене, щоб видряпатися на задній борт вантажівки, а потім знайти собі вільний бавовняний тюк.

На мить мені здалося, що то був трон з мішків на подвір’ї велосипедних убивць, тільки переповнений привидами війни замість найманих убивць.

Я зайняв пасажирське сидіння в джипі, потиснувши руки водієві та двом молодикам, що сиділи позаду.

Вантажівка рушила, і джип поїхав за нею. Обличчя мого зв’язкового витало в хиткій тіні, прямуючи на південь. Його очі чіпко тримали мій погляд.

Люди, які ненавидять злочинність так само, як і я нині, часто запитують, чому інші скоюють злочини, як-от скоював я.

Одна з очевидних відповідей — це те, що коротший шлях завжди простіший, поки не провалиться під ногами бажання. Одна з прихованих відповідей — це те, що коли життя і свобода стоять на кону, то люди, яких ти зустрічаєш, часто є винятковими. В інших життях вони могли б керувати промисловістю або армією.

Посеред джунглів, в мить утечі, вони стають тобі друзями, бо друг — це будь-яка людина, яка готова померти біля тебе. А людей, які готові померти разом з тобою, навіть не познайомившись, дуже важко знайти. Ну, хіба що ти знаєш багато копів, військових чи злочинців.

Вантажівка повернула на бічну дорогу. Тіні накрили обличчя мого зв’язкового. Я більше ніколи не чув про нього і не бачив його.

Ми їхали двадцять хвилин, а потім водій зупинив джип на галявині біля дороги.

— Приготуй паспорт і папери. Ми проминемо кілька контрольно-пропускних пунктів. Інколи вони охороняються, а інколи й ні. У цьому районі вже деякий час усе тихо. Одягни ось це.

Він вручив мені темно-синього бронежилета зі словом «ПРЕСА» на грудях. Усі інші одягли чорні бронежилета, і водій приліпив на лобове скло білого прямокутника з таким самим словом.

Ми проминали розкидані будиночки і халупи, а потім перші великі будинки. Те, що здавалося сяйвом лісової пожежі на горизонті, було яскравим містом лише за десять кілометрів звідти.

Ми проїхали три безлюдні пункти, щоразу майже повзучи, а потім раптово прискорюючись. Оминаючи місто, ми менше ніж за годину досягай вигідної берегової точки огляду на Орз-Гіл і готелю «Каслрі».

— Оце удача,— сказав водій, зупиняючи джип на під’їзній доріжці.— Сьогодні вночі одна боллівудська актриса дає шоу для індійських військових. Мабуть, вони не могли відірватися.

— Дякую за допомогу.

— Немає за що,— посміхнувся він.— Нехай Всевишній буде з тобою, товаришу.

— Із тобою.

Джип здав назад на дорогу і помчав геть. Місцеві зв’язкові були мусульманами, індусами та християнами, і всі вони використовували слово «товариш». Мої зв’язкові завжди були ділками з чорного ринку, яким можна було довіряти лише до певної межі. Товариші були чимось новеньким. Було цікаво, які ще сюрпризи підготував мені Санджай. Я повісив на спину наплічника і поглянув на гостроверхі дахи готелю «Каслрі».

Готель був у білому колоніальному стилі, якого так облюбували для себе білі колоністи, коли могли накрасти для себе достатньо золота. Золото в моєму жилеті, закріпленому на грудях, поверталося до цих колоній, і хотілось якнайшвидше його здихатися.

Я зупинився і пригадав усі імена. Контрабандист мав пожити з новим підробленим ім’ям й акцентом хоч деякий час до того, як використати їх на практиці. Як втікач, за чию голову призначена винагорода, я збирав акценти і практикувався якомога частіше.

Я — Джеймс Девіс. Моє ім’я Джеймс Девіс. А може й ні. Я — Джим Девіс. А в дитинстві був Джиммі? Джим Девіс, приємно познайомитися. Ні, прошу, називайте мене Джимом.

Коли я вигадував фальшиве ім’я, якому можна було довіритися, то знаходив і шлях у своє нове життя, яким потрібно було жити деякий час. Війна спростила цю проблему для мого компаньйона, мого зв’язкового, який поїхав у кузові вантажівки. Якщо він не був з людьми, яких любив і яким довіряв, то взагалі втрачав ім’я.

Я піднявся гранітними мощеними сходами, перетнув дерев’яну веранду й постукав по філігранній шибці вхідних дверей. За кілька секунд нічний портьє зі скрипом відчинив двері.

— Девіс,— сказав я, легко перемкнувшись На канадський акцент.— Джим Девіс. Я забронював номер.

Він запросив мене всередину, замикаючи двері, та провів до столу реєстрації, де портьє скопіював паспортні дані в реєстраційну книгу завбільшки десь із половину більярдного столу. Це забрало трохи часу.

— Кухню вже замкнено, сер,— нарешті повідомив черговий, згортаючи книгу по сторінці за раз, неначе застеляючи ліжко.— Зараз у готелі лише кілька гостей. Сезон почнеться лише за три місяці. Але є холодні закуски, і я можу приготувати вам дуже пристойний напій, якщо забажаєте. Наш фірмовий.

Він пройшов через великий готельний хол і ввімкнув лампу біля зручного оббитого льоном дивана. Швидко рухаючись, він знову перетнув кімнату і відчинив двері ванної.

Увімкнув ще одне світло і зняв з рейки рушника.

— Сер, бажаєте освіжитися? — запитав він.

Я хотів їсти й пити. Я не хотів витратити ще півгодини, а може й довше, щоб зробити для золотого жилета схованку в номері. А поки жилет на мені, він у безпеці.

Я взяв рушник, умився і помив руки, а потім присів на диван, де все вже стояло.

— Я взяв на себе сміливість приготувати напій, сер,— мовив портьє, ставлячи переді мною високого келиха.— З кокосом, свіжим лаймом, краплиною імбиру, дрібкою шоколадних пластівців і кількома секретними інгредієнтами. Якщо цей не сподобається, я приготую інший, на ваш вибір.

— Поки що я повністю вам довіряю, пане... можна дізнатися ваше ім’я?

— Анкіт, сер,— відповів я.— Мене звати Анкіт.

— Гарне ім’я. Цілісний. Я — Джим.

— Ви розумієтеся на індійських іменах, сер?

— Я розуміюся на індійських іменах, Анкіте. Ти звідки?

— Яз Бомбея,— розповів він, ставлячи переді мною тацю з сендвічами.— Як і ви.

Він був або моїм зв’язковим у готелі, або ворогом. Я сподівався, що зв’язковим. Сендвічі мали апетитний вигляд.

— Може, присядеш?

— Я не можу,— м’яко сказав він.— Якщо хтось зайде, то це видасться підозрілим. Але все одно дякую. З вами все гаразд?

Він хотів дізнатися, чи не привіз я з собою якісь неприємності. Це було справедливе запитання.

— Усе гаразд,— запевнив я, позбуваючись канадського акценту.— Ми проминули порожні контрольно-пропускні пункти. Нам пощастило. У місто приїхала кінозірка, аби розважити військових.

Він розслабився, дозволивши собі зіпертися на спинку крісла.

Він був трохи вищий за мене, худий, приблизно тридцяти п’яти років, з густим сивим волоссям. Мав гострий погляд і був підтягнутий. Я вирішив, що його впевнена граційна манера рухатися з’явилася завдяки боксу чи іншому бойовому мистецтву.

— Я приготував вегетаріанські та звичайні,— розповів він, показуючи на тацю з сендвічами.

— Я такий голодний, що й серветку можу з’їсти. Не проти, якщо я почну?

— Їж! Їж! — звернувся він на хінді.— Я заповню всі прогалини, доки ти заповниш себе, так би мовити.

Я з’їв усе. Коктейль також був добрий. Мій зв’язковий Анкіт — індус із Бомбея, у серці війни між буддистами, мусульманами й іншими індусами, був хорошим господарем і цінним джерелом інформації. Поки я їв, він перерахував усі необхідні вимоги для ролі журналіста на два чи три дні.

— І найголовніше, ти маєш з’являтися на контрольному пункті щодня до обіду, щоб поставили штамп,— завершив він.— Це обов’язково. Якщо ти тут на кілька днів, і вони побачать відсутність хоч одного штампа, то одразу ж затримають. Колись з’являлося почуття, що ти нікому не потрібен?

— Не останнім часом.

— Ну, якщо пропустиш бодай день, і це з’ясують, то відчуєш — як це, коли Всесвіт тебе більше не хоче.

— Дякую, Анкіте. Невже всі у цій війні втратили почуття гумору? Всесвіт мене більше не хоче? Це надзвичайно депресивна думка, тож я наполягаю на ще одному особливому коктейлі, негайно.

— Лише не забувай про штампи,— розсміявся він, повертаючись до маленького бару в зоні відпочинку.

Він кілька разів повертався до бару, здається. Я втратив рахунок після третього разу, бо далі все якось стало однаковим, неначе спостерігати, як той самий листочок пропливає по струмку знову і знову.

Я не був одурманений. Анкіт був збіса добрим барменом, таким, який точно знає, наскільки неп’яним тобі треба бути. Його голос був м’який, добрий і терплячий, хоча з часом я вже нічого не розбирав. Я забув про своє завдання і про санджайську компанію.

Квіти, настільки великі, що я не міг обхопити їх руками, намагалися склепити мені очі. Я повільно провалювався, дрейфуючи у м’яких я пух пелюстках, майже невагомий.

Анкіт говорив.

Я заплющив очі.

Білі квіти стали річкою. Вона несла мене до місця спокою, між деревами, де підбіг собака, несамовитий від радості, й щасливо поклав лапи мені на груди.

Розділ 34

— Девісе! — собака почав шкрябати кігтями краєчок сну, намагаючись видерти мене назад у те місце, у те священне місце.— Девісе!

Я розплющив очі. Мене гріла ковдра. Я сидів там само, де й заснув, але Анкіт підклав мені подушку під голову і накрив мене ковдрою. Моя рука ховалась у кишені куртки, тримаючи маленького пістолета. Глибокий вдих дозволив переконатися, що жилет із золотом на місці.

Добре.

Наді мною нависав незнайомець.

Недобре.

— Відійди, друже.

— Звісно, звісно,— сказав чоловік, випростуючись і простягаючи мені руку.— Я — Горст.

— Горсте, і часто ти будиш людей, щоб познайомитися з ними?

Він розреготався. Голосно. Занадто голосно.

— Гаразд, Горсте, зроби мені послугу. Не смійся отак, доки я не вип’ю принаймні дві філіжанки кави.

Він знову розреготався. І реготав довго.

— Ти щось повільно вчишся, ні?

Він знову розреготався. Потім запропонував мені гарячої кави.

Це було надзвичайно. Важко не вподобати людину, яка приносить смачну чорну каву, коли ти був п’яний як чіп лише чотири години тому.

Я на нього поглянув.

Його очі були блакитного кольору, але надто випаленого сонцем. Голова видавалася неприродно великою. Я вирішив, що всьому виною лаймові коктейлі Анкіта, доки не встав і не побачив, що його голова і справді неприродно велика.

— А в тебе здоровецька голова,— заявив я, тиснучи йому руку.— Грав колись у регбі?

— Ні,— розсміявся він.— Ти навіть не уявляєш, як важко знайти підходящого капелюха.

— Ні,— погодивсь я.— Не уявляю. Дякую за каву.

Я рушив геть. Сонце ще не зійшло. Я хотів випередити світанок, ідучи до свого номера, і ще трохи поспати.

— Але ж тобі треба з’явитися на контрольному пункті,— нагадав він.— І повір, набагато безпечніше робити це на світанку, а не в будь-який інший час, ja[101].

Я досі був одягнений у бронежилета з поміткою «ПРЕСА». Він запрошував мене як колегу-журналіста. Якщо я маю це зробити, то ліпше з компаньйоном. Більше ніякого сну.

— Ти від кого? — запитав я.

— «Der Spiegel»,— відповів він.— Узагалі-то, я працюю як фрілансер для них. А ти?

— Ти тут давно?

— Досить давно, щоб з’ясувати найбезпечніший час для відвідин контрольно-пропускного пункту.

— У мене є час освіжитися?

— Тільки швиденько.

Я рвонув нагору до номеру, роздягнувся, прийняв холодний душ, обсох і через шість хвилин знову застібнув жилет.

Я підтюпцем спустився сходами, але хол уже був безлюдний. Світанкове світло у вікнах було настільки ж інтенсивне, як і кімнатне освітлення, світло без тіней.

М’яке шкряботіння порушило тишу. Садівники вже взялися до роботи.

Я вийшов на довгу широку веранду, що розташувалася якраз навпроти відкритої рани газонів, що оточували готель,— рани, яку безперервно намагалися загоїти джунглі.

Семеро робітників уже важко працювали, обрізаючи, проріджуючи й розпорошуючи гербіциди на периметру: урбаністична передова у війні з природою.

Я спостерігав за ними, чекаючи на Горста. Було чути, як джунглі промовляють до вітру. «Дайте нам двадцять п’ять років. Залиште це місце. Повертайтеся за двадцять п’ять років. От побачите. Ми загоїмо увесь цей біль».

— Добре було б, якби кілька таких працювали на мене,— сказав Горст, підходячи до мене.— Моя дівчина має будинок у Нормандії. Він чудовий і все таке, але потребує багато роботи. Кілька таких хлопців миттю з усім упораються.

— Вони тамільці,— зауважив я, дивлячись, як вони кружляють газоном, освітленим росою в повітрі.— Тамільці — наче ірландці. Вони повсюди. Ти зможеш знайти працьовитих тамільців і в Нормандії, якщо добре шукатимеш.

— Як ти знаєш, що вони тамільці? — підозріливо поцікавився Горст.

Я обернувся до нього. Хотілось іще одну філіжанку кави.

— Вони займаються брудною роботою,— пояснив я.

— А так, так,— пирснув він.

Це було не смішно. Я не сміявся. Горст змінив сміх на похмурий погляд.

— З якої, кажеш, ти агенції?

— Я не казав.

— А ти дійсно потайний тип, еге ж?

— Стрілянина — це шпалери. Справжня війна завжди точиться між нами — журналістами.

— Про що ти таке говориш? — нервово запитав Горст.— Я просто запитав, з якої ти агенції, і все.

— От бачиш, якщо ми потоваришуємо і я знайду неймовірну історію, а потім дізнаюся, що ти її вкрав, то муситиму знайти й відлупцювати свого нового друга. А це не дуже добре.

Він скоса на мене глянув. Очі спалахнули.

— «Ройтерз»! — здогадався він.— Лише кретини з цієї агенції такі скупі на інформацію.

Я хотів більше кави. Поруч з’явився Анкіт. Він тримав невелику склянку.

— Я подумав, вам потрібно трохи підкріплення, сер, якщо пробачите таку зухвалість.— мовив Анкіт.— Дорога, якою ви підете сьогодні вранці, не дуже легка.

Я випив уміст склянки, виявивши, що то був херес, і досить добрий.

— Анкіте,— сказав я,— ми щойно породичалися.

— Як скажете, сер,— спокійно відповів Анкіт.

— Агов, ти,— звернувся до Анкіта Горст.— Не міг би дізнатися, будь ласка, чи хтось із цих хлопців має дозвіл на роботу поза межами Шрі-Ланки?

Я підніс руку, зупиняючи відповідь Анкіта.

— Горсте, то ми йдемо, поки ведмеді не прокинулись?

— Ведмеді? — здивувався він, вимовляючи слово якось дивно.— Немає тут ніяких ведмедів. Тут є тигри, а не ведмеді. «Тамільські тигри». Вони абсолютно несамовиті, ці засранці. Вони всі мають капсули смертників на випадок затримання.

— І не кажи.

— Їм, мабуть, не доходить, що такого роду самогубства ще більше підбурюють іншу сторону витурити тамільців за межі країни.

— То ми кудись ідемо?

— Так, так, звісно. Не підпали собі штанців.

— Що?

— Не підпали собі штанців,— грубо повторив він, перетинаючи галявину.

— Ти вже й правила встановлюєш,— пробурмотів я, рушаючи за ним на вулицю.

Бої трохи притихли в Трінкомалі, й хистке припинення вогню панувало вже кілька тижнів. Німецькі співробітники «Der Spiegel» повернулись у свої домашні офіси для інших завдань. Горст був австралійським позаштатним кореспондентом, що залишився тут.

Він чекав на нову історію, яку можна опублікувати без особливої конкуренції. Насправді Горст сподівався, що «Тамільські тигри» розпочнуть наступальну операцію в цьому регіоні та що його вицвіло-блакитні очі першими засвідчать нову війну.

Він був високим, здоровим, високоосвіченим молодиком, закоханим у дівчину, мабуть, хорошу дівчину, яка жила на фермі в Нормандії, і сподівався на продовження війни у Шрі-Ланці. «Журналістика,— сказав медіа-барону Ранджиту одного разу Дідьє,— ліки, що перетворюються на хворобу».

— Ти що — не взяв камери? — запитав Горст після п’ятнадцятихвилинної прогулянки й розмови про нього ж.

— Знаю з власного досвіду, що контрольно-пропускні пункти мають алергію на будь-які камери, окрім власних.

— Правда,— погодився він,— але вчора на дорозі лежала відрубана голова. Перша така за місяць.

— Ага.

— І... якщо ми побачимо ще одну сьогодні... я не ділитимуся світлинами.

— Гаразд.

— Я не винен, що ти маєш коротку пам’ять.

— Зрозумів.

— Просто знай це, щоб у нас не було жодних конфліктів, гаразд?

— Я не захочу твоїх зображень відрізаних голів, Горсте. Я не хочу навіть думати про них. Якщо на нашому шляху буде хоч одна відрубана голова то вона вся твоя.

На тій дорозі була ще одна відрубана голова всього за п’ятдесят метрів.

Спочатку я подумав, що то трюк, гарбуз абощо, який насадили на палицю, щоб лякати. За кілька кроків я зрозумів, що то убитий хлопчик, років шістнадцяти чи сімнадцяти.

Його голова виднілася на бамбуковій палі, забитій у землю так, щоб обличчя мертвого хлопчини зустрічало всіх живих, які проходили по трасі.

Його очі були заплющені, а рот широко роззявлений.

Горст поправив фотоапарата.

— Я ж тобі казав,— мовив він.— Я ж тобі казав.

Я продовжував іти по дорозі. Він озвався до мене:

— Ти куди це йдеш?

— Доганяй.

— Ні, ні! Це небезпечно — бути самому на дорозі. Саме тому я й хотів іти разом. Залитися зі мною. Ну, для твоєї ж безпеки.

Я продовжив іти.

— Двоє, за два дні! — заволав Горст, загубившись оддалік.— Щось готується. Я відчуваю. Я знав, що потрібно було залишатися.

Він клацав фотоапаратом.

Клац-клац. Клац-клац.

Убивство малого було злочином, але насадити його голову на палю було гріхом, а гріх завжди вимагає спокути. Моє серце хотіло знайти спосіб повернути голову хлопця його батькам, допомогти їм відшукати решту тіла і подарувати спокій.

Але я не міг слухатися свого серця. Я не міг навіть покласти голову хлопчини на землю, про що кричали всі мої внутрішні інстинкти. Я мав розгрузку, повну золота, і паспорти, а власний мій паспорт був такий самий фальшивий, як і журналістська акредитація. Я був контрабандистом на завданні, тож мав іти геть.

Сам-один на тій дорозі я оплакав того малого, хай хто він був і хай що він зробив. Я пішов далі, повернувши на обличчя жорстку маску, намагаючись загубити всі думки про це в джунглях, яскравих у короткочасному ореолі сонячного світла між штормами.

Дерева були рясні й росли високими й міцними поміж чагарників і бур’янів, деякі з який були вище пояса, а деякі сягали плечей.

Листки струшували краплі останнього дощу на широке коріння: віддані послідовники, що ллють ароматичну олію на ноги деревних святих, які здіймають до неба руки-гілки, і ці мільйони вкритих листям рук вимолили шторм у моря. «Без дерев, які молитимуться, не буде й дощу»,— колись заявила мені Лайза, поки ми квапилися насолодитися теплим мусонним дощем.

Морські вітри заспокоювали розбурхані штормом дерева Гілки хилилися і хиталися, пінисте листя вирувало зі звуком прибою на небесному узбережжі. Птахи ширяли й кидались униз, зникаючи в стінах зелені, а потім знову виривалися нагору, блискаючи тінями на мокрій дорозі.

Природа мене зцілювала, як їй і притаманно, якщо ми це дозволяємо. Я перестав оплакувати і вбитого хлопчину біля дороги, і вбитого малого всередині мене, а також перестав повторювати слова «відрубана голова».

З півночі наближався автомобіль. То був побитий білий седан зі шматками чорної стрічки на фарах. За кермом була жінка. Кремезна. Низенька. Їй було під тридцять. На ній був небесно-блакитний гіджаб.

Вона зупинилася біля мене і почала опускати скло.

— Якого біса ти робиш? — зажадала вона.

— Я...

— Не каже мені.

— Але ти ж саме запитала...

— Сідай у машину.

— А ти взагалі хто?

— Сідай у машину.

Я сів у машину.

— У тебе проблеми,— заявила вона, насуплено оглядаючи мене з голови до ніг.

— Саламалейкум,— сказав я.

— У тебе проблеми,— повторила вона.

— Саламалейкум,— сказав я.

— Валейкумсалам,— відповіла вона, сердито на мене зиркаючи.— Треба тебе звідси забрати.

Вона почала їхати по дорозі, але за кілька секунд ми побачили Горста, що й досі стояв біля голови хлопчика, намагаючись знайти ідеальний ракурс для знімка. Вона хотіла продовжити рух, але я зупинив жінку десь через десять метрів, як ми проминули журналіста.

— Він ставитиме запитання, якщо я зникну з дороги. Дозволь мені все владнати.

Я вийшов з автомобіля і побіг до Горста.

— Що відбувається? Хто це там з тобою?

— Я лише почув,— задихано вичавив я.— Знову почалися бої. Я забираюся звідси до біса. Хочеш, підкинемо до готелю?

Його очі звузилися: він дивився в північному напрямку безлюдної дороги.

— Ні, бачиш, думаю, що залишуся тут. Ти їдь. Усе гаразд.

— Мені не до вподоби отак тебе тут залишати, коли стало небезпечно.

— Ні, ні, все гаразд. Я піду подивлюся, що там, на пункті. Ти їдь.

Він повісив на шию фотоапарата і простягнув руку. Я її потиснув.

— Щасти,— сказав я.

— І тобі. А зробиш мені послугу? Якщо ти вже їдеш, то не розповідай про все це якомога довше, гаразд?

— Без проблем. Бувай, Горсте.

Він уже йшов далі, готуючи свого фотоапарата.

Клац-клац.

Повернувшись до автомобіля, я побачив, що в Блу-Гіджаб у руках був пістолет. Вона націлила його на мене.

— Усе добре,— запевнив я.

Вона газонула далі, тримаючи кермо однією рукою. Вона перемикала передачі рукою, яка тримала пістолета, і серйозно мене лякала, коли грубо пхала важіль долонею.

— Що ви там робили, голубки? — вимагала вона.— Ля-ля-ля. Що ти йому сказав?

— Те, що він хотів почути. Ти збираєшся мене застрелити?

Вона не відкидала цієї ідеї.

— Я не знаю,— сказала вона.— Що ти сказав тому типові? На чиєму ти боці?

— На твоєму, сподіваюся. І якщо ти в мене вистрелиш, то проб’єш дірку в одному з паспортів.

Вона повернула авто на галявину між дерев, яка стала стоянкою. Блу-Гіджаб заглушила двигун і схопила зброю обіруч.

— Думаєш, це смішно? Мене витягли з дворічної операції під прикриттям, щоб підібрати тебе в готелі, забрати речі й відвезти до аеропорту.

— Прикриття? Ти, що шпигунка?

— Стули пельку.

— А-а-а... гаразд, то хто ти?

— Я знаходжу тебе посеред дороги самого,— прогарчала вона, стріляючи в мене загадками.— Потім ти зупиняєшся, щоб поговорити з незнайомцем. Переконай мене, що це не помилка, чи клянусь Аллахом, я прострелю тобі голову і зніму все те золото з трупа.

— Якщо знаєш свій Священний Коран,— сказав я,— то мені достатньо буде назвати номер вірша.

— Що за дідько?

— Два. Двісті двадцять чотири,— запропонував я.

— Корова,— вишкірилася вона, називаючи суру з Корану.— Ти намагаєшся мені щось сказати? Хочеш сказати, що я товста?

— Звісно ж, ні. Ти... фігуриста.

— Кинь це.

— Ти сама все почала.

— Назад до вірша, розумнику.

— Якщо ти не мусульманин і збираєшся вивчити кілька сур з Корану, то сура два, аят двісті двадцять чотири — це добре, хороший початок. «Нехай клятва іменем Аллаха не заважає вам творити добро, бути богобоязким...»

— «...і примиряти людей»,— закінчила вона за мене, уперше посміхнувшись.

— Ну що, беремося до справ? — запитав я, почавши знімати куртку.

Блу-Гіджаб поклала пістолета в кишеню своєї спідниці, відчинила задні дверцята автомобіля й почала вирівнювати заднє сидіння.

Під ним була схованка під фальшивим накриттям. Коли я віддав жилета, вона скрупульозно перевірила всі кишені й кожен паспорт.

Задоволена, вона запхала жилет до схованки та припасувала накриття на місце. Сидіння повернулося на попередню позицію, і ми знову сіли в авто.

— Ми зупинимось у готелі,— повідомила Блу-Гіджаб, від’їжджаючи.— Ти маєш виписатись. А далі ми маємо перетворитися на привидів.

— На привидів?

— Стули пельку. Ми на місці. Іди всередину, забери речі й випишись. Я заправлюсь і зустріну тебе тут через п’ятнадцять хвилин. І не секундою довше.

— А ти...

— Вимітайся!

Я вийшов. Побіг сходами, підійшов до рецепції та почув власне ім’я.

— Пане Девіс!

То був Анкіт, цілодобовий портьє, який стояв біля вікна. У нього в руках була таця.

— Я бачив Блу-Гіджаб,— сказав він, коли я підійшов ближче,— і подумав, що вам це знадобиться.

Я зробив ковток напою.

— Тебе не просто так нарекли «Цілісним», Анкіте.

— Мені приємно вам догодити, сер. Ваші речі стоять біля мого столу. Потрібно лише підписатися, і все.

— Зробімо це зараз.

— На вас чекає шестигодинна поїздка. Я буду тут, якщо вам захочеться хвильку відпочити.

Коли я повернувся, Анкіт знову наповнив мого келиха, а ще поклав біля мого наплічника пакунка з сендвічами, водою, двома пляшками содової.

Я дав йому невеликого згортка з грошима. Там було приблизно п’ятсот американських доларів.

— Ні, я не можу цього взяти,— розхвилювався він.— Це забагато.

— Анкіте, ми можемо більше ніколи не зустрітися. Давай не будемо прощатися сваркою.

Він посміхнувся і заховав гроші.

— Закуски допоможуть зберегти сили в дорозі, а оце може допомогти, якщо ситуація стане... трохи напруженою... з Блу-Гіджаб.

То був шматочок гашишу і пачка цигарок.

— Я маю палити гашиш, якщо все ще більше погіршиться з озброєною злою жінкою? — запитав я, приймаючи подарунка.

— Ні,— сказав він.— Це вона має цим скористатися.

— Блу-Гіджаб вживає гашиш?

— Обожнює його,— розповів Анкіт, складаючи напої та їжу до мого наплічника.— Це наче котяча м’ята. Але розтягуй його якомога довше. Вона починає лютувати, коли він закінчується.

Надворі різко зупинився автомобіль. Тричі прозвучав гудок.

— Уявляй, що вона Дурга — войовнича богиня верхи на тигрові, й поводься відповідно.

— І як саме?

— Будь шанобливим, відданим і наляканим,— мовив Анкіт, серйозно киваючи головою.

— Було дуже приємно, старий-новий друже. Бувай.

Біля дверей я обернувся і побачив, як він усміхається і махає. Я глянув на авто, де Блу-Гіджаб тицяла в мене пальцем і газувала на місці.

Ми з ревом вилетіли з доріжки на трасу, прямуючи на південь до Коломбо. Блу-Гіджаб нахилилася вперед до керма, напруживши руки так, що аж кісточки пальців побіліли.

Після десятихвилинного слухання, як її зуби скрегочуть, перемелюючи перець її люті, я вирішив розпочати діалог.

— Я знайомий з твоїм чоловіком Махму.

— Й отак ти порушуєш безтурботну тишу? Згадавши мого бісового чоловіка?

— Безтурботну? Я бачив більше безтурботності під час допиту.

— Іди до дідька,— без ненависті просичала вона, але трохи розслабилася на сидінні.— Я була... напружена. І не хочу все ще більше погіршити.

Я хотів якось пожартувати, але у неї була зброя.

Вона добре вела авто. Я довго досліджував її стиль, поки ми оминали вантажівки, пригальмовували біля тимчасових бар’єрів і проїжджали круті дорожні повороти. Я обожнюю, коли за кермом людина, якій я довіряю. Це американські гірки, смертельно небезпечні.

Вітрове скло було бульбашкою, що рухалася крізь простір і час. Над автомобілем нависали тіні від дерев, намагаючись втішити нас, коли ліси вже закінчилися, а огороджені будинки стали намистинками на ще одному ланцюжку цивілізації.

— Учора я стріляла в людину,— трохи пізніше зізналася Блу-Гіджаб.

— У друга чи ворога?

— А хіба це має значення ?

— Чорт, так.

— У ворога.

Ми знов поринули в тишу на деякий час.

— Ти його вбила?

— Ні.

— А ти могла його вбити?

— Так.

— Милосердя переважує ганьбу,— сказав я.

— Іди до біса,— випалила вона.

— Уся ця лайка не дуже поєднується з ісламом, правда ж?

— Лайка англійська і тому не рахується, а я — ісламська комуністка,— заявила вона.

— До-обренько.

Вона зупинилась на узбіччі посеред полів і квітів, що вигулькнули з промоклої землі. Роззирнулася й заглушила двигун.

— А Махму мав добрий вигляд?

— Так.

— Справді?

— Так, він мені сподобався. Дуже, взагалі-то.

Вона раптом розридалася. Сльози котилися без перешкод, як дощові краплі, що застукотіли по вікнах.

Вона так само швидко заспокоїлася, витерла очі та почала розгортати пакунок із сендвічами.

Потім знову розплакалась і вже не могла зупинитися. Щось усередині цієї жінки вибухнуло — усе водночас. Я не знав, що це було, я не знав її.

Я помітив у неї біля кутикул півмісяці старого лаку; синця на обличчі, що за розміром нагадував чоловічого персня; порізи на кісточках пальців; аромат свіжого мила на одязі, випраному вручну в пральні готелю; сумку на задньому сидінні, заповнену речами, необхідними для швидкої втечі, але миттю відводив очі щоразу, коли вона помічала, що я здатен дивитися всередину, а не лише зовні.

Але спостережливість тільки дозволила мені побачити сильну, хоробру, віддану дівчину-втікачку, яка ретельно стежить за власною гігієною, але не забере з нігтів останнього кольорового фрагмента дівчини, якою вона була колись. Її чому ще й досі залишилося таємницею, бо будь-чиє чому проявляється лише за близького знайомства.

Я почувався безпорадним і не міг її втішити. У пакунку були серветки. Я віддав їх їй по одній, доки сльози не висохли, а хлипання не зупинилося разом з дощем, що падав навколо нас.

Ми вийшли з авто і стали біля нього. Я спрямував струмочок води з пляшки в її складені човником руки, щоб можна було вмитися.

Блу-Гіджаб стояла так тривалий час, дихаючи повітрям, напоєним пахощами білих квітів на лозах навколо нас.

Ми повернулись до автомобіля, і я скрутив косяка. Блу-Гіджаб зі мною не поділилася, тож я зробив ще одного. Вона і того мені не дала, тож довелося зробити одразу кілька.

Думки понад полями зеленого оксамиту полетіли до зеленіших пасовищ пам’яті: в те місце у нутрі, де душа завжди лишається туристом. І не знаю, які саме спогади танцювали для Блу-Гіджаб у ті хвилини, але для мене то була Карла, яка крутилася і вертілася, танцюючи на вечірці. Карла.

— Я вмираю з голоду,— повідомила Блу-Гіджаб.— І взагалі...

— Я знаю. Якщо я хоч слово про це скажу, ти мене пристрелиш.

— Я збиралася подякувати, але в дідька, так. Передай мені сендвіч.

Вона завела двигуна і виїхала зі стоянки.

— Не хочеш дозволити мені сісти за кермо?

— Я кермую,— сказала вона, знову швидко повертаючись на трасу.— Я завжди кермую. Дай мені сендвіч.

— Який саме ти хочеш?

— Дай мені один з тих «мені-по-барабану» сендвічів. У тебе такі є?

— Цілий мішок, як виявилося.

Вона більше не промовила ні слова. Інколи вона бурмотіла зікри — фрази, присвячені Богу. Одного разу почала голосно наспівувати приспів однієї пісні, але майже відразу знову притихла.

І коли ми зупинилися перед з’їздом до аеропорту в Коломбо, вона просто заглушила двигун і витріщилася на мене, продовжуючи ту довгу мовчанку, нехай як би несподівано та неочікувано це було.

— І-мусініна,— промовив я.

— Творці добра? — переклала вона.

— Ти це повторювала під час поїздки.

— У тебе є інший паспорт?

— Звісно.

— Сідай на перший же рейс. Дістанься додому якнайшвидше. Ти мене чуєш?

— Потрапити додому якнайшвидше. Гаразд, матусю.

— Будь серйозним. Тобі щось треба?

— Ти так і не розповіла, як саме моє завдання опинилося під загрозою викриття.

— І не скажу,— спокійно заявила вона.

— Ти потайливіша за кореспондента агенції «Ройтерз». Тобі про це ніколи не казали, Блу-Гіджаб?

Вона почала хихотіти, і я радів цьому.

— Іди. Вже.

— Стривай,— сказав я.— Хочу тобі дещо віддати. Але якщо я це зроблю, пообіцяй дещо.

— Що... саме?

— Пообіцяй мені не стріляти в Махму... знову. Принаймні не через щось, пов’язане зі мною. Хлопець мені подобається.

— Я ж за нього вийшла,— прогарчала вона.— Але добре, добре, я в нього не стрілятиму. Я вже й так робила це двічі, а він повсякчас тепер скиглить.

Я дістав з кишені маленький пістолет, узяв з іншої кишені запасні набої та передав їй.

— Думаю, що він хотів це тобі повернути,— мовив я.

Вона обхопила невеличку зброю обіруч.

— Махму, мебуб[102] — пролепетала вона, а потім заховала зброю в одну з кишень на плісированій завісі своєї чорної спідниці.— Дякую.

Я вийшов з автомобіля й нахилився, щоб попрощатися.

— Він дуже щасливий чоловік,— сказав я.— Аллагафіз.

— Уже набагато щасливіший тепер, коли я пообіцяла в нього більше не стріляти. Аллагафіз.

Вона поїхала далі, а я пішки дійшов до входу в аеропорт.

Десь за сорок п’ять хвилин я був усередині. Чи мені пощастило, чи це Блу-Гіджаб вибрала ідеальний момент, але чекати довелося лише годину.

Я знайшов місцину, де можна було спостерігати за людьми, що проходили повз, дивитися на їхні обличчя, вивчати ходу, бачити напруження чи співчуття, втому чи гостру потребу, слухати сміх чи крик, відчувати пульсацію дитячого плачу в серцях майже всіх, хто його чує: мить спокою у громадському місці — дивитися й чекати на речення, яке пише саме себе.

Біля мене сів якийсь чоловік. Він був високий і худорлявий, з густими вусами й прилизаним чорним волоссям. З одягу мав жовту сорочку і білі штани.

— Вітаю,— голосно почав він, а потім перейшов на шепіт.— Краще привітатися, неначе ми друзі, а потім піти до бару. Я твій зв’язковий тут. Усе матиме не такий підозрілий вигляд, якщо ми випиватимемо.

Він простягнув мені руку. Я вхопив її, тягнучи його ближче.

— Думаю, ти помилився, Джеку,— сказав я, міцно тримаючи його руку у своїй.

— Усе гаразд,— мовив він.— Мені зателефонувала Блу-Гіджаб і описала тебе.

Я відпустив його руку, і ми разом встали, удаючи друзів.

— Її опис був ідеальний,— заявив він.— Вона добре тебе роздивилася.

— Якось це не навіює спокою,— зізнавсь я, поки ми прямували до бару аеропорту.

— Ні, дідько,— відповів він, обіймаючи мене за плече.— У випадку з Блу-Гіджаб краще б це були розмиті спогади.

— А що це за комуністичні зв’язки такі?

— Коли шукаєш бійців, то ворог твого ворога — це хороший початок.

— Що це означає?

— Більше нічого не можу сказати.

Ми розмовляли аж до рейсу. Він розповідав історії, схожі на правду, а я слухав з почуттям, схожим на довіру, але перервав свого нового знайомого, поки він не почав нової історії.

— Навіщо все це?

— Про що ти?

— Ніхто не має зв’язкових в аеропорту,— видав я.— І Блу-Гіджаб запевнила, що моє завдання під загрозою. То що відбувається?

Він довго на мене дивився і, здавалося, збагнув, що моє терпіння рухається в напрямку бурі. Він усе зрозумів правильно.

— Я не можу нічого сказати,— мовив він, відводячи погляд.

— Можеш. І повинен. Що в біса відбувається?

— Відбувається?

— У цьому аеропорту на мене чекає небезпека чи ні? Я в небезпеці? Мене тут пов’яжуть? Викладай або втратиш зуби.

— Для тебе немає жодної небезпеки,— випалив він.— Але ти сам — небезпека. Мене надіслали, аби упевнитись у твоїй адекватній поведінці.

— Адекватній?

— Адекватній.

— Наскільки адекватній?

— Вони не уточнили.

— А ти не питав?

— Ніхто не питає. Ти ж це знаєш.

Ми дивилися один на одного.

— І що б ти зробив, якби я почав неадекватно поводитися?

— Владнав питання з місцевою владою і доправив тебе до Бомбея якнайшвидше.

— І все?

— Присягаюся. Я більше нічого не знаю.

— Гаразд. Гаразд. Вибач за той випад щодо твоїх зубів. На хвильку здалося, що я прямував якраз у пастку.

— Для тебе тут немає небезпеки,— заспокоював він.— Але після повернення не їдь одразу додому.

— Про що ти?

— Просто відрапортуй у компанію одразу ж після повернення.

— А це має якийсь стосунок до того, що моє завдання опинилося під загрозою?

— Я не знаю. Санджай дуже конкретно наказав приїхати до нього. Дуже конкретно. Але він не пояснив.

Оголосили мій рейс. Ми знову потиснули руки, і він розчинився між пасажирами.

Я знайшов своє місце в літаку й замовив два напої ще до зльоту. Я виконав завдання. Усе закінчилося. Це була моя остання місія для санджайської компанії. Я був вільний, і моє серце, мов дурень у небесному замку, співало всю дорогу аж до висоти в тридцять тисяч футів.

Розділ 35

Я повернувся до Бомбея пізно, але «Леопольд» досі працював, і Дідьє, швидше за все, був там. Я хотів відрапортувати. Високий худорлявий зв’язковий в аеропорту сказав мені одразу ж їхати в компанію, що було дивно. У мене було призначено вже усталену зустріч із Санджаєм за двадцять чотири години після повернення. Це був обов’язковий період вичікування на той раз, якщо за мною стежили, і Санджай ніколи не змінював цієї тактики. Але це завдання з самого початку було нестандартне, і все це не мало жодного сенсу. Перш ніж їхати додому чи до Санджая, я хотів, щоб Дідьє розповів про всі події, які відбулися тут за ці дні, а також про те, де зупинилася Лайза.

І Дідьє все розповів, але не там. Ми їхали на таксі в тиші. Дідьє відповідав на всі запитання піднятою рукою. Ми зупинились у тихому місці з краєвидом на мечеть Хаджі Алі.

— Лайза померла,— сказав мені він, дивлячись на неспокійне море,— від передозування наркотиками.

— Що? Що ти таке говориш?

— Її немає, Ліне.

— Через наркотики? Які наркотики?

— Рогіпнол,— сумно відповів Дідьє.

— Ні. Ні.

— Так. Так.

— Цього не може бути.

«Як вона могла померти,— подумав я,— а я цього не відчув, якось не дізнався, не відчув цього?»

— Це факт, мій друже. Її більше немає.

На мене посипалися уламки втраченого часу. Усі ті речі, які я мав сказати та зробити з Лайзою, усі ті хвилини, коли не шанував її, усе проткнуло мої груди. Мене не було з нею наостанок.

— Це не може бути правдою.

— На жаль, це правда, Ліне.

Я відчув, як мої коліна чи то підготувалися кудись бігти, чи то підігнулися. Світ без Лайзи. Дідьє мене обійняв. Ми прихилилися до дамби на узбережжі.

Життєва сила мене полишила і розчинилась у повітрі. Атоми любові від’єдналися від Джерела, бо світ обертався занадто швидко, щоб тримати їх разом. Небо ховалося за чорною завісою хмар, а вогні міста, що відбивалися у воді, стали океаном плачу. Щось усередині мене помирало, а щось інше — примарне — намагалося звільнитися.

Я хапнув повітря, намагаючись уповільнити скажене калатання серця, й обернувся до свого друга.

— Її родина?

— Вони були тут,— розповів він.— Дуже приємні люди.

— Ти з ними розмовляв?

— Так, а вони теж розмовляли, доки не дізналися, що я твій друг, а не тільки Лайзин. На жаль, Ліне, але вони частково звинувачують тебе у смерті Лайзи.

— Мене?

— Я розмовляв з ними про тебе, від твого імені, від імені вас із Лайзою, але її родичі не хотіли вірити. Вони тебе не знають, тож простіше звинуватити незнайомця, ніж визнати правду. Вони поїхали з міста вчора разом з тілом нашої бідолашної любої Лайзи.

— Її немає? Вони забрали її додому?

— Її немає, Ліне. Мені дуже шкода. Я спустошений.

Між сигналами світлофора повз нас пролітали автомобілі, розтинаючи широкий проспект і залишаючи його знову порожнім. Уздовж дамби люди сиділи на самоті, парами чи родинами, більшість споглядала мечеть Хаджі Алі, що витала над морем й осявала душу.

— Що сталося? Розкажи мені все, що знаєш.

— Друже мій, ти певен, що готовий до цього? Може, спочатку нап’ємося?

— Я хочу почути все зараз.

— А можу я спочатку напитися?

— Дідьє, ну ж бо.

— Я теж її любив, ти ж знаєш,— сказав він, роблячи ковток зі своєї фляги.— Й останні кілька днів були неабияким випробуванням без тебе.

Він відклав флягу, витягнув з кишені свого латунного портсигара і вибрав косяка. Спокійно затягнувшись кілька разів, він запропонував самокрутку мені.

— Усе гаразд.

— Усе гаразд? — не повірив він, знову пропонуючи косяка.

— Не все гаразд, але я тримаюсь. Я... не все зі мною гаразд, добре. Розкажи, що сталося.

— Це сталося наступної ночі після твого від’їзду. Я...

— Наступної ночі?. Це ж було п’ять днів тому.

— Я намагався розшукати тебе, Ліне. Санджайська компанія відмовилася допомагати, а я не міг знайти Абдуллу. Думаю, хай де він є, наш друг нічого не знає, як і ти не знав.

«Абдулло,— мовило моє серце.— Де ж ти?»

— Йому болітиме,— вичавив я.— Він любив Лайзу, а вона його.

— Дуже. Вона була його сестрою-рахі.

— Його сестрою-рахі? Вона цього ніколи не розповідала. І він теж.

Рахі — це простий браслет, якого дівчина може зав’язати на зап’ясток хлопця, і з цієї миті й надалі він має поводитись як її брат і стати рішучим захисником. Браслет — це символ перемоги нового брата після кожного бою за честь сестри.

— Ліне, я теж був її братом-рахі.

— Коли це сталося?

Я навіть гадки не мав, що Лайза взагалі брала участь у церемонії рахі, а тим більше що вона обрала Абдуллу й Дідьє своїми братами-рахі.

— І це я винен у її смерті,— прошепотів він.— Мені не вдалося її захистити, доки ти був відсутній.

Він довго затягувався косяком, проганяючи сльози. Він глянув на мене лише раз і вже почав щось говорити, та коли наші погляди зустрілися, Дідьє відвернувся. Ми обоє знали, що це правда: я залишив її на свого друга, і він обіцяв наглянути за Лайзою.

Вуличний прибиральник шкрябав своєю мітлою по бордюрові. Він звів на мене очі та привітно схилив голову. Я дивився, як він махав і робив крок, махав і робив крок: прибережний бульвар, що вимірювався помахами мітли.

— Вона мене розіграла,— розповів Дідьє.— З її боку це було нечесно, бо я довіряв Лайзі.

— Продовжуй.

— Ми... ми переглядали кілька неперевершених французьких фільмів, які я особисто обрав, коли в неї раптово розболілася голова. Лайза раніше пішла спати, а мене відправила, аби придбати відповідні ліки. Коли ж я повернувся, то зрозумів, що мене надурили. Я знайшов записку, де повідомлялося, що вона йде на вечірку і повернеться на світанку.

Він зітхнув, похитав головою і почав плакати.

— Куди вона вирушила?

— Я з’ясував, що вона була на вечірці для боллівудських акторів десь у Бандрі. Ти ж знаєш, скільки вечірок проходить щоночі в Джуту й Бандрі та як пізно вони закінчуються. Я не сподівався її аж до світанку, тож вирішив не лягати спати разом з Близнюком, який ніколи не спить, і почекати, поки Лайза зателефонує. Я скрізь залишив повідомлення, скрізь, включно з твоїм сторожем.

— Про що ти говориш, Дідьє? Ти ж мав за нею наглядати, а Лайза загинула, і поки що я не розумію як.

— Ліне, ти маєш право мене засуджувати.

«Та хто я такий, щоб когось засуджувати?» — подумав я. І Лайза мене теж багато разів розігрувала. Кілька разів вона змушувала мене вгадувати, куди зникла і що робить.

— Гаразд, гаразд, Дідьє. Я розумію. Лайза знає... Лайза знала... як утекти. У неї це добре виходило. Розказуй далі.

— Повторюся, що залишив для неї повідомлення і поїхав грати в покер з Близнюком Джорджем у «Магеші». Я грав у карти, коли наша Лайза померла. Один з вуличних хлопців надіслав мені послання, що Лайзу саме знайшли мертвою. Я був спустошений.

— І?

— Коли провели розтин...

Ні. Ні. Лайза з розрізаним тілом і вийнятими органами. Не думай про це. Не малюй цього у своїй уяві.

— Розтин?

— Це було... було неприємно,— повідав Дідьє.— Поліційний звіт підтвердив, що вона померла від передозування транквілізаторами. Вона була сама, коли знайшли тіло.

— Рогіпнол?

— Рогіпнол,— насупився Дідьє.— Ти колись бачив, щоб вона його використовувала в оздоровчих цілях?

— Ніколи. Це якась дурня. Лайза не вживала транквілізаторів. Вона їх ненавиділа так само, як і я. Їй навіть не подобалося, коли їх інші вживали.

— Поліція з самого початку визнала це самогубством. Вони вважають, що вона навмисно прийняла смертельну дозу наркотику.

— Самогубство? Ніколи. Вона — боєць.

— Вона була бійцем, Ліне. Її більше немає.

Тепер поки що не стало минулим. Лайза була надзвичайно сильна, я подумки чув її задерикуватий сміх щоразу, коли дозволяв своїй уяві повертатися назад.

— Хай яким я виявився неуважним за її життя,— сказав Дідьє,— але по смерті я подбав, що слово «самогубство» відсутнє у свідоцтві про смерть. Смерть Лайзи визнали нещасним випадком через смертельну дозу транквілізатора рогіпнол. Блискавичний Диліп змусив мене добре за це заплатити. Той поліційний відділок може перейменуватись у банк. Я б купив акції, якби вони так вчинили.

— Хто її знайшов? Нічний сторож?

— Ні, Ліне, її знайшла Карла.

— Карла?

— Вона сказала, що мала пізню зустріч з Лайзою у вас у квартирі. Коли вона прийшла, то двері були відчинені, тож Карла зайшла всередину і знайшла Лайзу. Вона повідомила сторожа, а той викликав «швидку» і поліцію.

— Карла?

Земля задрижала, неначе хвилі перекочувалися через дамбу й виливалися на дорогу, буркочучи таємниці.

— Так. Це був жахливий шок, але як то кажуть англійці, Карла була непорушна як мур.

— Що... що ти казав?

— Поліція допитала Карлу... дуже грубо, маю сказати. Я порадив їй виїхати з міста хоч на деякий час, але вона відмовилася. Саме Карла і допомогла батькам Лайзи впоратися з горем.

— Коли ти востаннє з нею розмовляв?

— Востаннє? Учора. На честь Лайзи була невеличка служба в афганській церкві, й вона була там.

— Служба на честь Лайзи? Навіть попри те, що Лайза померла?

— Так. Карла все організувала.

Це вже було занадто — забагато ударів водночас: занадто довго чекати на дзвоник і шукати безпечний куток.

— Карла організувала?

— Узагалі-то, вона влаштувала все сама. Коли вона розповіла про цю ідею, я запропонував допомогти, але Карла сама за все взялася.

— Хто ще там був?

— Її друзі з галереї, кілька людей з «Леопольда», Кавіта, Вікрам, Джонні Сигар з дружиною, Навін Едеїр і Діва Девнані, Зодіаки Джорджі та Стюарт Вінсон зі своєю норвезькою дівчиною. Батьки Лайзи вже виїхали з міста з її тілом, тож це була тиха подія.

— Хто виголошував промову на честь Лайзи?

— Ніхто. Ми просто мовчки сиділи, а потім один по одному вийшли з церкви.

Учора я повинен був бути там, з іншими, хто любив Лайзу. Але вчора я витріщався на відрубану голову біля дороги. Учора високий худорлявий зв’язковий з аеропорту застерігав мене не їхати додому.

«Для тебе небезпеки немає»,— сказав він. Я не звернув уваги. Я не збагнув, на що він натякав. Він завагався після перших слів лише на мілісекунду: для тебе... небезпеки немає.

Він казав, що в небезпеці не я, а хтось інший. Він знав? Він уже знав, що Лайза померла, коли познайомився зі мною в аеропорту?

А потім я згадав сльози Блу-Гіджаб і її сум, і довгий мовчазний погляд, коли ми прощалися в аеропорту. Чи знала вона про Лайзу?

Це сталося кілька днів тому. Санджайська компанія точно знала — вони знають про все, що відбувається на їхній території. Мабуть, Санджай хвилювався, що я якось дізнаюся про Лайзу в аеропорту і втрачу контроль. Він відправив цього худорлявого чоловіка на той раз, якщо я дізнаюся про Лайзу і поставлю завдання під загрозу.

— Ми з Навіном Едеїром трохи порозкопували,— повідав Дідьє, роздивляючись мене.

Чи то земля рухалася, чи то коліна мене не тримали, наче я повернувся на палубу «Мітратти». Я не міг зосередитися на словах Дідьє. У моїй голові превалював шум океану. Лайза. Лайза. Лайза.

— Ліне?

— Вибач, що?

— Я перевіряв деякі факти з Навіном.

— Які факти?

— Неможливо визначити, як саме рогіпнол потрапив до Лайзи, але ми дізналися, хто його постачав.

— Справді? Як?

— Ми дослідили пігулки з шафки доказів, і вони мали досить примітні позначки.

— Ви вкрали поліцейські докази?

— Ні, звісно ж, ні. Я купив поліцейські докази.

— Так тримати. Чия це була партія?

Він завагався, примружився на мене, і павутина занепокоєння затягнула обличчя Дідьє.

— Чия вона?

— Конкенона,— зітхнув він.

Мокрий вал знову прокотився через вулицю. Я міцніше вхопився за дамбу, щоб не впасти. Важко було сказати — чи то мені паморочилося, чи то світ був нестійкий. Усе було розладнане.

Я оглядівся навколо, намагаючись прояснити думки. На нічному небі ще не з’явився молодий місяць. Зорі здавалися блідими міськими вогнями. Позаду нас косяками проходили машини, неначе риба попереду нас у затоці.

— Що... ти сказав?

— Коли з’являється цей наркотик, завжди підозрюють зґвалтування,— м’яко зізнався він.— У поліцейському звіті про зґвалтування не йшлося. Я... подумав, що ти маєш про це знати.

Я поглянув на хвилі, що плюскотіли й розбивалися об каміння біля підніжжя дамби, хвилі відчищали мушлі та плавникові гілочки з кам’яних зубів і втішали гранітні плечі терпінням, пом’якшеним морем.

Хвилі реготали. Хвилі захлиналися сльозами. Та славетна жива секунда минулася, як вітер, і море, і земля: хвилі реготали і захлиналися сльозами, гукаючи мене. Я стрімко падав. Мені потрібно було взяти себе в руки. Я мав себе контролювати. Мені потрібен був мотоцикл.

— Я маю поїхати додому,— вирішив я.

— Звісно. Я поїду з тобою.

— Дідьє...

— Ліне, ну чому ти завжди борешся з любов’ю? Це справді твій величезний особистий недолік.

— Дідьє...

— Ні. Коли друг хоче зробити щось із любові, ти мусиш йому дозволити. Ну що ж таке любов, як не це?

Ну що ж таке любов, як не це?

Слова звучали в голові, поки ми їхали в таксі, а стихли тільки тоді, коли авто зупинилося біля будинку, і я зайшов до нічного сторожа, щоб розпитати про Лайзу.

Він плакав за нею і за тим, якими були ми для нього — завжди щасливі, добрі та щедрі під час кожного фестивалю, та й будь-коли.

Коли він заспокоївся, то розповів, як Лайза повернулася о першій годині ночі на чорному лімузині з двома чоловіками.

Один з них повернувся до автомобіля десь за п’ятнадцять хвилин і поїхав геть. Другий же вийшов десь за годину. Карла прийшла за кілька хвилин і викликала сторожа.

— Ти впізнав того чоловіка?

— Ні, сер.

— Які вони?

— Один іноземець. Він пішов перший. У нього був гучний голос. Він користувався двома палицями і кричав від болю, наче мав зламану ногу.

— Або мав два свіжих поранення в ногу,— припустив Дідьє.

— Конкенон. А другий чоловік?

— Я так і не роздивився його обличчя. На вході й на виході він відвертався, а також затуляв рота носовичком.

— У нього був автомобіль?

— Ні, сер. Він пішов дуже швидко в напрямку «Нейві-Клабу».

— Ти записав номер лімузина?

— Так, сер.

Він перевірив у журналі й надав мені номер.

— Мені так шкода, сер. Я мав...

— Твоя робота — охороняти ворота, а не житло. Це не твоя провина. Ти їй подобався. Дуже. І я знаю, що ти б її врятував, якби міг, як і я. Усе гаразд.

Я дав йому трохи грошей, попросив попередити, якщо з’являться копи, і піднявся до квартири.

Відімкнув двері, перетнув вітальню і зайшов до спальні. Місце наших сварок і кохання стало гробницею для Лайзи.

Матрац, який вона купила, бо їй сподобався малюнок з морських коників на наматрацнику, тепер лежав без наматрацника, лишилося тільки дві подушки з одного боку і пара зношених і облюбованих Лайзою конопляних сандалій з другого.

За хвилину я перестав витріщатися на те місце, де Лайзин подих зів’яв, і затих, і зупинився, і помер, тож потрібно було відвести погляд.

Кімната була чиста і порожня. Усі Лайзині речі зникли. Я поглянув на кілька моїх речей, що таки залишилися.

Червоний постер до фільму Антоніоні «Фотозбільшення», де мистецтво і байдужість стали смертю і бажанням, а ще дерев’яна фігурка голови коня на підвіконні; мої пояси, що висіли на вішаку для костюмів у кутку; розламаний меч на стінці й кілька книжок.

І це було все — все, що залишилося від мене у квартирі. Без Лайзиних квітів і картин, а ще кольорових саронгів[103], місце, яке було домівкою, стало холодним і самотнім.

«Що таке цивілізація? — одного разу зауважив Ідрис.— Це жінка — вільна жити, як їй заманеться».

— Є її посмертне фото на цьому ліжку,— повідомив Дідьє, стоячи біля дверей.— Воно в поліцейському звіті. Хочеш його побачити?

— Ні. Ні. Дякую.

— Я думав, воно може тебе втішити,— сказав він.— Вона видається там дуже, дуже вмиротвореною. Наче вона просто заснула навіки.

Ми слухали тишу, яка відлунювалася від стін просто в серце. І тільки думка про те фото Лайзиного смертного сну змусила мій шлунок стискатися від жаху.

— Ліне, боюся, що ти в небезпеці,— застеріг Дідьє.— Поліція активно тебе шукає. Якщо дізнається, що ти з’явився в Бомбеї, то одразу ж навідається сюди.

Він мав рацію, і це нарешті мене розбурхало.

— Допоможи мені,— попросив я, починаючи відсовувати від стіни важкого комода.

Ми відставили комода достатньо, щоб можна було відчинити фальшиву задню стінку. Вона здавалася неторканою. Я її відчинив.

— У тебе є довірена людина, яка зможе зберегти мою зброю, купу грошей, кілька паспортів і півпачки найкращої кашмірської марихуани, яка тільки сушилась у Гімалаях?

— Так, за десять відсотків.

— Відсотки лише з грошей?

— З грошей.

— Добре. Виклич свого приятеля сюди.

— Я маю наполягти, щоб він привіз із собою випивку, Ліне. Ти хоч уявляєш, скільки вже спливло годин після мого останнього контакту з алкоголем?

— Ти пив зі своєї фляги буквально три хвилини тому.

— Фляга,— зітхнув він, наче геній, що роз’яснює дитині,— не рахується. Може, йому ще й їжу замовити?

— Їсти я точно не хочу.

— Чудово. Їжа — для людей, які не мають хоробрості зажити наркотики. І їжа знищує половину ефекту від алкоголю. Якось провели тест над п’яною мишею... чи то, може, був п’яний щур...

— Дідьє, просто зателефонуй йому.

Я запхнув кілька згортків з рупіями в одну з внутрішніх кишень свого джинсового жилета, а пачку американських доларів — в іншу. Відрізав шматок кашмірської марихуани, а решту повернув до сховку. Закріпив свої ножі в піхвах.

Знову зачинивши сховок, я повернув комод на місце — на той раз, якщо хтось інший, крім людини Дідьє, зайде до квартири.

Дідьє стояв біля відкритої кухні, шукаючи щось на полицях.

— Невже навіть куховарського хересу немає,— пробурчав він, а потім побачив мене і посміхнувся.— Мій хлопець Тито буде тут за півгодини. Як ти, друже мій?

— Недобре,— неуважно відповів я.

Я дивився на холодильник. Фото, які Лайза причепила до дверей, її світлини, які робив я, всі зникли. Шматки прозорої стрічки залишилися, обрамляючи порожні місця.

Вона наполягла на стрічці замість магнітів. «Я ненавиджу магніти,— заявила вона.— Вони такі підступні».

— Її батьки,— розповів Дідьє,— зібрали всі речі й забрали з собою. Вони пролляли багато сліз.

Я зайшов до ванни та вмився холодною водою. Це не допомогло. Я впав навколішки перед унітазом і позбувся чорної кислоти, що засіла в моєму нутрі.

Дідьє мене знайшов і вчинив по-чоловічому. Він відійшов, залишаючи мене розбитого.

Я знову вмився і поглянув у дзеркало.

Фотографія, яку Лайза припасувала у верхньому куті рами, тепер була розірвана. Лайзине обличчя відірвали, і залишилася тільки моя безглузда усміхнена фізіономія. Я її зняв, пошматував і викинув у сміття.

Дідьє сидів у вітальні, пив міцну чорну каву і смалив міцну чорну кашмірську марихуану. То був Лайзин запас, ідеальний, від якого злітаєш до неба, лише для найбільш особливих випадків, і саме тому я ховав його разом зі своїми речами.

І коли разом з Тито прибуло бренді та їжа, ми випили — разом з Лайзою — за коханих.

Тито допоміг мені знову відсунути від стіни важкого комода.

— Непогано,— вирішив він, коли побачив зброю та гроші.— Десять відсотків.

— Домовилися.

Він почав складати все це добро в мішок.

Це була моя страхувальна сітка в Місті-Острові, внесок у нашу з Дідьє справу, усе, що я мав, за винятком речей у кишенях і наплічнику.

Тито вже збирався зав’язати мішка, але я його зупинив.

— Зачекай хвильку.

Було ще одне місце, куди я не зазирав, а поліція могла недогледіти. У шафі був газовий бойлер. Лайза зробила поличку на поверхні бойлера, щоб сушити деякі веселі грибочки, які привіз їй друг з Німеччини.

Я відчинив двері й обшукав верх панелі. Там була коробка на взуття. Я побачив слова «ПРИЧИНИ ЧОМУ», написані по краю.

Я підтягнув коробку ближче, навпомацки попорпався всередині; рука перебирала пам’ятні дрібнички й фото, наче очерет у ставку.

То були прості речі: тоненький срібний шарф, який був на Лайзі під час нашої першої зустрічі; заводна дитяча іграшка; латунна запальничка «зіппо», яку нам презентував Дідьє як подарунок на новосілля і якою Лайза не дозволила мені користуватися, бо боялася, що я загублю її, і так, мабуть, і сталося б; собачий свисток, яким вона користувалася під час кожної нашої прогулянки по Марін-драйву, щоб можна було привернути увагу кожного собаки на шляху; прес-пап’є, яке я зробив для неї зі срібних кілець; а ще розкидані камінчики, мушлі, картинки, амулети й монети.

Це була коробка нісенітниць, шматочки речей, які не мали жодної цінності для всіх інших на світі. «І хіба ж це не кохання, Лайзо? — подумав я, дивлячись на коробку сувенірів. Коли щось не має жодного значення для всіх інших і означає все для нас, хіба ж це не кохання? — Хіба ми не кохали, Лайзо? Хіба ми не кохали?»

Я поклав коробку до мішка Тито разом з уламками меча Хадербгая і парою конопляних сандалій Лайзи. Він міцно його зв’язав і перекинув через плече.

— Як твоє прізвище? — запитав я його.

Я вивчав його обличчя. Це було важливе обличчя. Він тримав усе моє мирське добро у своїх руках, і ми були знайомі п’ятнадцять хвилин. Я хотів мати змогу впізнати це обличчя, хай як би воно змінилося.

— Дешпанде,— повідомив він.

— Бережи наші відсотки, пане Дешпанде.

— Не турбуйся,— засміявся він.

Ми потиснули руки. Він кивнув Дідьє і сходами загупотів униз.

— То як ми його вб’ємо? — поцікавився Дідьє, відмірюючи бренді, потому як пішов Тито.

— Кого вб’ємо?

— Конкенона, звісно ж.

— Я не хочу вбивати Конкенона. Я хочу знайти його і змусити розповісти про того, хто купив ту наркоту і віддав її Лайзі.

— Рекомендую зробити те й те,— уголос роздумував він.

— Маю поговорити з Навіном,— сказав я.— Можеш йому про це сказати і влаштувати зустріч? Я маю одразу по обіді відрапортувати Санджаю. Перекажи Навіну, що я зустрінуся з ним о п’ятій в Афганській церкві, якщо виберуся.

— Звісно. Ти знаєш, коли повернеться Абдулла?

— Ні.

— Він потрібен тобі зараз, у компанії.

— Я знаю.

Я оглянув кімнату і спальню.

— Я заночую сьогодні тут.

— Звісно ж, ні,— запротестував Дідьє.— Тут небезпечно. Я знаю одне місце біля «Метро». Менеджер має неперевершену колекцію маній та одержимостей. Він тобі сподобається. Дозволь тебе завезти туди просто зараз.

— Я спатиму тут.

— Ти, друже мій...— почав він, але потім розреготався.— Ну, якщо тебе не можна переконати, тоді Дідьє спатиме в цьому місці смутку і печалі з тобою.

— Ти не мусиш...

— Дідьє наполягає! Але, звісно ж, на дивані. І дякуй моїй передбачливості, завдяки якій Тито приніс дві пляшки.

Я спав на підлозі, біля ліжка Лайзи, узявши її колишню подушку. Дідьє спав, немов дитина, його руки й ноги широко розкинулися на дивані.

Ранок почався з холодного сніданку з харчів, які напередодні я не міг їсти, та з бренді з краплиною кави.

Ми прибрали на кухні, й Дідьє приєднався до мене біля дверей квартири, в яку він так часто навідувався і в якій любов сміялася востаннє.

— Мені соромно,— м’яко мовив він.— Мені так соромно, Ліне.

— Сором — це минуле. І якщо ще ним не стало, то незабаром стане.

Він на хвилинку замислився.

— Це один з виразів Карли, еге ж?

— Звісно.

Ми обоє на деякий час поринули в думки.

— Коли ти побачиш її...

— Дідьє.

— Ні, я просто збирався сказати, що коли побачиш Карлу, то будь з нею ніжний.

— Я говоритиму з Карлою ніжно, як і завжди. Я хочу запитати, чому саме вона знайшла тіло Лайзи. Дідьє, а ти пристав усі свої очі й вуха до Конкенона. І влаштуй зустріч з Навіном. У нас усе добре?

Я намагався рухатися, намагався втекти з клітки смутку, і Дідьє знав про це. Ми мовчки стояли, вдивляючись у порожні кімнати, поки він не заговорив.

— У мене не все добре, мій друже. Може, ми... хочу сказати, якщо ти дозволиш, я б хотів сказати кілька слів про Лайзу, тут, біля цих дверей, які ми більше ніколи не відчинимо.

— Гарна ідея. Давай.

— Лайзо, ми тебе любили, і ти відчувала це серцем. Ми любили твою усмішку, і твій вільний дух, і твою звичку танцювати без причини, і твоє махлювання в шарадах, і те, як ти нас усіх любила під час кожної зустрічі. Але більше за все ми любили твою щирість. Як то кажуть американці: ти ніколи не фальшивила, Лайзо. Ти завжди була справжньою. Якщо тут ще залишилася хоч якась сутність твого духу, то прийди в наші серця зараз і залишися там, коли ми покинемо місце, де ти від нас пішла, щоб можна було тримати тебе в собі й завжди любити.

— Дідьє,— трохи згодом мовив я.— Дякую тобі. Це було дуже гарно.

— Звісно,— відповів той, тягнучи мене у двері й замикаючи їх востаннє.— Якби ж ти міг почути слова, які я підготував для тебе, дорогий друже!

— Ти вже підготував промову для мого похорону? — запитав я, спускаючися сходами.

— Дідьє не можна заскочити зненацька, як то кажуть. Особливо якщо це стосується любого друга.

— Та... мабуть, ні. А ти для всіх любих друзів придумав прощання?

— Ні, Ліне,— сказав він, коли ми вийшли на подвір’я.— Лише для тебе. Такі слова я написав для тебе. Те, що я зараз говорив про Лайзу, йшло від серця. А ти, мій ще живий друг, привертаєш увагу букмекерів, які вже готуються оголосити ставки на твоє виживання за межами санджайської компанії.

Я повернувся до свого будинку. Без мертвого тіла не вірилось і в смерть Лайзи, тож наша спільна квартира була єдиним, що залишилося від неї та нас. Більшість часу це було світле щасливе місце для нас обох. Але я знав, що для мене кожен погляд на нього стане розмовою з привидом Бога.

Розділ 36

Важче було пробратися до головного медіа-офісу Ранджита, ніж утекти з в’язниці. Після трьох рівнів безпеки, на кожному з яких перевіряли мій бейджик відвідувача, а не зброю, я нарешті добився до його особистої секретарки.

— Я — Шантарам,— учетверте повторив я.— І це приватне й особисте питання.

Вона підняла слухавку, проговорила мантру, а потім нарешті відчинила двері.

Ранджит підвівся зі свого шкіряного крісла, простягаючи руку над столом. Секретарка вийшла, зачинивши по собі двері.

— Сідай,— сказав я.

— Що ти...

— Уся ця охорона — і ніхто навіть не подумав запитати, чи є в мене зброя.

— Зброя? — нахмурився він.

— Сядь.

Він сів, склавши руки на скляній поверхні столу.

— Де Карла?

— Карла? Ти тут через Карлу?

— Де Карла?

— А що?

— Візьми слухавку.

— Що?

— Візьми слухавку й набери Карлу.

— А чому... а чому б тобі їй не зателефонувати?

— Я не люблю телефонів. Та це і не потрібно, бо я можу змусити тебе зателефонувати їй. Тож ти все зрозумів, правда?

— Зрозумів... що?

— Телефонуй Карлі.

— Я...

— Телефонуй Карлі.

— А ти сам це зроби,— позаду мене озвалася Карла,— і я прийду.

Вона сиділа у кріслі в кутку великого офісу. Те крісло приховували пальми в горщиках.

Вона здавалася злою, та дуже зраділа, побачивши мене. Я вдерся на середині їхньої сварки.

— Привіт, Карло. Поставили в куток за погану поведінку?

— У нас із Ранджитом нова угода,— розповіла вона, запалюючи цигарку, а плями світла й тіней від листя пальм відбивалися на її обличчі.— Якщо опиняємося в одній кімнаті, то сідаємо якнайдалі одне від одного.

— Ти вже завершила свої справи тут? — запитав я, загіпнотизований зеленими ферзями.

Ранджит розсміявся. Я повернувся до нього. Сміх настільки раптово обірвався, що він ледь не захлинувся ним.

— З чого це ти вирегочуєш?

— Я... ну... я... насправді не уявляю.

Він був нажаханий. Це все не клеїлось докупи. Звісно ж, я згадав про зброю, але то був жарт, та ще й Карла з Ранджитом, а от вона точно озброєна. Йому нічого не загрожувало, але Ранджит обливався потом.

— Чув про вираз: у тебе такий вигляд, наче привида побачив?

— Я... я чув,— відповів він.

— Ну, ти наче привида побачив.

— П-привида? Чийого привида?

— Що з тобою?

— Ти... сказав, що маєш зброю.

Він трусився.

— Я сказав, що ніхто не додумався запитати, чи є в мене зброя. Я не казав, що маю її.

— Ну, так... я маю на увазі, ні.

— Ранджите, ти не хочеш мені нічого розповісти?

— Ні! — випалив він.— Зовсім нічого.

— Що тобі відомо про смерть Лайзи?

— Нічого. Нічого. Бідна дівчина. Трагічний випадок. Ну, це... я маю на увазі... нічого не хочу розповісти.

— Прощавай, Ранджите, і прошу, не чекай мене,— встаючи та прямуючи до дверей, повідомила Карла.

Я відчинив двері перед нею, і ми разом вийшли з кабінету. Ранджит досі сидів у своєму кріслі, тримаючи руки на столі, неначе намагався втримати його від втечі.

Коли зачинилися двері ліфта, Карла вийняла флягу, зробила ковток, закрутила покришку і обернулася до мене, сяючи ферзями.

— Ти вважаєш, що я причетна до смерті Лайзи?

— Що?

— Копи вважали. Обробили мене досить добре. Залишили синці лише там, де не видно.

У мене всередині все опустилося. Злість заповнила порожнечу.

— Блискавичний Диліп?

— Він передає вітання,— сказала вона.

Двері відчинились у невеличкому переповненому фойє. Карла зупинила мене на виході, блокуючи людей. Наші обличчя були на відстані кількох сантиметрів.

— Я тут ні до чого,— запевнила вона,— і ніколи не зашкодила б Лайзі. І не дозволила б нікому іншому її образити.

— Звісно, ні,— відповів я, але вона вже зникла.

Я пробрався до рецепції, кинув бейджик відвідувача на стіл і почав проштовхуватися крізь натовп, доки не знайшов незворушну Карлу біля виходу.

Ми їхали набережною Бандра. Карла прилипла до моєї спини, притискаючись до мене обличчям. Пасажир, готовий до смерті.

Можна було поїхати до багатьох різних місць, але мені потрібно було прогулятися. Коли ми зупинилися біля моря, я був такий самий спокійний, як хвилі в затоці.

Ми пройшлися вигином узбережжя, схожим на усмішку: стояла полуднева спека, але нам було комфортно,— ми — двоє чужинців, які навчилися любити благословенне сонцем місто.

— У нас було побачення,— мовила вона, поки ми гуляли.

— У нас було побачення?

— Не у нас.

Я обдумав ці слова.

— У вас із Лайзою було побачення?

— Так.

Ми вже далеко забрели, перш ніж мені дійшло.

— У плані, у вас із Лайзою було справжнє побачення?

— Начебто.

— Начебто?

— Начебто.

— Немає начебто справжнього побачення.

— Між нами завжди... було щось особливе, знаєш...

— Особливе, га?

— З її боку, звісно ж.

— І саме це щось привело тебе туди саме тієї ночі?

— Вона сказала, що хотіла трішки напитися і сильно повеселитися, або сильно напитися і трішки повеселитися.

— Я нічого не розумію.

— То був її план.

— Який план?

— Я запропонувала випити три-чотири келихи з нею, а потім подивитись, як там буде далі. Вона запевнила, що ти будеш не проти.

— Справді?

— Так,— спохмурніла вона.

Ще кілька кроків минули в тиші, наші тіні тулилися зовсім близько, ховаючись від спеки.

— А як ставилася до справжнього побачення ти? Це було серйозно?

— Не для мене,— посміхнулася Карла, а потім насупила брови, дивлячись на наші ноги.— Лайза любила фліртувати. Вона не могла цьому зарадити. Я підігравала, бо їй це подобалося.

— Мені шкода, Карло. Мені так шкода, що мене не було тут, щоб зупинити це все і завадити тобі стати тою, хто її знайшов. Якби я міг це змінити, змінив би.

— Краса минулого — те, що його неможливо змінити. Ти нічого не міг удіяти тоді, і зараз не можеш.

— Це... мабуть, було... дуже важко — знайти її.

— Двері були відчинені,— розповіла Карла, дивлячись собі під ноги.— Вона лежала на ліжку. Я подумала, що вона спить. Потім помітила, яка вона непорушна, а ще пігулки... Я почала її трусити, але Лайза вже померла. Холодна. Я звеліла охоронцю викликати «швидку», але вона вже померла, Ліне. Вона вже давно померла, бідна дівчинка.

Я обійняв її, і Карла похилилася на мене так ніжно, наче ми були подружжям.

— Хто був з нею? — запитав я.— Хто дав їй пігулки?

— Я ще не знаю. Я намагалася довідатись, але вже давно не обертаюся в тих колах.

— Коли копи... тебе обробляли, вони нічого важливого не розповіли?

— Лише те, що вони дуже хочуть знайти твій зад,— зізналася вона.— Це було так само точно, як і чобіт у мене на хребті. І я можу їх зрозуміти. Погляньмо правді у вічі: ти зникаєш з міста, а твоя дівчина помирає. Чи все було навпаки?

— Почекай-но хвилинку,— обурився я, забираючи руку з її плечей, щоб поглянути в очі.— Ти просто не можеш вважати, що я б зашкодив Лайзі! Ти не можеш так вважати.

Вона розсміялася. Це був перший сміх Карли, який я почув з моменту, коли вона сиділа за тими пальмами в офісі Ранджита.

— Добре, коли ти смієшся, Карло.

— Це вперше, відколи я знайшла Лайзу. Довгий час я була неприємно-оніміла і неначе в багряному тумані. Звісно ж, ти б їй не зашкодив. Я б не кохала тебе, якби це було можливо.

Карла розвернулася до моря, вітер відкрив її обличчя сонцю. Легкий бриз малював на паралельних хвилях у пащі затоки нотний стан морської музики з пінистими нотками.

— Карло, що в біса сталося? Як ти думаєш, що тоді сталося?

— Я ж сказала, що ще не знаю. І де в біса був ти?

Де ж був я?

Клац-клац. Відрубані голови. Блу-Гіджаб.

— Я був на завданні. Ти щось чула від Абдулли?

— Ні, але в нього є мій номер, і він завжди телефонує, коли повертається до міста.

— В Абдулли є твій номер?

— Звісно.

— У мене немає твого номера.

— Ти не користуєшся телефоном, Шантараме.

— Суть не в цьому.

— А в чому ж суть?

— Ну...

— Я не повернуся до Ранджита,— швидко мовила вона, не посміхаючись.

— Що? Тобто — добре, але що це значить?

— Я вже забронювала номер у «Таджі».

— У «Таджі»?

— Речі привезуть увечері.

— Ти не повернешся додому, до Ранджита?

— Дозволь сказати тобі: якщо збираєшся зробити хід, Шантараме, то це твій шанс.

Найгіршим у коханні до жінки, яка розумніша за тебе, є те, що не можеш перестати повертатися до неї, але це, у свою чергу, є найкращим у цих стосунках.

— Що?

— Що саме ти сказав мені колись,— не заради відповіді допитувалась вона,— про до і після?

— Я... а...

— Після тільки-но почалося, Ліне. Після почалося сьогодні. Ти не можеш піти додому. Ти не підеш додому. Питання в тому, чи залишишся ти зі мною, чи без мене.

Я почувався тупим, не розумів її слів, і згадуючи це зараз, скажу: мабуть, так воно й було. Але я не знав, яке вона тоді прийняла рішення і чому це говорила.

Минали секунди, запорошені вітром. Це було все. Це було ніщо.

— Ми щойно втратили Лайзу,— мовив я.— Ми щойно втратили Лайзу.

— Лайза б...

Карла замовкла, знову засміялася і подарувала мені десь вісім сумовитих ферзів.

— Господи! — почала вона.— Я... насправді... намагаюся умовити тебе... знову зійтися?

— Ну, я...

— До біса тебе,— прогарчала вона.

— До біса... мене?

Вона несподівано встала і зупинила таксі.

— Карло, почекай хвилинку.

Вона сіла в таксі й поїхала геть.

Я стрибнув на свій мотоцикл і погнав занадто швидко і занадто необачно, але знайшов її таксі. Я супроводжував її аж до готелю «Тадж», об’їжджаючи навколо таксі та намагаючись привернути увагу Карли. Вона жодного разу навіть на мене не глянула.

Я припаркувався і спостерігав, як вона піднялася широкими сходами й зайшла до готелю. Тоді я підійшов до столу реєстрації та залишив для неї повідомлення.

Затим крізь потоки транспорту я від’їхав від гордого галеона готелю «Тадж» і почав розпитувати всіх чоловіків і жінок, яким ще міг довіряти, про Конкенона. Я навідався до гральних гнізд, опіумних салонів, місцевих барів, тусовок любителів гашишу і нелегальних лотерейних кутків. Я небагато дізнався, але вуличні голоси підтвердили, що Конкенон займався торгівлею героїну для компанії скорпіонів.

Усі називали їх компанією скорпіонів, а не бандою скорпіонів, усі визнавали їхній статус повноцінної мафіозної компанії.

Я мав доповісти Санджаю. У нас було призначено зустріч на другу годину дня після мого повернення зі Шрі-Ланки, хай у який день це станеться.

Санджай, безперечно, чекав на мою появу раніше. Він був у кепському гуморі. Але це було нормально. Санджай був у кепському гуморі по смерті свого друга Салмана.

Я припаркувався разом з іншими мотоциклами біля місцевого коледжу. Вручив паркувальнику сто рупій, попросивши його стежити за небезпечними типами.

— Це ж студенти,— сказав на хінді він.— Вони всі небезпечні. Хто знає, що вони влаштують завтра?

— Я маю на увазі людей, більш небезпечних за дітей.

— А, гаразд. Буде зроблено,— підморгнув він.

Я пройшов півкварталу до маєтку Санджая і подзвонив. Озброєний афганський охоронець відчинив двері, упізнав мене і провів усередину.

Я знайшов Санджая в кімнаті для сніданків у кінці будинку. Ряд вікон виходив на сумний сад, оточений високими стінами. Санджай був у піжамі й темно-синьому домашньому халаті з монограмою на кишені.

На столі виставили сніданок, що міг би втамувати голод трьох дебелих поплічників, але Санджай пив чай і палив цигарку.

У кімнаті стояв один стілець, і Санджай з нього не підвівся.

— Гарна робота,— сказав він, обдивляючись мене з голови до ніг.— Але, зрештою, ти ж завжди добре виконував свою роботу, хіба ні? Оплату за це завдання буде тобі надіслано. Усі твої речі з паспортної фабрики вже забрали. Вони в червоній валізі біля входу. Тож залишається тільки попрощатися. Тому прощавай.

— Як саме моє завдання опинилося під загрозою викриття? Чому я раніше повернувся додому?

Санджай загасив цигарку, сьорбнув чаю, делікатно поставив філіжанку на блюдечко й відхилився на спинку стільця.

— Ліне, знаєш, чому я радію з твого рішення піти? — запитав він.

— Бо думаєш, що я створений для величніших речей?

Він розреготався. Я знав його кілька років, але ніколи раніше не бачив сміху. Він, мабуть, приберіг його для вдалого прощання... Санджай перестав сміятися.

— Бо ти не командний гравець,— похмуро видав він,— і ніколи не будеш. Ти — чорна вівця. Подивися навколо. Усі до когось чи до чогось належать. Ти ж дивак-одинак. У тебе немає свого місця. Ти нікому не належиш. А тепер ти й у нас чужий.

— Це сталося через смерть Лайзи? Це тому ти надіслав людину в аеропорт?

— Як я вже сказав — ти не командний гравець. Неможливо було передбачити твою реакцію. Коли це сталося, ти був у Мадрасі.

— Коли ти дізнався?

— За п’ять хвилин після копів, звісно ж. Але ти вже розпочав, і завдання було занадто важливим, щоб зупинятися.

— П’ять хвилин?

— Ти ніколи не користуєшся телефонами, тож я знав: існує досить велика ймовірність, що ти так про це й не дізнаєшся. Це моє рішення — усе приховати до виконання завдання, і моє рішення — мати зв’язкових на кожному кроці твого шляху.

— Твоє рішення.

— Так. Якщо не подобається, то знаєш, завжди існує вихід — іди до біса.

— Ти не повідомив про смерть моєї дівчини.

— Саме ти вирішив тримати її подалі від сім’ї. Це був твій вибір, що ми так з нею й не познайомилися, коли знаємо матерів, сестер і дружин кожного брата в компанії.

Я поглянув на нього, розізлившись так, що ладен був його відгамселити. Моє серце вибивало первісну музику. Я роздумував, наскільки часто ватажки переживали схожі вбивчі секунди, навіть не усвідомлюючи, що сама Смерть завітала до кімнати, спокусившись на фальшиву тривогу.

— Ти й досі маєш бліду тінь мого захисту,— мовив Санджай.— Вона тебе покриває, бо на мою репутацію погано вплине смерть колишнього працівника в перші два тижні після закінчення служби. Але годинник уже цокає. Не змушуй мене раніше зняти цю тінь з твоєї спини. А тепер забирайся звідси до біса і дай мені спокійно доїсти сніданок.

Я відчинив двері та вже збирався піти, як Санджай знову озвався. Вони завжди так роблять — вони завжди жадають останнього слова, навіть якщо вже його сказали.

— Мені шкода твоєї дівчини,— мовив він.— Це справді сумно. Мабуть, стало пеклом для її родини. Але не дозволяй почуттям штовхати тебе на поспішні дії. Компанія дасть тобі згоріти, коли наступного разу напартачиш.

Вийшовши з маєтку, я поїхав до прилавків з їжею для офісних працівників біля Нариман-Пойнту. Я досі був злий і голодний. Приєднавшись до десятків інших, я їв булочки, начинені яйцями, смаженою картоплею та нарізаними овочами і випив пінту молока.

Я пропускав прийоми їжі й економив на сні. Потрібно було піти на тренування. Потрібно було не втрачати пильності. Кожен вуличний хлопець на Півдні вже за кілька годин дізнається, що я офіційно залишив компанію. Кілька з них мали на мене зуба і трималися подалі лише тому, що я був членом компанії. Вони намагатимуться мене дістати, коли дізнаються, що я вже став самотнім вовком.

Після півгодинної поїздки по тій холодній ріці правди я потрапив до спортивного залу у Ворлі. Кілька покинутих млинів трансформували в салони краси й центри здоров’я. Колишній гангстер санджайської компанії на ім’я Команчі відкрив там спортивний зал, що був йому і домівкою, і місцем роботи.

Команчі був другом, неабияким гангстером, а ще ми двічі разом билися на ножах проти ворожих банд і обидва рази були поранені. Таке не забувається.

Команчі був людиною з незалежними поглядами і дозволяв займатись у залі членам будь-яких мафіозних компаній, а ще копам, але ніхто не мав казати і слова проти санджайської компанії.

Я роздягнувся до джинсів і чобіт і цілу годину тягав залізо. Півгодини уявного боксу мене заспокоїли.

Хлопчаки в залі були місцевими і бідними, тож спочатку соромилися, але намагалися здаватися крутими і показувати, що не бояться мене. Коли ж вони зрозуміли, що я нормальний, то приєдналися до уявного боксу і займалися так само відчайдушно.

Прийнявши душ, одягнувшись і відпочивши, я поглянув у брудне дзеркало.

Очі були ясні й чисті. Спокій опустився на мене, неначе серпанок осені. «Коли все інше підводить,— стверджував знак над дзеркалом,— покладись на залізо».

— Тобі потрібен тренажер з верхньою тягою,— сказав я Команчі, даючи йому достатньо грошей, щоб купити цей самий тренажер.

Команчі вирячився на гроші.

— Це було дороге тренування,— здивувався він.

— Мені сподобалася кожна його хвилина. Але продовбай там хоч невеличке віконце, яар. Якщо хтось змусить мене уявити, який на запах зад змії, то вже знаю, з чого почати.

— Пішов ти,— розреготався він.— А якщо серйозно, то навіщо гроші?

— Сподіваюся, ти приймеш їх як членський внесок.

— Але люди компанії займаються безкоштовно. Ти ж це знаєш.

— Я більше не в компанії, Команчі. Тепер я фрілансер.

Я не казав цього нікому, крім близького друга, а після стількох років у братстві це звучало дивно навіть для власних вух.

— Що?

— Я пішов, Команчі.

— Але, Ліне, це ж...

— Усе гаразд. Санджай не проти. Навіть радіє.

— Санджай... Санджай... радіє через це?

— Я саме від нього, друже. Він дійсно радіє.

— Справді?

— Даю слово.

— Гаразд.

— Але мені знадобиться нове місце, аби тренуватися, бо тепер не зможу користуватися залом компанії. Тож як ти до цього ставишся? Дозволиш мені стати членом?

Він був збентежений і наляканий, але він був моїм другом і довіряв мені. Його обличчя поступово пом’якшало, і Команчі простягнув руку.

— Джарур,— сказав він, потискаючи мені руку.— Тобі завжди тут раді. Але маю сказати, що було б мудро поїхати з Бомбея, друже, враховуючи обставини.

— Можливо, брате,— ідучи, мовив я.— Але хіба Вона мене відпустить?

Розділ 37

Карла буде рада прийняти Шантарама о восьмій вечора в її номері.

Це було написано її рукою, чітким плавним почерком, який я любив більше за будь-яку каліграфію. Я хотів залишити нотатку на згадку, але я бився з брудним світом, і якби ворог дістався до записки, то мені б захотілося його за це відлупцювати.

Сидячи на мотоциклі, я спалив записку, а потім повільно поїхав до Афганської церкви на зустріч з Навіном.

Припаркувався за найближчою зупинкою для автобусів. Коли я був членом санджайської компанії, то паркувався на будь-якій дорозі в місті. Ставши вільною птахою, я припаркував мотоцикла подалі від очей.

Поминальна нава[104] в церкві містила запорошені прапори й вимпели з кам’яними написами на честь солдатів, які полягли в афганських війнах.

Це була військова церква з бойовою каплицею, зведеною як монумент полеглим воїнам. Там і досі були жолобки в лавах, щоб незабуті солдати клали свої гвинтівки під час молитви, до і після виконання наказу вбивати афганців — людей, мовою яких вони не володіли і чию культуру не розуміли.

Скорботна церква була майже порожня. Старенька жіночка сиділа позаду, читаючи книгу. Чоловік з хлопчиком обидва стояли навколішках перед вівтарем. Коло з вітражного скла над вівтарем неначе ширяло над їхніми головами.

Навін Едеїр вивчав латунного орла, що прикрашав стійку для Біблії. Навін був молодий, але впевнений. Він шанобливо заклав руки за спину, але походжав туди-сюди пружною ходою — молодик, який повністю контролював своє життя.

Він помітив, що я його побачив, і приєднався до мене у безлюдному саду за церквою.

Ми сіли під деревом на підпорі з каменю й цементу.

Там було тихо. Світло вечора згасло, а натомість полилося вітражне сяйво з вівтарного вікна над нашими головами, підсвічуючи церковним світлом темний садок попереду.

— Друже, мені так шкода Лайзи,— почав Навін.

— Мені теж. Навіне, дай мені хвилинку, добре?

Мені потрібно було хвилину помовчати.

Мені потрібно було хвилину подумати.

Я досі не зупинявся, щоб подумати. І тепер, коли я таки зупинився, щоб подумати, то справді думав.

Лайза. Лайза.

— Що ти сказав, Навіне?

— ...і поліцейський звіт — це все, що ми знаємо на цей момент,— сказав Навін.

Я не чув нічого, крім останніх кількох слів.

— Пробач, Навіне. Я не зовсім увімкнувся. Тобі треба все повторити.

Він мені посміхнувся — хороший друг, що погано почувався.

— Гаразд. Але слухай, спочатку встань.

— Га?

— Встань, чоловіче.

— Для чого?

— Та встань вже в біса.

Він підвівся, тягнучи мене з собою.

— Обійми мене,— мовив він.

— Ні, все гаразд.

— Тим більше. Давай-но, обійми мене.

— У мене все справді, справді добре.

— А, до дідька все це, чоловіче, твоя дівчина померла тиждень тому. Обійми мене, яар.

— Навіне...

— Ти або обіймеш індійця в мені, або битимешся з ірландцем в мені,— заявив він.— Іншого виходу немає, отака у нас ситуація.

Він розкинув руки. Іншого виходу не було.

Він обійняв мене, неначе брата, так само, як робив мій рідний брат в Австралії, і це було жахливо.

— Відпусти себе,— переконував Навін, поки мої сльози крапали йому на плече.— Відпусти.

Сльози в садку вітражного світла, сльози на плечі добровільного брата.

— Пішов ти, Навіне.

— Відпусти.

Я відпустив, а потім відпустив і його.

— Почуваєшся краще? — запитав Навій.

— Пішов ти, Навіне. І так, уже краще.

Ми знову сіли, і він розповів мені про ту краплинку вже відомої інформації. Усе це не дуже трималося купи.

— Де саме Конкенон влаштував пункт продажу наркоти?

— Я не знаю,— сказав він, уперше посміхаючись.— Він тобі треба?

— Я хочу з ним поговорити.

— Поговорити?

— Поговорити, а потім послухати, як він розповідає мені, хто був з ним і Лайзою тієї ночі.

— Ти не думаєш, що то Конкенон дав Лайзі наркотики?

— Він пішов, за словами сторожа, через п’ятнадцять хвилин. Інший чоловік був там майже годину. Я хочу дізнатися, ким був той другий чоловік.

— Добре. Я цим займуся.

— Охоронець дав мені номер чорного автомобіля, на якому вони приїхали тієї ночі,— повідомив я, передаючи йому папірця з номером.— Якщо ти зможеш відшукати власника, то це допоможе.

— Я матиму ім’я власника вже завтра, але це може і не допомогти. Багато людей їздить на автомобілях, зареєстрованих на інших осіб.

— Дідьє влаштував мене в готелі «Амрітсар» біля «Метро». Можеш залишити повідомлення там, або я завтра буду в «Каяні» між першою та другою дня. Гаразд?

— Ти пішов з дому?

— Пішов, і вже туди не повернусь.

— А куди ти поїдеш зараз?

— На зустріч з Карлою о восьмій. Я маю купити сорочку і зареєструватися в «Амрітсарі». А ти куди?

— Я маю забрати Діву о сьомій тридцять. До того часу я вільний. Не проти, якщо я до тебе приєднаюся?

— Я не проти товариства.

Ми викотили мотоцикла на дорогу, я завів двигуна, і Навін умостився позаду.

— Я вчуся їздити.

— Ага.

— Я пригледів один удосконалений вінтажний «350». Він у біса крутий і дуже швидкий.

— Ага.

— І гонщики вчать мене трюків.

— Гонщики, га?

— Так. Мажори на імпортованих японських мотоциклах. Вони друзі Діви. Хороші водії.

— Ага.

— Хочеш, я продемонструю свої нові навички на твоєму мотоциклі?

— Навіне, більше ніколи не говори про мого мотоцикла.

— Зрозумів,— посміхнувся він.— Але почекай, поки побачиш мій!

Ми їхали по Фешн-стріт, де продавець придорожньої крамниці одягу виніс нам до мотоцикла нову сорочку й кілька тенісок, а потім ми покотили до «Метро Джанкшн».

Я припаркувався в провулку за фасадом готелю, під аркою, що з’єднувала всю будівлю з другого по четвертий поверхи.

«Амрітсар» був вигнутою будівлею, що виходила на транспортний вузол, неначе скеля, що підіймається з океану транспорту, який крутився великою розв’язкою.

На першому поверсі були крамниці спортивних товарів, лавки канцелярських товарів, музична крамниця і ресторан «Каяні», розташований в провулку позаду готельного фасаду.

З другого поверху й вище вся будівля була з’єднана з мережею коридорів і прихованих сходів, що вели від розбитих вуличних балконів до приватних апартаментів у кінці міського кварталу. Якщо ти знав дорогу, то можна було опинитись у районі з іншим поштовим кодом, але перебувати все в тій самій будівлі, доки копи чи інші поганці ще й досі намагалися вибити двері.

Ходили чутки, що «Амрітсар» мав двадцять один вихід. Мене влаштовували три. Перше, що робить втікач,— це шукає виходи. Перш ніж піти до столу реєстрації, ми з Навіном оглянули будівлю. Я знайшов три підходящі швидкі виходи, які вели до різних місць на навколишніх вулицях. Добре.

Коли ми з Навіном дійшли до столу реєстрації, то побачили там Дідьє, що кидав кості з менеджером готелю. Він підвівся, щоб мене обійняти.

— Ліне,— прошепотів він, пригортаючи мене.— Я ще до реєстрації майже виграв знижку на оплату твоєї ренти.

— Спочатку оплатімо саму ренту,— прошепотів у відповідь я,— а ти зможеш виграти знижку потім.

— Хитро,— сказав він, відходячи.

Я зареєструвався по одному з моїх фальшивих паспортів і оглянув свої нові кімнати.

Там була велика вітальня зі спальнею та ванною, у які можна було пройти крізь високі дерев’яні двері. Кухонька займала одну кутову нішу.

У далекому кінці кімнати була арка з французькими дверима, що вели до затіненого балкона. Я пройшов туди, відчинив віконниці та глянув на велелюдну розв’язку внизу.

Краєвид був неймовірний: величезна дитяча іграшка, заведена, кружляє власним циклом світла, звуку й руху. Далі виднілися дерева спорткомплексу «Бомбейська джимхана». Тінь від їхнього листя перетворювала дорогу на тунель.

Я роззирнувся і побачив, що між моїм і сусідніми балконами — лише дві тонкі перегородки.

Кімнати здавалися незаселеними.

Менеджер готелю стояв біля мене.

— Хтось живе в сусідніх кімнатах? — поцікавився я.

— Поки що ні, але завтра приїдуть дві компанії.

— Завтра ніколи не настає,— мовив на хінді я.— Ми тут зараз і хотіли б зняти всі три фасадні апартаменти на рік, розрахувавшись готівкою наперед.

— Апартаменти? — водночас писнули менеджер і Дідьє.

— Апартаменти,— підтвердив я.— Усі три. Відсьогодні. На рік. Домовилися?

— Почекайте хвилинку,— попросив менеджер.— Я маю порадитися зі своєю жадібністю.

Він на хвилинку замислився, а потім вирішив.

— І що, ви знаєте,— сказав він,— у нас раптово звільнилися номери.

Ти просто мусиш полюбити чоловіка, який олюднює власну жадібність: принаймні з цього можна починати розмову.

— Як вас звати, сер?

— Джасвант,— відповів він.— Джасвант Синг. А як я можу називати вас, сер?

— Просто називай мене баба. Тобі підходить?

— Звісно. Звісно, баба. Без проблем. На рік, ви сказали? Наперед?

Я заплатив, і він залишив нас самих, щоб перевірити кімнати.

Ми зняли тимчасові бар’єри між балконами та скрізь пройшлися, від перших готельних апартаментів аж до третіх.

— Навіщо тобі всі троє номерів, Ліне? Я відмовляюся називати їх апартаментами.

— Стіни в кінці цих балконів суцільні, Дідьє. Якщо я зніматиму всі троє апартаментів, то ніхто не зможе непомітно сюди проникнути.

— Бачу,— сказав він.

— Але мені потрібні лише два номери. Третій може бути для тебе, Навіне, якщо хочеш.

— Для мене? — запитав він.

— У тебе ж іще немає офісу, правда?

— Ні. Я працюю вдома.

— Ну, тепер у тебе є офіс, якщо хочеш, детективе.

Він поглянув на Дідьє, який з посмішкою знизав плечима.

— Тобі це тільки-но спало на думку? — здивувався Навін.

— Так.

— Бо в тебе є зайвий номер?

— Так.

— Я в захваті. Повністю згоден,— вирішив Навін, тиснучи мені руку.— Класно мати тебе на тому кінці балкона.

До нас приєднався Дідьє, поклавши свої руки на наші.

— Це стане початком чогось дуже...

— Дідько! — вигукнув Навін, відстрибуючи.— Вона мене вб’є!

— Хто може вбити детектива? — зажадав Дідьє.

— Діва. Якщо я вчасно не заберу це розбещене дівчисько, то вона ще принаймні два дні влаштовуватиме мені пекло. Маю бігти. Ліне, я заберу ключі на виході. Номер праворуч тебе влаштує?

Це був саме той номер, який я хотів йому віддати.

— Він твій, Навіне.

— Ти збираєшся до Карли? — запитав мене Дідьє, поки ми спостерігали за Навіном.

— На восьму.

— Друже, у мене є деякі справи, тож маю йти. Але пізніше можеш звертатися, я чекатиму в «Таджі», якщо про щось дізнаюся.

— Дякую, Дідьє.

— Нема за що.

— Ні, справді. Власник цієї будівлі — твій друг, і це одна з твоїх територій, бо місцевий дон теж твій друг, і тому я тут у безпеці. Дякую за все.

— Я люблю тебе, Ліне. Прошу, не страждай через мої слова. Ми — французи — не маємо ланцюгів навколо серця. Я люблю тебе. Ми розв’яжемо таємницю сумної милої Лайзи, а потім попрямуємо далі.

Він пішов, а я зайшов до кожної незнайомої нової кімнати, неочікувано орендованої на рік. Це був мій перший дім після домівки, яку ми мали з Лайзою. Я знову намагався жити, намагався посадити нове дерево в новому місці.

Я повернувся на балкон, зіперся на поруччя і милувався колесом вогнів, червоно-жовто-білим, яке розсипалося феєрверками в точці сходження п’яти проспектів.

Ворон опустився на балкон, огледів мене, скуйовдив собі пір’я і полетів геть. Гурт підлітків перейшов дорогу на зелене світло, щасливо сміючись на шляху до бюджетних крамниць на Фешн-стріт.

Почувся далекий храмовий дзвін, а за ним спів. Потім десь недалеко пролунав заклик муедзина[105], чистий і гарно проспіваний.

«Чи це місце моє?» — запитав я себе. Я хотів мати місце. Будь-яке місце. Я хотів собі домівку.

«То це тут моя домівка?» Я хотів до чогось прив’язатися. Я хотів віддати все, що мав, одній коханій і хотів, щоб мене кохали у відповідь.

«Це тут?» Я дивився на транспортну розв’язку, сподіваючись отримати відповідь, поки білі, червоні й жовті вогні малювали драконів переплетеними автомобільними потоками.

Розділ 38

Я приїхав раніше, так само як і зірки, що прибували до «Таджу» в лімузинах на прем’єру нового фільму. Я припаркувався під пальмою навпроти готелю, чекаючи, поки хвилини равликами підповзли до восьмої і прийшов час для зустрічі з Карлою.

Крізь широкі парадні двері готелю виднілася спонсорська стіна з запрошеними гостями, що позували фотографам перед торговими марками, які посекундно їм платили. Спалах, спалах, повернутися сюди, повернутися сюди, тюремні світлини привілейованих, упійманих на місці злочину.

Лімузини зупинилися, і фотографи поквапилися до наступних газетних заголовків, а спонсорську стіну розібрали. Просторе елегантне фойє, де великі уми обговорювали великі ідеї під час дощових бомбейських вечорів, упродовж дощових десятиліть, знову стало безлюдним і діловим.

До біса, що я приїхав зарано. Я обійшов готель, щоб знайти чорний вхід, який охоронявся моїм знайомим, і піднявся запасними сходами до дверей Карли. Я постукав, і вона відчинила.

Вона була без взуття. На ній був чорний шовковий костюм. То був такий собі комбінезон без рукавів, з кишенями на змійці та зі змійкою на грудях.

Волосся було зібране. Його тримав тонкий срібний ніж для листів у формі дамаського меча. Карла.

— Ти рано,— посміхаючись, сказала вона, але не запрошуючи мене.

— Я завжди рано або пізно.

— Це талант для чоловіка твого безробітного статусу. Зайдеш?

— Звісно.

— Рише! — через плече гукнула вона.— Наше інтерв’ю завершене.

Вона широко відчинила двері, і я побачив Риша — одного з партнерів Лайзи в галереї. Він кинувся вперед.

— Мені так шкода, Ліне,— забубонів він, вхопивши мою руку своїми двома.— Це просто неймовірний шок. Люба Лайза! Жахлива втрата. Я... я просто в нестямі від горя.

Він протиснувся повз Карлу, обійшов мене і квапливо помчав коридором. То був довгий коридор.

— Чоловік, який перебуває в нестямі,— мовила Карла, поки Риш тупотів,— зазвичай має блазня біля себе. Проходь, Шантараме. Це був довгий день.

Вона зайшла до номера і сіла на дивані біля вікна.

— Зроби мені випити, будь ласка,— попросила вона, коли я зачинив і замкнув двері.— Обожнюю, коли хтось інший робить напої.

— Що це буде?

— Я вип’ю «Щасливу Мері».

— «Щасливу Мері»?

— Це «Кривава Мері» без червоного соку. І лід. Багато льоду.

Я зробив напої та приніс їх до неї.

— Виголосимо тост? — запитала вона.

— За люту втечу? — запропонував я.

Вона розсміялася.

— А може, за старі часи, Шантараме?

— За полеглих друзів,— протиставив я.

— За полеглих друзів,— цокаючись, погодилася вона.

— Ти маєш позбутися цього стану,— заявила вона, роблячи гарний ковток свого напою і ставлячи його.

— Зі мною все гаразд.

— Фігня. Я тільки-но дала тобі чотири підказки: блазень, щасливий, кров і лід, а ти не відреагував на жодну з них. Це не схоже на тебе. Це не схоже на нас із тобою.

— Нас із тобою?

Вона побачила, як працює мій розум, і посміхнулася.

— Чому ти так сильно хочеш дізнатися, хто саме дав Лайзі наркотики?

— А ти не хочеш?

Вона знову взяла келих, довго його роздивлялася, відпила половину і спрямувала на мене всіх ферзів.

— Якщо я дізнаюся, хто це зробив, або ти дізнаєшся, то напевне захочеш убити цю людину. Це така правда, що штовхає одних людей на вбивство інших. Ти справді хочеш на це піти?

— Я просто хочу дізнатися, що сталося з Лайзою, і все. Я зобов’язаний для неї це зробити, Карло.

Вона поклала руки на стегна, видихнула і швидко підвелася.

Вона перетнула кімнату, підійшла до секретера, відкрила сумку і вийняла звідти латунного портсигара, ідентичного до того, який був у Дідьє.

Розвернувшись до мене спиною, вона запалила косяк і глибоко затягнулася.

— Я не думала, що це сьогодні знадобиться,— між глибокими затяжками пробурмотіла вона.

Мої очі пробігли її тілом згори вниз, мов хотіли їй вклонитися. Її силует, загорнений у чорне: у моєму нутрі кричало кохання.

— Тут або це,— пояснила Карла, і досі не повертаючись до мене,— або розбити пляшку об твою голову.

— Справді... що ти сказала?

Вона загасила косяка, витягла ще два з портсигара, закрила його, кинула в сумку та повернулася на диван.

— Ось,— сказала вона, тицяючи мені два косяки.— Наздоганяй.

— Та я вже під кайфом.

— Віддовбися, Шантараме. Візьми ці довбані косяки.

— Га-аразд.

Я викурив їх. Щоразу як я намагався щось сказати, вона знову ніжно пхала мені косяка.

— Знаєш,— почав я, коли вона мені дозволила,— це вже вдруге за день ти хочеш, щоб я віддовбався.

— Якщо тобі буде від цього краще,— протягнула вона,— то скажи мені віддовбатися просто зараз.

— Ні, я...

— Ну ж бо, зніми з грудей цього тягаря. Ти почуватимешся краще. Скажи це: «Віддовбися, Карло». Скажи: «Перестань дуркувати зі мною, Карло». Ну ж бо. Спробуй. «Пішла... ти... Карло».

Я глянув на неї.

— Я не можу,— вичавив я.

— Можу закластися, що можеш, якщо спробуєш.

— А можу я сказати, що довбатиму тебе до заходу сонця? Можу сказати, що задовбаю тебе в космос?

Вона знову мені посміхнулась, але в очах було шаленство. Я не уявляв, що в неї на думці.

— Слухай,— заспокоївсь я,— хочу чітко роз’яснити. Я лише намагаюся дізнатися, що сталося з Лайзою. Я хочу якоїсь розв’язки для Лайзи, і для нас. Хіба ти цього не розумієш?

— Це стрімкий спуск від розв’язки до відплати,— сказала вона.— І багато людей кидаються вниз із тієї скелі.

— Я не зі стрибунів.

— Я все про тебе знаю, Ліне,— розсміялася вона.

— Усе?

— Загалом, так.

— Справді, га?

— Перевір мене,— промуркотіла вона.

Я розреготався, а потім збагнув, що вона не жартує.

— Справді?

— Кури клятого косяка,— розізлилася вона.

Я так і зробив.

— Улюблений колір,— почала вона,— блакитний, з зеленим відтінком, листя на тлі неба.

— Дідько. Гаразд, улюблена пора року?

— Сезон мусонів.

— Улюблений...

— Голлівудський фільм — «Касабланка», улюблений боллівудський фільм — «Prem Qaidi»[106] , улюблена їжа — джелато[107], улюблена індійська пісня — «Yeh Duniya Yeh Mehfil», улюблений мотоцикл... твій теперішній мотоцикл, хай він буде благословенний, твої улюблені парфуми...

— Твої,— перервав я, піднісши руки на знак капітуляції.— Мої улюблені парфуми — це твій аромат. Ти збіса крута.

— Ну, звісно. Я створена для тебе, а ти створений для мене. Нам обом це відомо.

Морський бриз увірвався до кімнати, повідомляючи про свою присутність шелестінням прозорих шовкових фіранок. Я раптово пригадав, що був у сусідньому номері кілька років тому, навідуючи Лайзу.

Невже я здурів? Чи, може, просто був занадто недолугим, щоб не промовити ті слова, не розповісти Карлі правду про те, що я не розумів її стосунків з Ранджитом, що не знайшов способу розтулити кулака, в якого моє життя затисло спогади про Лайзу живу та думки про неї мертву? Я не хотів бути з Карлою і водночас захлинатися горем. Я хотів бути вільним і належати лише їй. А це могло статися нескоро.

— Лайза була...— почав я.

— Стули рота,— сказала Карла.

Я стулив рота. Вона запалила другий косяк і передала мені. Попрямувала до невеличкого бару, прихопила кілька шматочків льоду з відерця і заповнила новий келих на три чверті.

— Спочатку потрібно покласти льоду,— розповіла вона, повільно наливаючи горілку на лід,— і обережно додати «Щасливої Мері».

Вона зробила ковток.

— Ох,— зітхнула вона.— Уже краще.

Вона довго все обдумувала.

— Це був збіса довгий день,— розповіла вона стелі.

— Карло, що сталося з Ранджитом?

Вона блиснула поглядом з розлюченої частини своєї жіночої божественності. Моє серце похололо в грудях. Вона була надзвичайна.

— Що ти сказав?

Вона скреготнула зубами, неначе напоказ.

— Ти нарешті визирнув крізь полуду своєї туги, щоб запитати мене, через що проходжу я? Якраз такі моменти, Ліне, і додають фразі «Пішов ти» ваги.

— Агов. Раніше я не питав про Ранджита і чому ти його покинула, бо думав, що це очевидно. Він — придурок. Мені просто цікаво, чи було це щось конкретне. Він тобі погрожував?

Карла зареготалася, дуже сильно, і поставила келих. Підійшла до мене.

— Встань, Шантараме,— зажадала вона.

Я підвівся. Вона поклала пальці мені на джинси, схопила за пояс. Підтягнула мене ближче.

— Інколи,— мовила вона, не посміхаючись,— я просто не знаю, що з тобою робити.

У мене було кілька пропозицій, але не вистачило часу їх озвучити. Вона штовхнула мене назад на диван і сіла поруч.

— Для нас минув тиждень по смерті Лайзи,— пояснила вона.— Але для тебе це сталося лише вчора. Я це розумію. Ми всі це розуміємо. І тебе трохи лякає той факт, що ми начебто не доганяємо, як це все важливо.

— Саме так.

— Заткайся. Поцілуй мене.

— Що?

— Поцілуй мене.

Вона обхопила рукою мене за шию і з’єднала наші вуста в ніжному короткому поцілунку, а потім знову відштовхнула мене.

— Розумієш, це не стосується Ранджита і не стосується Лайзи. Я знаю, що твоє серце не може всього цього відпустити, бо знаю тебе і кохаю. Це...

— Ти мене кохаєш?

— Хіба я тільки-но цього не сказала? Я створена для тебе, а ти створений для мене. Я зрозуміла це ще першої секунди, коли побачила тебе на горі.

— Я...

— Але я також знаю всі твої слабкості. У нас є кілька спільних слабкостей, які завжди є добрим стартом для будь-яких стосунків. Але я...

— Стосунків?

— То про що ж ми тут говоримо, Шантараме, як не про нас?

— Я...

— Назад до твоїх слабинок. Ми маємо...

— Ти — моя єдина слабкість, Карло.

— Я — твоя сила. Ну, мені здається, що принаймні її більша частина, на цю мить. Твої слабкості — це те, що ти шмагаєш себе провиною і забруднюєш соромом. Я чекала, поки ти еволюціонуєш, виростеш і переростеш це все.

— Ну...

— Ти прогресуєш,— запевнила вона, зупиняючи мене піднятою рукою.— Це безсумнівно. Але ще далеко. У тебе є проблеми з самооцінкою...

— Недаремні.

— Кумедно. Але все гаразд. Проблеми з самооцінкою? Це запросто. Нічого такого, що ми не зможемо виправити. Я маю вбивчі нахили. Ніхто не ідеальний. Але Лайза померла, і ніяка кількість самобичування її не поверне. Якби це було можливо, то я б допомогла і сама тебе відшмагала. Я й так можу це зробити, якщо ти з цим не покінчиш.

— Гаразд, тільки я трохи втратив нитку розмови.

— Забудь про Лайзу. Принаймні у моїй присутності. Я тільки-но освідчилася тобі. Я ніколи не казала цього жодному іншому чоловікові. Якби ти не був настільки онімілий від провини, то відреагував би якось.

Я поцілував її, вклавши все, що мав, і все, чим був, і все, чого хотів.

— Уже краще,— вирішила вона, знову ніжно мене відштовхуючи.— Цієї миті я вже чекаю не дочекаюся свого коханця, але потребую свого друга, поки чекаю. Забагато подій. Ти маєш про все дізнатися, Шантараме, і почати довіряти. Треба, щоб ти мені вірив, бо зараз я не зможу всього розповісти. Аж поки все не закінчиться.

— Чому ні?

— Тому,— посміхнулася вона.— Бо ти допитливий і вірний. І деякі речі, які можеш про мене почути, поки все це не закінчиться, можуть здатися божевільними, ба й гірше, тож тут необхідна віра.

Вона говорила серйозно. Вона говорила абсолютно щиро, ніяких ігор чи трюків. Це було спокусливо, чудово й лячно. Я це в ній обожнював. «Уяви таке,— подумав я,— назавжди».

Вона схопила мене за сорочку і притягнула моє обличчя зовсім близько до свого.

— Поглянь у мої ферзі та скажи, що все зрозумів,— наказала вона.— Бо знаєш, що я тебе кохаю, але зараз стільки всього відбувається, що терпіти драму свого коханого — це вже занадто. Тож, знаєш, скажи мені, що все зрозумієш.

— Усе буде гаразд,— запевнив я, пірнаючи в ту водойму, ту зелену лагуну, таку близьку і таку глибоку.

— Добре,— сказала вона.— А тепер вимітайся.

— Ти серйозно? — здивувався я, трохи зависнувши.

— Ні, я просто кажу це, поки можу.

— Але я...

Ми підійшли до дверей, і вона виштовхала мене в коридор без поцілунку, не обійнявши, не потиснувши руки. Двері зачинилися, і я самотою пішов мармуровими коридорами готелю.

Що відбувалося? Щось було не так. Усе було не так.

Я бігом повернувся до її дверей і подзвонив. Вона негайно відчинила, злякавши мене.

— Дивись,— почав я, намагаючись швидко все пояснити.— Це ти. Це завжди була ти, ще з першої нашої...

— ...зустрічі посеред вулиці,— втрутилась вона, обіпершись об одвірок.— Ти йшов усміхнений і саме мав потрапити під автобус. Я пам’ятаю, що ти усміхався до малого на тротуарі. А в тебе під ногами стрибав собака. Ти чув про таро?

— Це китайська банда, так?

Вона щасливо захихотіла. Я почув пісню храмового дзвону.

— Я все зрозуміла, ще коли врятувала тебе від того автобуса,— мовила вона.— Коли я поглянула тобі в очі, то світло стало яскравішим. І час...

— ...зупинився,— провадив я.— На кілька дуже довгих секунд. І ефект...

— ...тривав кілька днів,— сказала вона.— Ліне, я лише хочу, щоб ти був у цій ситуації зі мною, вірив у мене, але водночас не можу повністю залучити. Ти розумієш?

— Улюблений колір,— мовив я, перераховуючи уявний список у себе на долоні,— криваво-червоний.

Вона знов розслабилася біля дверей, хитро посміхаючись.

— Улюблена пора року — зима. У Базелі, якщо точніше. Улюблений фільм — «Риф Ларго», улюблена їжа — стейк на грилі, улюблена пісня — «The Internationale», улюблений автомобіль, бо ти ще не захоплюєшся мотоциклами, «шевроле-камаро» 1967 року, матово-чорний з криваво-червоним інтер’єром...

Вона мене поцілувала. Я заплющив очі. У голові сяяло світло. Світло, яке блякло у хвилях, провалюючись у підземний світ. Кохання — наче вода, що шукає моря. Кохання — наче Час, що шукає значення. Кохання — наче все, що було, та все, що колись буде.

— Припини! — пробурмотіла Карла, відштовхуючи мене.

Вона торкнулася зворотом долоні своїх уст і витерла море.

Я розтулив рота, аби щось сказати, але вона дала мені ляпаса, доволі сильного.

— Не дозволь себе вбити,— мовила вона.— Бо я хочу ще раз повторити оце.

— Ти про поцілунок чи про ляпас?

— Про те й те, але можливо в іншій послідовності.

Вона грюкнула дверима в мене перед носом.

Кохання. Кохання — неначе мармурове відлуння в порожньому готельному коридорі.

Дідьє чекав на мене у фойє.

— Я сподівався, що ти на ніч залишишся з Карлою,— заявив він, коли ми вийшли з готелю.

Я зупинився і витріщився на нього.

— Я лише маю на увазі,— наважився він,— що маю небезпечні новини. Я вже знаю, де саме торгує Конкенон.

Ніч почала покращуватись. І я мав саме підходящий настрій.

— Наскільки точною є твоя інформація?

— Його бачили там сьогодні о третій.

— Де він зараз?

— У будинку, яким володіють скорпіони.

— На Марін-Лайнз-роуд?

— Так. Звідки ти знаєш?

— Я прослідкував за Вішну та його хлопцями до цього місця, потому вони мене віддухопелили. Це одна з їхніх точок.

— Що ти збираєшся робити?

— Я збираюся підійти до дверей і подзвонити.

— З ручною гранатою? — метикуючи, запитав Дідьє.

— Ні. Ти зателефонуєш Вішну і повідомиш, що я навідаю його сьогодні о десятій.

— Чому ти вважаєш, що в мене є телефонний номер Вішну?

— Дідьє,— зітхнув я.

— Ой, ну добре, Дідьє має будь-який номер, звісно ж, або може його знайти. Але невже ти думаєш, що буде безпечно просто зайти до левиного лігва?

— Думаю, він захоче поговорити. Він говіркий хлопець.

— Що змушує тебе вважати, неначе він захоче з тобою розмовляти? Не ображайся...

— Не ображаюся. Я пішов із санджайської компанії і досі живий. Він захоче зі мною поспілкуватися.

— Ну, гаразд,— сказав він.— Я зателефоную.

Я спостерігав, як він повернувся до готелю і покликав одного з сикхських швейцарів. Чоловік перетнув подвір’я і підійшов до мого мотоцикла.

— Так, баба? — запитав він, простягаючи руку.

Я передав йому трохи грошей під час рукостискання, як робив уже не вперше.

— Для хлопців після закінчення зміни.

— Дякую, баба. Сьогодні було багато прийомів, з багатьма шанованими гостями, тож чайових було небагато. Я можу щось для вас зробити?

— Наглянь за міс Карлою. Якщо почуєш щось, про що мені необхідно знати, то я зупинився в «Амрітсарі», на «Метро».

— Тгик,— запевнив він, кидаючись до своїх колег.— Без проблем!

Дідьє повернувся з замисленим виразом обличчя, неначе рибалка під час споглядання дощу.

— Усе готово,— розповів він.— Вішну чекає на тебе. У нас небагато часу. Нам потрібно більше зброї, більше магазинів.

Він почав шукати таксі.

— Я не беру зброї. І ти не йдеш, Дідьє.

— Ліне! — обурився він, тупаючи ногою.— Якщо відмовиш мені в цій пригоді, то я плюну на твою могилу. І коли Дідьє таке каже, то це вже викарбувано на камені.

— Моя могила? І чому я завжди помираю перед тобою?

— І танцюватиму на ній, немов Нурієв[108].

— Ти танцюватимеш на моїй могилі?

— Немов Нурієв.

— Гаразд. Ти їдеш.

— Може, прихопимо з собою кілька компаньйонів?

— Кого? — запитав я, заводячи двигуна.

— Влучне зауваження,— подумав він, продовжуючи шукати таксі.

— Залазь.

— Вибач?

— Залазь на мотоцикла, Дідьє. Я не хочу розраховувати на таксі, якщо нам доведеться швидко вшиватися з того місця. Залазь.

— Але, Ліне, ти ж знаєш про мою мотоциклетну істерію.

— Залазь на мотоцикла, Дідьє.

— Якби авта перекидалися, поки ми з них вилазимо, то я б і ними не користувався. Це істерія і правила фізики разом, зрозумій.

— Дідьє, у тебе немає мотоциклетної істерії. Ти боїшся мотоциклів.

— Справді? — заінтриговано запитав він.

— Без сумнівів.

— Страх мотоциклів. Ти певен?

— Цього непотрібно соромитися. Чимало моїх друзів бояться мотоциклів. Але це нічого. Від цього є ліки.

— Справді?

— Залазь на мотоцикла, Дідьє.

Розділ 39

Я припаркувався за квартал від маєтку і чекав на тихій бічній вулиці. Місячне сяйво писало вірші на дорозі, пробиваючись крізь дерева. Сухоребра чорна кішка пробігла перед нами крізь пасма світла й тіні, шукаючи безпечного прихистку.

— Дякую тобі, Доле,— сказав Дідьє.— Чорна кішка. Ну, звісно.

Ми підійшли до воріт. Я зупинився, оглядаючи довгу вулицю. Автомобілі проїжджали, але загалом усе було тихо.

— Дідьє, ти певен, що хочеш цього?

— Як ти смієш! — обурився Дідьє.

— Гаразд. Гаразд. Пробач.

Я відчинив ворота і попрямував до дверей. Я вже збирався натиснути на дзвінок, але Дідьє зупинив мене. Посміхнувся, зупинився, а потім сам подзвонив.

До дверей підійшов чоловік. Двері було прикрашено вітражним склом і матовими панелями. Крізь скло я побачив, що то був дебелий чоловік, здоровань, який повільно наближався, спираючись на ціпок. Гануман. Він відчинив двері, побачив мене і вищирився.

— Знову ти,— мовив він.

— Розкажи мені про Пакистан,— заявив я.

Він схопив моє плече, неначе це був грейпфрут, і штовхнув мене в коридор. У кінці коридору з’явилися його прихвосні зі скаженими очима і спортивною статурою. Горлорізи вийшли на сходи. Гануман штовхнув мене в напрямку дверей в кінці холу.

— Мадачудг! Багінчудг! Ганду! Слала! — лаялися вслід вони, жадаючи кинутися на мене.

Усі пістолети на світі — це побажання смерті, а всі хлопці були озброєні, тож бажали нам смерті. Я перелякався, бо не очікував на зброю, а злочинці в принципі не дотримуються правил.

Найближче до мене в коридорі стояв великий волохатий чолов’яга. Він повільно підняв улюбленця публіки — вкорочений дробовик дванадцятого калібру — і спрямував його на мене. Гануман мене обшукав. Задовольнившись відсутністю пістолета, він задер мені сорочку на спині, щоб показати іншим наявність двох ножів, а потім її відпустив, ледь не позіхаючи. Тоді розвернувся до Дідьє, але той зупинив його піднятою рукою. Вийняв з кишені пістолета і передав його Гануману.

Неподалік мене трохи прочинилися двері. Вішну вийшов у хол і став біля своїх людей.

— Ти не просто витираєш ноги об вхідний килимок,— спокійно заявив він.— Ти його пропалюєш. Заходь, поки не спровокував бунту.

Він повернувся до кімнати. Гануман штурхонув мене вперед, і ми приєдналися до Вішну в його кабінеті.

Там був письмовий стіл з червоного дерева, два м’які гостьові крісла і ряд дерев’яних стільців за ними. Політичні й релігійні плакати займали своє місце на стінах, але там не було жодної книжки. Екран на столі показував різні зображення з маєтку: одна картинка охорони за іншою.

Вішну зупинився біля входу, щоб перемовитися кількома словами з Гануманом. Здоровань слухав, хитаючи головою.

Коли Вішну приєднався до нас, то був уже сам. Це було надто самовпевнено і безглуздо. Він приготував три келихи бурбону з льодом на кожного з нас, а потім зайняв своє місце за столом, сівши на офісне крісло з високою спинкою.

— Пан Леві, так? — запитав Вішну, коли ми всі зайняли свої місця біля столу.— Ми ще не знайомі, але я багато про вас чув.

— Enchante, monsieur[109],— відповів Дідьє.

— Моя дружина захворіла,— розповів Вішну, обертаючись до мене.— За нею доглядає наш лікар і дві медсестри. Саме тому я тримаю її неподалік. Саме тому мої люди хотіли тебе вбити. Бо моя дружина в цьому будинку. Саме тому я й сам не проти тебе вбити. Невже ти настільки божевільний, щоб отак прийти сюди?

— Мені шкода, що твоя дружина захворіла і що я потурбував твій спокій,— мовив я, піднімаючись.— Я знайду інший спосіб.

— Ти так просто здаєшся? — вишкірився Вішну.

— Слухай, Вішну, я думав, що це твій гральний клуб, і не знав, що це домівка. Я знайду інший спосіб.

— Сядь назад,— сказав Вішну.— Розкажи мені, у чому справа?

— Я знаю, як ти почувався б, якби щось трапилося з твоєю дружиною,— почав я, знову сідаючи,— бо дещо сталося з моєю дівчиною. Вона померла. Чоловік, який постачав пігулки, що її вбили, під твоїм захистом. Я прийшов до твого клубу, щоб попросити дозволу для розмови на вулиці.

— А чому б тобі не зачекати на нього надворі?

— Я не сиджу в засідці, чекаючи на когось. Я йду до парадного входу. Ось чому я попросив про цю зустріч. Цей чоловік працює на тебе, тож я прошу.

— Що ти хочеш дізнатися?

— Я хочу дізнатися те, що знає він. Ім’я чоловіка, який був з ним. Того, який дав моїй дівчині пігулки.

— І що я отримаю навзамін?

— Будь-що на твій вибір, якщо ми обоє вважаємо це чесним.

— Послуга?

Він вишкірив зуби.

— Це не якась дрібниця,— запевнив я.— Якщо ти дозволиш з ним поговорити, я виконаю будь-яке твоє прохання, якщо ми обоє вважатимемо його справедливим. Маєш моє слово.

— Сигару? — запропонував він.

— Ні, дякую.

— Дуже милостиво,— сказав Дідьє, тягнучись по сигару і вдихаючи її аромат.— Знаєте, Вішнудада, якщо плануєте нас убити, то якраз так я це й робив би.

Вішну розреготався.

— Я прокрутив щось подібне років у сімнадцять,— повідав він, даруючи мені незадоволену посмішку.— Прошмигнув з тацею чаю аж до вітальні місцевого дона, поставив її і приклав ножа йому до горла.

— Що сталося? — поцікавився Дідьє.

— Сказав, що коли його гунди[110] не припинять домагатися моєї сестри, я повернуся так само тихо і переріжу йому горлянку.

— Він тебе покарав? — запитав Дідьє.

— Так, покарав. Він мене найняв на роботу,— відповів Вішну, роблячи ковток зі свого келиха.— Але навіть якщо це нагадує мені юність, я не можу схвалити твоє рішення отак прийти до мене додому. Про якого чоловіка під моїм захистом ідеться?

— Про ірландця. Конкенона.

— А, ну тоді ти запізнився. Він уже зник.

— Він удень ще був тут, месьє,— тихо втрутився Дідьє.

— Так, пане Леві. Але вдень тут, ввечері зник — саме такою є природа нашого бізнесу, хіба ні? Ірландець пішов три години тому. Куди він зник і чи ми ще побачимося — мене не хвилює.

— Ну, тоді я вже піду, і ще раз пробач за те, що потурбував твою дружину.

— Чи правда,— запитав Вішну, вказуючи мені на крісло,— що ти більше не працюєш на санджайську компанію?

— Правда,— підтвердив я.

— Якщо дозволите, Вішнудада,— мовив Дідьє, намагаючись перемінити тему,— ви не були знайомі з цією дівчиною, яка померла. Але я мав честь її знати. Вона була коштовним камінцем і надзвичайно рідкісною квіткою в людській подобі. Її втрата просто нестерпна.

— І це вторгнення теж нестерпне, пане Леві. Потрібно підтримувати порядок. Правила мають виконуватися.

— На жаль, так,— відповів Дідьє.— Але кохання — бідний господар, і навіть бідніший раб.

— Чи можу я розповісти вам дещо про бідних? — мовив Вішну, підвівшись, щоб наповнити наші келихи, але зиркаючи на мене.

— Залюбки,— вирішив Дідьє, пихкаючи сигарою.

— Якщо збудуєш гарний будинок,— почав Вішну, повертаючись на місце,— вони проломлять підлогу, щоб сидіти на землі. Якщо побудуєш його міцнішим, то вони наносять землі ззовні, щоб усе-таки сидіти на ній. Я маю будівельну фірму. Я знаю. А що думаєш ти, Шантараме?

Що ж я думав? «У тебе — манія величі, й ти закінчиш жорстокою смертю».

— Я думаю, що ти здаєшся людиною, яка ненавидить бідних.

— Та ну,— запротестував він.— Усі ненавидять бідних. Навіть бідні ненавидять бідних. Я хотів донести, що дехто народжений, щоб вести, а більшість народжена, щоб слідувати. Ти зробив великий крок у правильному напрямку.

— Який крок?

— Залишити санджайську компанію. Тепер зосталося зробити один маленький крок між нами. Якщо ти приєднаєшся до мене і розповіси все, що знаєш про санджайську компанію, то будеш ватажком, а не послідовником. І я зроблю тебе заможнішим, ніж можливо уявити.

Я підвівся.

— Я прошу пробачення за це несподіване втручання. Якби я знав, що тут твоя родина, то ніколи б не прийшов. Чи дозволять твої люди нам піти, не розбурхавши всіх нагорі?

— Мої люди ? — розсміявся Вішну.

— Твої люди.

— Мої люди вас не зачеплять,— сказав він.— Даю слово.

Я розвернувся до дверей, але він мене зупинив жестом.

— Ірландець — не єдиний, хто знає,— повідомив він.

Я знову до нього обернувся. Дідьє стояв біля мене.

— Там був водій,— провадив він.— Мій водій. Чорне авто було одним з моїх.

— Твоїх?

— Ірландець позичив його тієї ночі. Його підстрелили за день до того, наскільки я розумію, але він усе одно наполіг на прогулянці. Я дозволив йому позичити мого водія.

— Де я можу знайти цього водія?

— Він нічого тобі не розповість,— заявив Вішну.

— Він може,— вичавив я крізь зціплені зуби.

— Він мертвий. Але він розповів мені все, що знав, перед смертю.

— Чого ти хочеш, Вішну?

— Ти знаєш, чого я хочу. Я хочу зупинити санджайську компанію в її бажанні заполонити вулиці Бомбея зброєю і підривниками з Пакистану.

— Ну, це вже перебільшення...— почав я, але він перебив мене, встаючи з-за столу і ставлячи руки в боки.

— Ти не можеш заперечувати, бо це відбувається повсюди,— обурився він, підіймаючи голос до крику, бо дійшов до гарячої теми.— Гроші від арабів, підготовка в Пакистані, армія, що вже почала діяти на тому кінці світу. Вони от-от захоплять першу країну — Афганістан. Це буде не остання країна, захоплена ісламською армією, перш ніж усе вщухне. Якщо ти нездатен зрозуміти, що це все означає, то ти — ідіот.

— Тепер уже ти турбуєш свою дружину. Я не хочу вести політичні дебати з тобою, Вішну. Я хочу ірландця.

— Забудь про мою дружину, вилупку, і забудь про ірландця. Скажи мені, що ти про все це думаєш. Ви обоє живете туї досить довго, щоб відчути любов Матінки Індії. На якому ви боці?

Я глянув на Дідьє. Той знизав плечима.

— Справжня боротьба,— відповів я,— точиться між мусульманами — сунітами і шиїтами. Мусульмани вбивають сотню чи більше інших мусульман на одного не-мусульманина: одна мечеть і один базар за раз. Ми поки що не граємо в цьому матчі. Ми маємо залишатися осторонь. І нам точно не треба бомбардувати ці країни чи вдиратися до них, доки вони врегульовують там сімейну сварку. І взагалі, немає чого туди лізти.

— Ми, індуси, якраз граємо в цьому матчі,— серйозно мовив він, розмахуючи руками.— Кашмір. Саме тому вони завдають ударів знову і знову. Вони хочуть бачити Кашмір незалежним ісламським штатом. Яка твоя думка щодо Кашміру?

— Кашмір — це війна, яку ніхто не може виграти. Скрізь на його території мають бути блакитні шоломи Об’єднаних Націй, захищаючи людей, доки все не вирішиться.

— А чи почувався б ти так само, якби це був штат на території твоєї країни?

— У цьому є сенс,— зауважив Дідьє, хитаючи сигарою.

Я подивився на нього, а потім знову на Вішну.

— У мене немає країни. І дівчини теж більше немає. Ти знаєш щось, що може допомогти знайти чоловіка, який її вбив?

Вішну розреготався і зиркнув на годинника на стіні. До мене запізно дійшло, що він тягнув час.

Позаду відчинилися двері, й зайшов Блискавичний Диліп. Шестеро копів заполонили кімнату. Двоє з них схопили мене. Двоє інших схопили Дідьє.

Блискавичний Диліп став переді мною, його пузо випирало з сорочки.

— Я шукав тебе, Шантараме,— сказав він.— У мене є неприємні запитання для тебе.

Я глянув на Вішну. Він посміхався. Блискавичний Диліп почав штовхати нас до виходу.

— Почекай! — скомандував Вішну, вказуючи на Дідьє.— Мені потрібен пан Леві. У нас є невирішені питання.

— Ажарур! — відреагував Блискавичний Диліп.

Копи відпустили Дідьє. Той глянув на мене, запитуючи очима, чи потрібно боротись і померти просто тут. Я заперечливо похитав головою, і він подарував мені криву напівпосмішку, надсилаючи хоробрість у прерію мого серця, де вже гасав страх. Усе було нормально. Ми обоє вже відвідували домівку Блискавичного Диліпа і обоє знали, чого чекати: чобіт і кийка, і виснаження було єдиним милосердям.

Розділ 40

Копи виволокли і виштовхали мене з будинку. Скорпіони глумилися і збиткувалися, стоячи на сходах. Данда дав мені копняка, перш ніж зачинити двері.

Вісім рук і кілька чобіт штовхнули мене долілиць на підлогу джипу. Вони просто прилетіли до відділка Колаби, викинули мене з джипу, кілька разів потопталися, а потім поволокли на бруковане подвір’я.

Оминули кілька кімнат, де проходили звичайні допити, і потягнули мене до підвального приміщення, де проводилися незвичайні допити.

Я зіп’явся на ноги й опирався арешту. Також спромігся на кілька хороших ударів і сам. Їм це було не до вподоби. Вони дали мені прочуханки і запхали в одну з широких темних камер.

У камері було четверо переляканих чоловіків, і я був одним з них. Інших трьох прикували разом у дальньому кутку, і вони сиділи навпочіпки. Їхні обличчя були брудні, а сорочки роздерті. Здавалося, що вони там уже давно.

Копи прикували мене до вхідних ґрат. Досить низько, щоб я мусив скрутитися м’ячиком і стати навколішки. Бах! Удар прийшов нізвідки. Вітаю, Блискавичний. Удар ногою, рукою, кийком, удар рукою, ногою, ногою, кийком, удар рукою, рукою, кийком. «Ти так само бив і Карлу, боягузе,— подумав я, знаходячи зображення, до якого можна було прикипіти уявою.— Твоя карма чекає на тебе. Твоя карма чекає на тебе». Потім усе зупинилося, неначе останній грім, і чути було, як гроза відкочується вдалечінь.

Вирішивши, що це вже безпечно, я ризикнув зиркнути на Блискавичного Диліпа. Він втупився у трьох чоловіків, загнаних у куток. Важко дихав. Його обличчя сяяло неправильною радістю.

Мені дійшло. Я був на закуску. Хлопці в кутку були головною стравою.

Мені пощастило. Ніяких зламаних кісток чи тріщин, руки й ноги досі працюють. Могло бути й гірше, а таки вже бувало гірше.

Коли Блискавичний Диліп почав працювати над закутими чоловіками, то двоє копів звільнили мене і відвели до кабінету чергового сержанта, щоб вирішити, скільки моїх грошей треба залишити собі. Вони, звісно, забрали все, усі гроші пішли, щоб викупити назад мій одяг, особисті речі й ножі. Вони жбурнули мої речі на дорогу, а потім і мене туди викинули в самому лише спідньому.

Я стояв на безлюдній нічній вулиці біля острівця безпеки, підбираючи свій одяг по одній речі за раз, поки не одягнувся. Отак довго я просто стояв там, дивлячись на поліційний відділок, як інколи трапляється,— через оту впертість, яка народжена від несправедливості.

З моїх ран просто серед флуоресцентної вулиці цебеніла кров. Було чути крики нових жертв Блискавичного Диліпа. Повільно й ритмічно проблисковий вогник на розі вулиці вихлюпував на мене червоне світло. Я не міг відвести погляду від місця, де лунали зойки.

Біля мене зупинився чорний «амбасадор». Вікна були опущені. На пасажирському сидінні був Фарід, біля водія компанії на ім’я Шах. Позаду сиділи Фейсал, Амір і Ендрю ДаСилва.

ДаСилва обіперся ліктем на вікно. Він поліз під панель приладів, і я інстинктивно потягнувся до одного з ножів. Гангстери зареготалися.

— Ось твої гроші,— сказав ДаСилва, тицяючи мені пакунка крізь вікно.— Тридцять штук. Вихідна допомога за Шрі-Ланку.

Я потягнувся по пакунком, але ДаСилва не відпускав його.

— У тебе є два тижні покровительства від Санджая,— нагадав він, дивлячись мені в очі.— А потім чому б тобі не спробувати мене вбити, га? І ми побачимо, що буде.

— Я не хочу вбивати тебе, Енді,— повідомив я, висмикуючи в нього пакунка.— Набагато веселіше принижувати тебе на очах у друзів.

— Дуже вдало! — розреготався Амір.— Мені тебе бракуватиме, Ліне. Чало! Поїхали!

Чорний «амбасадор» подався геть, залишаючи у флуоресцентному тумані клубок блакитного диму. Я запхав гроші в сорочку і почув, як знову відновилися зойки.

Головний біль почався біля правого ока. Синці проявлялися на спині та плечах.

Я почовгав назад крізь широку вхідну арку, видряпався по сходах до довгого порога і зайшов у кабінет Блискавичного Диліпа.

— Поклич його,— наказав я, звертаючись до сонного констебля, що наглядав за столом.

— Іди до біса, Шантараме,— огризнувся він, розкинувшись у кріслі.— Краще не показуйся йому на очі.

Я заліз під сорочку, витягнув кілька стодоларових купюр і впустив їх на стіл.

— Поклич його.

Констебль ухопив купюри і вилетів з кабінету.

Блискавичний Диліп з’явився за кілька секунд. Він не знав, чи я хотів щось затіяти, чи загладити за допомогою хабара, і сам не знав, чого хотів більше. Він розжирів від садизму, його надута сорочка мала плями від поту.

— Це, мабуть, мій щасливий день,— булькотів він, крутячи в руці батога.

— Я хочу внести заставу за трьох в’язнів.

— Що?

— Я хочу внести заставу за трьох в’язнів. Готівкою.

— Яких саме трьох? — запитав Диліп, а його обличчя перекосилось від підозри.

— Тих трьох, з яких ти вибиваєш усе лайно.

Він розреготався. І чому люди сміються, коли ти не намагаєшся бути кумедним? Ой, розумію: вони тебе сприймають як жарт.

— З радістю зроблю це,— вишкірився він.— За добру ціну. Але чи має для тебе значення той факт, що один з цих чоловіків зґвалтував кількох маленьких дівчаток, і я не знатиму який саме, доки не здобуду зізнання? Але, звісно ж, вибір за тобою.

От і спробуй вчинити правильно! У мене дзвеніло у вухах, і біль оживляв обличчя. То був такий лютий біль, який сіпається в тобі й не зупиняється, доки не станеться щось дуже хороше або дуже погане. Дзвоники не заспокоюються. Розбещувач дітей? Доля завжди є Соломоном.

— Я б хотів,— прохрипів я, а потім прочистив горло.— Я б хотів заплатити тобі за припинення побиття трьох в’язнів. То як, домовляємося?

— Ми домовимося за п’ятсот зелених,— вирішив він,— одразу ж, коли ти їх знайдеш.

Він знав, що вичистив у мене все до копієчки. І констебль завбачливо притримав сотку, яку я йому дав. Диліп аж роззявив рота, коли я витягнув із сорочки ті банкноти та жбурнув їх на стіл.

— У мене ще вісімдесят в’язнів нагорі,— сказав він.— Може, заплатиш мені, щоб і вони були не биті?

Тієї миті, побитий і шалений, згадуючи, що тіло Лайзи було в цьому поліційному відділку і що кожен коп у будівлі бачив її мертвою, а ще знаючи, що Блискавичний Диліп побив Карлу, мабуть, прикувавши її до тих самих ґрат, що й мене, мені було байдуже. Я лише хотів, щоб крики хоч на деякий час зупинилися.

Я кинув на стіл більше грошей.

— На сьогодні, для всіх,— заявив я.

Він знову розреготався, збираючи гроші зі столу. Копи, що стояли у дверях, до нього приєдналися.

— Це була прибуткова ніч,— зауважив Диліп.— Я маю частіше тебе лупцювати.

Я виволікся з кабінету і почовгав по білому ґанку та сходах.

Пройшов попід аркою, що вела на вулицю, розуміючи, що придбав тишу на одну ніч, але над ними збиткуватимуться наступної ночі, а інших битимуть після них, і так щоночі.

Я нічого не зупинив, бо всі гроші світу не здатні купити миру і вся жорстокість не зупиниться, поки доброта не стане єдиним королем.

До мене під’їхав чорний лімузин, і з нього вийшла Карла разом з Дідьє і Навіном. Моя радість стала гепардом, що вільно бігав по савані втіхи. І біль утік геть, злякавшись любові.

Вони обійняли мене і провели до автомобіля.

— З тобою все гаразд? — запитала Карла, торкаючись мого обличчя холодною рукою.

— Зі мною все гаразд. Як ви дізналися, що мене випустили ?

— Ми чекали. Дідьє нам зателефонував, і ми чекали на тому боці дороги, біля «Лео». Ми побачили, як тебе викинули з відділку, і дали хвилинку, щоб спам’ятатися.

— Це була ідея Карли,— додав Навін.— Вона сказала: дозвольмо йому одягнути штани на самоті. Потім ми саме збиралися тебе забрати, як під’їхав чорний «амбасадор».

— А потім, коли він поїхав, ти повернувся всередину,— сказав Дідьє.

— Що здалося трохи нахабним,— посміхнувся Навін,— тож ми знову чекали, готуючись до звільнення, аж тут ти й сам вийшов.

— У нас є новини,— повідомив Дідьє.

— Які новини?

— Вішну трохи побазікав зі мною після твого від’їзду,— розповів Дідьє.— Він розкрив мені ім’я того, хто ходив з Конкеноном до Лайзи.

— Хто?

— То був Ранджит,— видала Карла, забираючи в Дідьє цигарку.

— Твій Ранджит?

— З подружньої точки зору, так,— мовила вона.— Але здається, що я можу овдовіти ще до розлучення.

Ранджит? Я пригадав, як він перелякався, коли я приперся в його офіс у пошуках Карли. Він думав, що я знав. Ось чому він був таким нажаханий.

— Де він?

— Він злиняв з міста,— сказала Карла.— Я обдзвонила всіх його друзів. Я виїла їм усі мізки, але ніхто не бачив його зі вчорашнього вечора. Секретарка забронювала для нього квиток на авіарейс до Делі. Після приземлення він розчинився в повітрі. Він може бути будь-де.

— Ми його знайдемо,— заприсягся Навін.— Він занадто успішний, щоб надовго залягти на дно.

Карла розреготалася.

— Ти це вдало підмітив. Рано чи пізно він виповзе по ковток брудного повітря.

— Ліне, тепер ти можеш розслабитися,— додав Дідьє,— бо таємницю розкрито.

— Дякую, Дідьє,— промовив я, віддаючи Карлі її флягу.— Вона не розкрита, але ми принаймні знаємо того, хто може все прояснити.

— Саме так,— завершила Карла.— І поки ми шукатимемо Ранджита, необхідно зосередитися на інших нагальних питаннях. Шантараме, тебе наче поїзд переїхав.

— Пробачте за вторгнення,— звернувся офіційно одягнений водій.— Але чи можу я запропонувати аптечку, сер?

— Це ти, Рендалле?

— Це справді я, пане Ліне, сер. Можу я запропонувати аптечку і, можливо, ще й вологого рушника?

— Можеш, Рендалле,— дозволив я.— І як же ти почав керувати цим великим чорним баром на вулицях Бомбея?

— Міс Карла запропонувала мені її обслуговувати,— повідав Рендалл, передаючи аптечку.

— Облиш це, Рендалле,— посміхнулася Карла.— Ніхто не подає в цьому авто нічого, крім напоїв та аптечок.

Я глянув на Карлу. Вона знизала плечима, відкрила свою кишенькову фляжку, змочила горілкою шматок марлі й дала мені.

— До дна, Шантараме.

— Залюбки, міс Карло,— сказав я, посміхаючись на її спритність: здобула собі бармена з готелю «Магеш».

Вона промила кілька порізів на моєму обличчі, голові й зап’ястках досить уміло, бо робила це й раніше для багатьох солдатів. Один з найкращих друзів Карли в компанії Хадербгая був кутовим, який тримав бійців на ногах. Він навчив Карлу всього, що знав сам, і вона також стала хорошою кутовою.

— Куди, міс Карла? — запитав Рендалл.— Хоча пункт призначення — це, звісно, уже подорож.

— Куди ти хочеш потрапити? — захихотіла Карла, звертаючись до мене.

Куди я хотів поїхати? Я хотів попрощатися з Лайзою разом з друзями і дозволити гілці скорботи відчахнутися. Інформація, що то Ранджит дав пігулки Лайзі, принесла мені трохи спокою, який потрібен був для прощання.

— Я хочу дещо зробити. І я б хотів, щоб ви зробили це зі мною, якщо можна.

— Звісно, гаразд, абсолютно,— мовили одностайно вони, і ніхто навіть не спитав, що саме робити.

— Дідьє, як скажеш, ми зможемо розбудити твого друга Тито?

— Наскільки я знаю, Тито не спить,— відповів Дідьє.— Принаймні ніхто ніколи не бачив як він насправді спить.

— Добре. Гайда.

Дідьє розповів Рендаллу, як дістатися риболовецького поселення за базаром Колаби. Ми припаркувалися біля ряду нахилених ручних візків і вирушили крізь темні провулки й переходи, щоб знайти Тито, який саме читав Даррелла біля гасової лампи. Йому було самотньо, тож він змусив нас платити за час: десять відсотків з двох годин. Ми викурили з ним косяка, поговорили про книжки, а потім забрали мої речі.

— Який наш новий напрямок, сер? — поцікавився Рендалл, коли ми всі повернулися до авто.

— Будівля «Ейр-Індії»,— поінформував я.— І похорон у небі.

Розділ 41

Нічний сторож мене згадав, узяв гроші й пустив нас на дах безлюдної будівлі «Ейр-Індії». Червоний лучник повільно обертався. Ніч була ясна, зоряний обрій здавався ширшим за море. Хвилі внизу здавалися вразливими, їхні гребені, їхні пінисті груди були неначе смуги плавучих водоростей, видимі з нашого місця на небі.

Поки вони милувалися лучником і краєвидом, я вирішив розпалити маленьке багаття. Навін допоміг зібрати цеглу й відламані кахлі на широкому бетонному даху. Ми зробили основу зі шматків кахлів і побудували невеличкий коминок, використовуючи цеглу й каміння.

Я попросив у охоронця газету і почав скручувати сторінки в маленькі цупкі м’ячики. Коли все було готове, я вийняв коробку з речами Лайзи з сумки, яку зберігав Тито.

Металева заводна іграшка була синім птахом, який сидів на механізмі з отворами для пальців, неначе в ножицях. Я стиснув ті ножиці, і птах заворушив головою і почав співати. Він належав Лайзі. Та отримала його ще в дитинстві. Я віддав птаха Карлі.

Була там і жовта трубка з латунним штуцером на кінці, яка вміщувала всі мої старі срібні персні, але я перетворив її на прес-пап’є для Лайзи. Я віддав його Навіну. Камінчики, жолуді, мушлі й монети, розсипані в блакитній оксамитовій скриньці для прикрас. Я віддав її Дідьє.

Я подер фото на клаптики і поклав їх на вогнище разом з усім, що могло згоріти, включно з конопляними сандаліями, а коробку з надписом: «ПРИЧИНИ ЧОМУ» теж порвав на шматочки. Останнім потрапив на купу Лайзин тоненький срібний шарф, увесь згорнутий і скручений, неначе змія.

Я підпалив найнижчу з паперових кульок навколо вогню, і все запалало. Дідьє підгодував вогонь алкоголем зі своєї фляги. Навін роздмухав полум’я шматком кахлів.

Карла, вхопивши мене за руку, повела до краю будівлі, де ми могли помилуватися морем.

— Ранджит,— прошепотів я.

— Ранджит,— ніжно повторила вона.

— Ранджит,— прогарчав я.

— Ранджит,— прогарчала у відповідь вона.

— Як ти взагалі?

— Усе гаразд. Мені є чим зайняти розум. А ти як?

— Ранджит,— сказав я, зціпивши зуби.

— Вона завжди йому подобалася,— розповіла Карла.— Я так активно висувала його в центр уваги, що не помітила, як вони зблизилися.

— Ти хочеш сказати, що Ранджит накинув оком на Лайзу?

— Не знаю. Можливо. Я ніколи не запитувала про його секс-партнерок, а він ніколи не розповідав. Може, це сталося тому, що ми її так сильно любили. Він дуже полюбляє суперництво. Але, як і всім чоловікам, які люблять змагатися, йому забракло яєць, коли ситуація загострилася.

— Що це означає?

— Я колись розповім тобі, коли ми його знайдемо. Мої проблеми з Ранджитом зараз не важливі й не мають жодного стосунку до Лайзи. Його проблемою був страх успіху. Дивуюсь, як часто таке зустрічається. Потрібно назвати цей феномен.

— Амбіційна перевтома? — вигадав я.

— Мені подобається,— м’яко засміялася вона.— Як гадаєш, що Ранджит робив тієї ночі з Лайзою?

— Рогіпнол — це наркотик для ґвалтівників, але люди інколи вживають його в компаніях, бо просто хочуть. Тож або Ранджит став ґвалтівником і все пішло шкереберть, або в них був роман і це вже пішло шкереберть. Суть у тому, що я не думаю, наче в них було щось серйозне, крім її захоплення його політичними поглядами.

— Його політичними поглядами? — сама собі посміхнулася Карла.

— І чому це тебе тішить?

— Я це колись поясню. Як усе пройшло сьогодні, Шантараме, у клітці з Блискавичним Диліпом?

— Як завжди. Поперек і боки.

— Погані копи є поганими священиками,— мовила вона.— Приймають сповідь, але гріхів не відпускають.

— Ну, а як відходиш ти, Худуля?

— Та нічого. Синці нагадують тести Роршаха. Один з них схожий на двох дельфінів, які кохаються. Але, знаєш, може, то лише моя уява.

Я хотів побачити синець. Хотів його поцілувати. Хотів покалічити чоловіка, який його там залишив.

— Автомобіль з Рендаллом,— мовив я,— і проживання в «Таджі» — це недешево. Я відклав трохи грошей, сто п’ятдесят тисяч доларів. Можу оселити тебе в якомусь безпечному місці, оплачуючи авто з Рендаллом і все необхідне. Поки Ранджит на волі, тобі краще не ризикувати.

— Послухай,— сказала вона.— Я вже розповідала, що працювала з економістами й аналітиками в газеті Ранджита. Тож дещо заробила і маю кошти.

— Так, але...

— Я два роки заробляла, при цьому маючи від боса найкращі поради, яких не купиш за гроші, ще й гроші боса на додачу.

Я пригадав мотоциклетну розмову: як радив їй заощадити грошей і купити будинок. А вона весь цей час працювала з професійними економістами й аналітиками фондового ринку і про це не обмовилась і словом. Навіть мило приймала мої поради.

— Ти грала на біржі?

— Не... зовсім.

— Тоді що... конкретно?

— Я ним маніпулювала.

— Маніпулювала ним?

— Трішки.

— Як трішки?

— Я використовувала голосування за дорученням, щоб застосувати систему важелів у теоретичній вартості всіх Ранджитових акцій у комунікаціях, енергії, страхуванні та транспортуванні й вибудувати секретний купівельний блок, який проіснував шістнадцять хвилин, а потім закрився.

— Купівельний блок?

— Я купувала, аж мізки вилазили, з шістьма хлопцями на шести телефонах, цілі шістнадцять хвилин.

— А потім?

— Я змінила ринкові ціни в компаніях, обраних за принципом витягнутої руки[111], в яких ще раніше викупила привілейовані акції.

— Скільки ти заробила?

— Три мільйони.

— Рупій?

— Доларів.

— Ти заробила три мільйони доларів на біржі?

— Ну, якщо точніше, то я зняла їх з біржі. Узагалі-то, це не так уже й важко, якщо ти ще до цього напханий грошима, як наприклад, я завдяки проксі-акціям Ранджита. Тож у грошах немає потреби. Вони розділені на чотири окремі рахунки. Мені не потрібні ні гроші Ранджита, ні твої, Ліне. Мені потрібна твоя допомога.

— Три мільйони? А я говорив з тобою про...

— Те, щоб стати бомбейською дружиною в Лондоні,— завершила за мене вона.— Мені дуже сподобалося. Справді. І...

— Зачекай. Ти сказала, що потребуєш моєї допомоги?

— В місто повернувся мій давній ворог,— розповіла вона.— Мадам Жу.

— Терпіти її не можу, а ми лише один раз зустрічалися.

— Відраза — це дуже просте почуття,— сказала Карла.— Те, що я відчуваю до цієї жінки,— це ціла гора злості.

Мадам Жу була впливовою торговкою, яка понад десять років виманювала секрети у впливових клієнтів свого борделю — Палацу щастя. Коли вона затягнула до свого лабіринту брудних простирадл і Лайзу, Карла витягнула подругу звідти, а потім облила бензином Палац і спалила його вщент.

— Вона оголосила, що шукає мене. І цього разу завдання отримали не лише близнюки.

Я знав близнюків — охоронців мадам Жу та її постійних компаньйонів. Під час нашої останньої зустрічі брати спливали кров’ю, бо я програвав дуже неохайну бійку, а Дідьє їх підстрелив.

— Терпіти не можу тих близнюків, а зустрічався з ними обома лише раз.

— Цього разу,— повідомила Карла, вглядаючись у ніч,— вона прихопила з собою двох косметологів. Тих, які обливають кислотою.

Однією з послуг відплати, яку пропонували в ті роки, була можливість облити когось кислотою. І хоча метальники кислоти зазвичай спеціалізувалися на так званих благородних спаленнях, вони за хорошу ціну наймалися також для інших проектів.

— Коли вона встигла повернутися до Бомбея?

— Два дні тому. Вона якось рознюхала про смерть Лайзи. Вона знає, що я спалила її Палац через Лайзу. Тож хоче глянути мені в очі й розреготатися, перш ніж спалить.

Зорі блукали своїми темними пасовиськами. Світанок розпластав усі тіні. Бліде світло почало піднімати хвилі блискучими горбочками — мов гралися білі від сяйва морські котики.

Я повільно обернув голову, щоб можна було спостерігати за Карлиним профілем, поки серце розмовляло до моря.

Карла кілька днів жила у страху. Вона знайшла нашу любу подругу мертвою, її побили копи, вона назавжди покинула Ранджита, хай яка була на те причина, і її шукають метальники кислоти мадам Жу, а потім вона дізнається, що Ранджит — саме той, хто бачив останні миті Лайзи.

Карла була найхоробрішою дівчиною на світі, а я настільки занурився у власну провину і втрату, що не був біля неї, де мав би бути і де був потрібен.

— Карло, я...

— Що робитимемо тепер? — поцікавився Дідьє, стоячи біля невеличкого вогнища.— Ми готові.

Дідьє з Навіном добре впоралися з вогнем. Залишок попелу охолов, бо його роздмухали по землі, й кожен з нас міг набрати жменьку.

Ми рушили в куток, що виходив на відкрите море, й розвіяли той прах від Лайзиних речей у місці, яке б Лайза обрала, щоб розвіяти мій прах.

— Прощавай і привіт, прекрасна душе,— мовила Карла, поки попіл злітав з наших пальців.— Повертайся в довше та щасливіше життя.

Ми стежили за вітром і попелом з думками про неї. Я був такий злий на Долю, що не міг плакати.

— Ну, нам, мабуть, пора забиратися звідси,— сказав Навін, розбираючи імпровізований коминок.— Незабаром з’являться прибиральники.

— Люди, зачекайте,— звернувсь я.— Мадам Жу повернулась у місто разом з метальниками кислоти, і вона розпитує про Карлу.

— Метальники кислоти,— пробурмотів Дідьє, з жахом випльовуючи слова.

— А хто така мадам Жу? — запитав Навін.

— Огидна жінка,— розповів Дідьє, роблячи останній ковток зі своєї фляги.— Уяви павука завбільшки з невеличку жіночку, і все зрозумієш.

— Ми понаднормово наглядатимемо за Карлою,— запропонував я,— доки не викинемо мадам Жу та її метальників кислоти в море. Ми...

— Я вдячна і приймаю вашу допомогу. Дідьє і Навіне,— перервала мене Карла.— Це цінується. Але ти, Ліне, не можеш.

— Не можу?

— Ні.

— Чому ні?

— Бо тебе тут не буде. Ти поїдеш.

— Справді?

— Так.

— Коли?

— Вранці.

— Прощавай, Ліне,— розчулився Дідьє, кидаючись, щоб мене обійняти.— Я ніколи не прокидаюся раніше опівдня, тож боюся, що проґавлю твій від’їзд.

— Мій від’їзд?

— На гору,— пояснила Карла.— Щоб два тижні пожити з Ідрисом.

— Бувай, Ліне,— сказав Навін, обіймаючи мене.— Побачимося після твого повернення.

— Зачекайте-но.

Вони вже прямували до дверей. Ми до них приєдналися, і коли зачинилися двері ліфта, Карла зітхнула.

— Щоразу як переді мною зачиняються двері...— почала вона.

Дідьє передав їй флягу.

— Я думала, що в тебе вже нічого немає,— мовила вона, роблячи ковток.

— Це мій резерв.

— Дідьє, ти зі мною одружишся, якщо я зможу розлучитися з Ранджитом або його вбити?

— Карло, люба, я вже одружений зі своїми недоліками,— відповів Дідьє,— і вони дуже ревниві коханці, усі до одного.

— Якраз із моїм щастям,— засмутилася Карла.— Усі мої чоловіки — це недоліки або з ними одружені.

— До якої з двох категорій належу я? — запитав Навін.— Тепер, коли вже став одним з чоловіків.

— Можливо, до обох,— заявила Карла.— І саме тому я покладаю на тебе стільки надії.

Ми дісталися автомобіля Карли, і Рендалл відчинив дверцята. Я сказав їм, що хочу пройтися до свого мотоцикла, який і досі стояв біля маєтку скорпіонів. Карла провела мене до дамби, щоб попрощатися.

— Викладай,— звеліла вона, поклавши руку мені на груди.

Її пальці були правдою, що торкалася мене.

Уяви таке щодня!

— Так сталося,— посміхнувсь я,— що я — хлопець, який полюбляє все викладати.

Вона розсміялася. Храмовими дзвонами.

— Я б хотів бути біля тебе, коли з тіней вирине мадам Жу.

— Ліне, ти допоможеш мені, залишившись там на два тижні. Нехай усе стихне. Дозволь мені привести все в дію. Дозволь зробити те, що мушу, і вберегти тебе від усього, доки я це робитиму. Побудь там з Ідрисом і довше, якщо потрібно буде.

— Довше?

— Якщо тобі буде треба.

— Як щодо нас?

Вона всміхнулася. Поцілувала мене.

— Я до тебе приїду.

— Коли?

— Коли ти найменше цього чекатимеш,— запевнила вона, розвертаючись до авто.

— А як щодо мадам Жу?

— Ми будемо милосердні,— вигукнула з вікна вона, поки Рендалл від’їжджав,— доки її не знайдемо.

Я спостерігав за автомобілем, поки його було видно, а далі почав прогулянку дамбою. Ранні пішоходи миготіли ліктями та шкарпетками, занадто серйозні, щоб відірвати очі під асфальту.

За будівлями на сході вставав ранок, вуалі тіней повільно підіймалися з їхніх облич. Тут і там гавкали непосидючі собаки. Зграї голубів випробовували свою майстерність, опускаючись на дорогу, мов сукня танцівниці, і знову зникаючи.

А я був самотньою похоронною процесією. Я й досі відчував попіл на своїх пальцях. Невеличкі фрагменти життя Лайзи танцювали на хвилях і вздовж променаду.

Усе залишає свої сліди. Кожен удар відлунюється у внутрішньому лісі. Кожна несправедливість відчахує гілку, а кожна втрата — це повалене дерево. Наша чудова мужність, надія, яка характеризує людську расу,— це те, що ми йдемо далі, хай як життя нас калічить. Ми йдемо. Ми стаємо лицем до моря, і вітру, і солоної правди смерті, і йдемо далі.

І кожен наступний крок, кожен подих, кожне виконане бажання — це обов’язок перед тими життями і коханнями, що більше не удостоєні, як ми, іскрою і ритмом Джерела: душа, яку ми любили, лишається тільки в очах.

Частина VII

Розділ 42

— Дозволь мені почати наш урок з пояснення, де саме помилився Хадербгай під час твого навчання,— мовив Ідрис, коли я вже пробув з ним три неспокійні безсонні ночі та три дні, наповнені турботами.

— Але...

— Знаю, знаю, ти хочеш Великих Відповідей на Великі Запитання. Звідки ми з’явилися? Ким зараз ми є? Куди ми прямуємо? Чи є якась мета в нашому існуванні? Чи ми є вільними, чи все визначає Божественний план? І ми дійдемо до цих дражливих питань.

— Дражливих, Ідрисе, чи просто нерозв’язних?

— Великі Запитання мають лише маленькі відповіді, а Великі Відповіді можуть бути знайдені лише через маленькі запитання. Але спочатку нам потрібно трохи В і В.

— Відпочинок і Відновлення сил?

— Ні, Відновлення і Виправлення.

— Виправлення? — здивувався я, повівши здивовано бровою.

— Виправлення,— повторив він.— Обов’язком кожної людської істоти є допомога іншим виправитись, особливо коли їхнє спілкування — особисте і духовної природи. Ти допоможеш у цьому мені, а я — тобі.

— Я не духовна людина,— заперечив я.

— Ти — духовна людина. Сам факт, що ми ведемо цю розмову, є доказом цього, хоча ти й не маєш очей, щоб це побачити.

— Гаразд. Але якщо мене приймають до цього клубу, то вам варто переглянути критерії членства.

Ми сиділи в кутку викладеної білим камінням столової гори, яка виходила прямо на найвищі дерева в долині й була на рівні з ними. Кухня містилася ліворуч від нас. Головні зони — позаду.

То була друга половина дня. Маленькі пташечки цвірінчали, перелітаючи з гілки на гілку, починали метушитись і вовтузитися серед листя.

— Ти шукаєш порятунку в гуморі,— зауважив Ідрис.

— Узагалі-то, я лише намагаюся залишатись у грі. Ви ж знаєте Карлу, Ідрисе, і знаєте, що вона полюбляє піднімати планку.

— Ні, ти повсякчас утікаєш, крім випадків з цією жінкою. Ти втікаєш від усього, навіть від мене, вона — це єдиний виняток. Якби її тут не було, ти б і від Бомбея також чкурнув. Ти втікаєш, навіть коли стоїш на місці. Чого ти так боїшся?

Чого я боюся? Вибір великий. Почнімо зі смерті у в’язниці. Я розповів йому, але мудрець не повівся на це.

— Це не те, чого ти боїшся,— мовив він, тицяючи в мене чилумом.— Якби щось сталося з Карлою, ти б перелякався?

— О так. Звісно.

— Ось що я маю на увазі. Усе інше — це те, що ти вже знаєш і зможеш пережити, якщо знадобиться. Але Карла і твоя родина — ось де живе справжній страх, хіба ні?

— Що ви кажете?

Він знов умостився, задоволено посміхаючись.

— Це означає, що ти носиш страх із собою, Ліне. Страх повинен буди навкруги нас. Він має заполоняти нас лише тоді, коли це вимагається. Увесь інший час ми запрограмовані природою і культурою процвітати у спокої, бо дуже складно підтримувати зв’язок з Божественним, коли ти живеш боячись.

— І це означає?

— Тебе потрібно виправити.

— А якщо мені подобається бути невиправленим? Якщо я думаю, що невиправлена частина мене — найкраща? А якщо я поза виправленням? Чи існують правила для цієї процедури?

Він зайшовся сміхом.

— Ти можеш мати рацію,— посміхнувся він.— Це може бути твоя найкраща частина. Але ти не зможеш цього дізнатися, якщо не підкоришся виправленню.

— Підкорюся?

— Підкоришся.

— Бачте, Ідрисе, коли мова плутається на території релігії, то невиправлена частина мене звідти зникає.

— Можна пояснити це так,— не вгавав Ідрис, відхиляючись у кріслі.— Уяви, що знаєш когось і знаєш досить непогано, й уяви, що в цій особі є дещо добре, але вона завжди бере і ніколи не віддає. Ти мене розумієш?

— Так.

— Дуже добре. Уяви, що ця особа — безжальна зі своїми близькими і ніколи не вагається виїхати на успіхові, талантові чи грошах інших, але ніколи сама не працює і ніколи нічого не дає навзамін. Ти розумієш?

— Я такого зустрічав,— мовив я, посміхаючись.— Продовжуйте.

— Ну, у такому разі, твоїм обов’язком виправленої особи буде намагання поговорити з ним і спробувати пом’якшити його руйнівну поведінку. Але це може спрацювати лише тоді, коли цей інший підкориться твоїм порадам. Якщо ж він занадто гордий чи занадто невиправний, ти не зможеш виконати свій обов’язок і повинен будеш знайти для цього більш сприйнятливу особу.

— Гаразд. Я розумію, Ідрисе, але я б не називав це підкоренням. Я б назвав це зустріччю на середині шляху.

— І ти не помиляєшся, це визначення підходить. А також це — спільна основа, і згода, і вільний дискурс, але жодна з цих речей неможлива без деякої міри підкорення від усіх учасників. Цивілізація — це підкорення заради доброї справи. Смирення — це двері до підкорення, а підкорення — це двері до виправлення. Ти розумієш?

— Я... так, поки що, Ідрисе.

— Хвала Божественному,— зітхнув він, розслабившись і поклавши руки на коліна.— Ти навіть не уявляєш, скільки людей змушує мене повторювати це знову і знову, наводячи приклад за прикладом, просто щоб хоч на кляту мить позбутися своєї довбаної гордості чи упереджень.

Це вперше я почув, як він лихословить. Він помітив проблиск у моїх очах.

— Я мушу лихословити, і верзти нісенітниці, і верещати хоч іноді, час до часу,— сказав він,— або просто з’їду з бісового глузду.

— Я розумію...

— Не уявляю, як тантрики справляються. Усе те фізичне покаяння, жертви і напружені ритуали, щодня і все життя! Ми, вчителі, ще легко відбуваємось у порівнянні з ними. Але ми все одно інколи злітаємо з котушок, бо щодня потрібно бути такими в біса милими. Запали клятий чилум, будь ласка. То про що ми?

— Про помилки Хадербгая,— нагадав я, розпалюючи йому чилум.

Він довго пахкотів, знайшов нитку розповіді, дивлячись мені в очі.

— Розкажи, що ти знаєш про рух у напрямку складності,— провадив він, не відводячи від мене погляду.

— Хадербгай казав, що коли робити знімок Усесвіту кожен мільярд років назад аж до Великого вибуху, то ми зможемо помітити, що Всесвіт постійно стає складнішим. І цей феномен — постійний рух до складності, від Великого вибуху і дотепер,— це незмінна визначальна характеристика Всесвіту в цілому. Тож якщо цей рух у напрямку складності визначає всю історію Всесвіту...

— ...то це дуже хороший орієнтир для визначення Добра і Зла — об’єктивний і загальноприйнятний,— закінчив за мене Ідрис.— Усе, що тягнеться до складності,— це Добро. Усе, що тягнеться від складності,— це Зло.

— І швидкий тест на моральність,— додав я,— це запитати самого себе: якби всі на світі зробили те, що роблю я, або подумали про те, що і я, чи допомогло б це зробити нас складнішими, чи, навпаки, утримало нас від цього?

— Неперевершено,— визнав Ідрис, посміхаючись і пропускаючи дим крізь зуби.— Ти справді гарний учень. Дозволь запитати. Що таке складність?

— Пробачте, сер.

— Ідрис. Називай мене Ідрисом.

— Ідрисе, а можу я запитати?

— Звісно.

— А концепт Добра і Зла дійсно необхідний?

— Звісно.

— Гаразд. Ну, а що ти відповідаєш людям, які стверджують, неначе Добро і Зло — це культурно визначені довільні конструкції?

— У мене є проста відповідь,— сказав він, задоволено пихкаючи.— Я кажу їм віддовбатись.

— І це твоя відповідь?

— Звісно. Я тебе запитаю: чи призначив би ти когось, хто не вірить, що є такі речі, як Добро і Зло, за няньку для своєї дитини або старенького дідуся?

— З усією повагою, Ідрисе,— засміявсь я,— це звернення до культурної упередженості, а не відповідь. То Добро і Зло — обов’язкові чи ні?

Він нагнувся ближче до мене.

— У нас є доля, і, безсумнівно, наша подорож — це моральна подорож. Розуміння Добра і Зла й відмінності між ними — це крок, необхідний для того, щоб узяти на себе роль вартових власної долі. Ми ще молода раса, і прийняти свою долю — це великий крок. Ми лише вчора стали самосвідомими.

— Я не зовсім це розумію,— зізнавсь я, передивляючись свої нотатки.— То розгляд речей у контексті Добра і Зла — необхідний на цій стадії нашої духовної еволюції, так?

— Якби на світі не було Добра і Зла,— сказав він, знову відхиляючись,— то навіщо нам були б закони? І взагалі, що таке закони, як не наше незграбне і безупинне намагання встановити, що таке Зло, коли ми не визначили, що таке Добро?

— Я й досі цього не розумію,— засмутивсь я,— і сподіваюся, ти будеш зі мною терплячий, але зі сказаного ось що виходить: можна так само просто замінити Добро і Зло іншими словами, такими як правильно і неправильно, позитивно і негативно. І це може виявитися для нас кращим.

— А, бачу,— мовив він, нахиляючись ближче.— Ти маєш на увазі семантику всього цього. Я думав, що ми говоримо про культурну архітектуру Добра і Зла.

— А... ні.

— Дуже добре, на цьому рівні терміни Добра і Зла просто вимагаються, бо вони сполучені з Божественним.

— А якщо люди не вірять у Божественне?

— Я скажу їм віддовбатись. Я не можу витрачати власний час на атеїстів. У них відсутній інтелектуальний лікоть, на який можна обіпертися.

— Відсутній?

— Звісно ж, ні. Той факт, що світло має обидві характеристики, фізичну і метафізичну, означає те, що безглуздо заперечувати метафізичне. А відсутність сумнівів — це інтелектуальна вада. Запитай будь-якого науковця чи святого. Сумніви — це парашут агностиків. І саме тому агностики мають м’якшу позицію, ніж атеїсти, коли з ними спілкується Божественне.

— Спілкується Божественне?

— Щодня, з усіма, через душу.

— Га-аразд,— погодивсь я, заплутавшися ще більше, аніж до початку обговорення.— Можливо, я повернуся до цього згодом. Пробач, що відхилився.

— Припини вибачатися. Я попросив тебе визначити складність.

— Ну, Хадербгай ніколи не давав на це запитання чіткої відповіді. Я запитував його кілька разів, але хитрун завжди ухилявся.

— А ти що думаєш?

Що думаю? Я хотів бути з Карлою. Хотів знати, що вона в безпеці. І якщо вже мав перебувати на цій горі, то хотів би слухати, а не говорити. Але після трьох днів дискусій я зрозумів, що неможливо втекти з фортеці Ідрисового розуму.

Я випив ковток води, акуратно поставив склянку на стіл біля нас і кинув капелюха на психологічне кільце.

— Спочатку я вважав, що складність — це заплутані речі. Що більше вони заплутані, то складніші. Мозок складніший ніж дерево, а дерево складніше за камінь, а камінь складніший за простір. Якось так. Але...

— Але?

— Але що більше я думаю про складність, то більше схиляюся до двох речей. Життя і воля.

— І як ти до цього дійшов?

— Я роздумував про набагато більш розвинені та просунуті позаземні цивілізації, які подорожують космосом. Я запитав себе: що саме вони можуть шукати? Думаю, що вони можуть цікавитись існуванням життя на інших планетах. І думаю, що вони будуть заворожені, якщо натраплять на повністю розвинену духовність.

— Надзвичайно,— вирішив Ідрис.— Я отримаю неабияку насолоду, коли дещо тобі про це розповім. Зроби мені ще один чилум. Агов, Силвано!

Постійний компаньйон святого, Силвано, перетнув простір, забрукований білим камінням, і приєднався до нас.

— Джі?

— Будь ласка, притримай інших подалі на деякий час. І з’їж чогось. Ти знову знехтував обідом. Що це взагалі таке, чоловіче? А далі ти поголиш голову. Не будь святішим за святого, згода?

— Джі,— розреготався Силвано, задкуючи та чіпляючи мене своїм поглядом.

Після мого повернення на гору Силвано майже постійно був поруч. Він завжди був готовий допомогти і завжди веселив.

Його сувора міна була лише плодом любові до Ідриса. А більшість часу вранці та ввечері він був доброю щасливою душею, що жила в місці, яке стало для неї домівкою.

— Складність,— почав Ідрис, коли Силвано пішов,— це міра деталізації у вираженні ряду позитивних характеристик.

— А можеш мені ще раз це пояснити, будь ласка?

— Річ складна до такої міри, до якої вона виражає ряд позитивних характеристик,— відповів він.

— Позитивних характеристик?

— Ряд позитивних характеристик включає Життя, Свідомість, Свободу, Спорідненість, Творчість, Справедливість і багато іншого.

— А звідки прийшов цей ряд позитивних характеристик? Хто створив цей список?

— Вони є загальновизнаними і, я певен, будуть визнані і твоїми розвиненими та просунутими позаземними цивілізаціями. Якщо звернеш увагу на їхні протилежності, то побачиш, чому вони є позитивними характеристиками: Смерть, Несвідомість, Рабство, Ворожнеча, Знищення і Несправедливість. Ти ж бачиш, про що я, хіба ні? Ці позитивні характеристики — універсальні.

— Гаразд, якщо ми приймемо ряд позитивних характеристик, то як їх виміряємо? Хто зможе їх виміряти? Як ми вирішимо, що є більш позитивним і менш позитивним, Ідрисе?

Біля нас з’явилася чорна кішка, вигинаючи спину.

Привіт, Північ. Як ти сюди дісталася?

Кішка стрибнула мені на коліна, випробувала чи то покарала мою терплячість кігтями і вляглася спати.

— Існують два способи розглядати нас,— розповів Ідрис, дивлячись на дерева, що тріпотіли від пташок.— Один стверджує, що ми — лише космічна випадковість, глюк, щасливчики, які пережили справжніх володарів Землі — динозаврів — після закінчення Юрського періоду. Цей погляд твердить, що ми такі єдині, бо цей глюк навряд чи повториться ще десь. І що ми живемо у всесвіті, який містить нас — і мільярди планет, на яких немає нічого, крім мікробів, слабких маленьких метанопродуцентів, археїв і бактерій, що заселяють солоні моря.

Навколо нього трохи покружляла бабка. Він потягнувся до неї рукою, бурмочучи сам до себе. Потім тицьнув пальцем на ліс, і бабка полетіла геть.

— Інший спосіб,— провадив Ідрис, знову обертаючись до мене,— твердить, що такі, як ми, є скрізь, у кожній галактиці, а в нашій галактиці, в нашій сонячній системі, за дві третини шляху від усіх подій у Молочному Шляху, саме нам пощастило стати частиною локальної еволюції. Як думаєш, яке пояснення є більш правдоподібним ?

І як же я думав? Я приволікся назад до мосту ідей.

— Ставлю гроші на останнє. Якщо таке відбувається тут, то, мабуть, і ще десь.

— Отож-бо. Швидше за все, ми не єдині. І якщо Всесвіт створив нас і подібних нам, якщо суп приготований ідеально, тоді ряд позитивних характеристик стає надзвичайно важливим.

— Для нас?

— І для нас, і для них.

— То ми говоримо про істотні й умовні відмінності?

Він розсміявся.

— Де ти вчився? — поцікавився він, оглядаючи мене, неначе вперше.

— Тут, принаймні зараз.

— Добре,— посміхнувся він.— Добре. Немає відмінності між цими двома визначеннями. Усе є умовним і водночас істотним.

— Не розумію. Пробач.

— Давай коротше,— вирішив він, ще раз нагинаючись,— тому що я починаю розпорошуватися на цю сократично-фрейдівською-питально-запитальною фігню. Хадербгай її обожнював, хай його душа спочиває в мирі, але я вважаю за краще зняти цей тягар з грудей, а потім розпочати дискусію. Тобі таке підходить?

— А... так. Звісно. Прошу, продовжуй.

— Ну добре, ось воно. Я вірю, що кожен існуючий атом має ряд характеристик і наділяється ними завдяки світлу під час миті Великого вибуху. Поміж цих характеристик є і позитивні характеристики. Усе, що існує у формі атомів, має низку позитивних характеристик.

— Усе?

— Чому ти висловлюєш такі сумнівні речі?

— Сумнівні чи повні сумнівів, Ідрисе?

Він розкинувся у кріслі й потягнувся по чилум.

— То ти й у собі теж сумніваєшся ?

Справді? Звісно ж, так. Я пропав: я один з пропащих.

— Так.

— Чому?

— На цю мить — так, бо не розплачуюся за свої вчинки.

— І це тебе турбує?

— Дуже. Я лише вніс аванс. Муситиму заплатити решту рано чи пізно, так чи так, і, мабуть, з відсотками.

— Ти вже можеш платити за все і навіть не здогадуватися.

Він усміхався, навіюючи мені лагідний спокій.

— Може й так,— погодився я.— Але не думаю, що достатньо.

— Чарівно,— сказав він, тримаючи чилум так, щоб я його запалив.— Які в тебе стосунки з батьком?

— Я люблю свого вітчима. Він добрий і неймовірний. Він — один з найкращих людей, яких я знаю. Я зрадив його своїм стилем життя. Я зрадив його чесність тим, ким став.

Не знаю, чому я це сказав, як саме слова розлилися з урни сорому. Я зачинив сталеві двері болю, якого завдав цьому чудовому чоловікові. Деякі речі, які ми чинимо щодо інших, так довго стоять навколішках у нас у серцях, що кістка стає каменем: опудалом у каплиці.

— Пробач, Ідрисе. Я зірвався на емоції.

— Чудово,— м’яко мовив він.— Перекури.

Він передав мені чилум. Я затягнувся і заспокоївся.

— Гаразд,— провадив Ідрис, відхиляючись назад і сідаючи в позу лотоса,— кінчаймо з цим, поки якийсь гарний милий хлопчина не прийде з проблемою, яка стосуватиметься його дівчини і яку я змушений буду вислуховувати. Що таке сталося з цією молоддю? Хіба вони не знають, що стосунки мусять бути проблемними? Ти готовий?

— Прошу,— пробубонів я, хоч і не був готовий,— продовжуй.

— Низка позитивних характеристик є в кожній часточці матерії життя, виявленої у своєму рівні складності, і що складніший механізм матерії, то складніше вираження низки позитивних характеристик. Ти розумієш?

— Так, я розумію.

— Дуже добре. На нашому людському рівні складності відбуваються дивовижні речі. По-перше, ми володіємо не-еволюційними знаннями. По-друге, ми володіємо можливістю переборювати тваринну природу і поводитись як унікальне поєднання людини з твариною, якими ми і є. Розумієш?

— Майстре! — втрутився Силвано, підлітаючи до нас.— Чи можу я на хвилинку забрати Ліна з собою? Будь ласка!

Ідрис щасливо захихотів.

— Звісно, Силвано, звісно. Іди з ним, Ліне. Ми продовжимо нашу дискусію пізніше.

— Як скажеш, Ідрисе. Я перегляну нотатки і підготуюся до нашої наступної розмови.

Силвано ринувся через столову гору, а далі на пологіший спуск з гори.

— Швидше! — гукнув він, спускаючись попереду.

Він звернув на бокову стежку, пролізаючи надто крутим розколом поміж деревами. Там був пагорб з краєвидом на захід сонця. Задихаючись і важко пихкочучи, ми стали поряд, спостерігаючи за природою.

— Глянь! — закликав Силвано, вказуючи кудись на середину обрію.

Там виднілася будівля — церква, як здалося, зі шпилем.

— Ми-таки не проґавили.

Коли червоне мерехтіння сонця почало ховатися, промені світла влучили в орнамент на верхівці церковного шпиля.

З нашого місця я не міг точно роздивитися той орнамент — хрест, чи то хрест у колі, але кілька митей світло випромінювалося зі спису ореолом кольорового сяйва, заливаючи всі будинки й будівлі в долині.

Потім сяйво розчинилось у вечірньому серпанку, і сонце заснуло.

— Неймовірно,— сказав я,— Коли ти знайшов це місце?

— Учора,— блиснув зубами він, повертаючись до табору і свого захищеного мудреця.— Я не міг дочекатися, щоб показати тобі. Не знаю, як довго це триватиме. Може, ще день чи два, поки німб зникне.

Розділ 43

Коли ми приєдналися до групи на столовій горі, то там були Стюарт Вінсон і Ранвей, які розмовляли з Ідрисом, сидячи на тих самих стільцях, де я сидів раніше. Як там казав Ідрис? Прийде якийсь гарний милий хлопчина з проблемою, яка стосуватиметься його дівчини і яку я змушений буду вислуховувати.

Я залишив їх наодинці й зайнявся прибиранням кухні. Я саме мив тарілки, коли до мене приєдналися Вінсон і Ранвей. Дівчина знайшла кухонного рушника і почала витирати тарілки. Свічки на підставках, неначе ті воскові фігурки гір, запалили все навколо жовтим сяйвом. Вінсон споглядав за нами зі входу. Ранвей звернула на нього свої очі блакитного льоду. Він підскочив і почав ховати висушені тарілки.

— Знаєш,— звернувсь я до дівчини,— в англійській мові існує альтернатива слову Ранвей-як-злітна-смуга. Ти також можеш бути Ранвей-як-подіум.

— Я надаю перевагу аеропортам,— відрізала вона.— Але дякую за пропозицію. Я бачилася з Карлою.

— Ага?

— Я б хотіла тобі про це розповісти, але наодинці. Тут є де поговорити?

— Мабуть. Звісно.

— Стюарте,— сказала вона, віддаючи Вінсону рушника.— Я розмовлятиму з Ліном, і це надовго. Знайдеш мене через двадцять хвилин.

Я витер руки і повів її з відкритої кухні до поваленого дерева, яке багато хто використовував як місце для читання або розмови. Ми були там самі. Я глянув на Вінсона посеред відкритої кухні: він задоволено мив тарілки.

— Я збрехала,— зізналася Ранвей.

— Про що?

— Карла не казала і не робила нічого, що потрібно було б розповідати тобі наодинці. Карла лише просила передати, що ви незабаром побачитесь і що вона продовжує вірити, а ще щодня змінює віру, про всяк випадок.

— Оце так,— посміхнувся я.— А про що ти хочеш поговорити, Ранвей?

— Про твою дівчину Лайзу,— зосереджено розповіла вона.

Вона вивчала мої очі, бо була не певна, чи переступила межу, чи ні.

— Це тому, що твій хлопець теж помер від передозування?

— Так,— підтвердила вона, опускаючи погляд, а потім знову швидко його підводячи, щоб поглянути на Вінсона.

— Усе гаразд,— заспокоїв я.

Вона обернулася до мене.

— Коли я про це почула,— провадила вона,— то була шокована. Ми лише раз зустрілися, але це було неначе удар у живіт, знаєш?

— Для мене також. Як ти тримаєшся ?

— Який у мене вигляд?

Вона набрала трохи ваги, а на щоках з’явився здоровий рожевий рум’янець. Її неймовірні очі, блакитне сяйво крізь блакитний лід, були ясні. Її руки, які під час наших попередніх зустрічей вона постійно викручувала, лежали спокійно, неначе сплячі кошенята в неї на колінах.

На ній була небесно-синя футболка, чоловічий жилет і збляклі джинси. Вона була босоніж. Не було ні прикрас, ні макіяжу. На овальному обличчі вирізнялися сильний ніс і повні губи.

— Ти дуже вродлива,— сказав я.

Вона насупилася. Може, вирішила, що я до неї клеюся.

— Я до тебе не клеюся,— невимушено розсміявсь я.— Я зайнятий, на це життя і на багато інших, минулих і прийдешніх.

— Справді? Ти знову когось знайшов, після...

— До. І після. Так.

— І ти маєш з кимсь зв’язок? Як і раніше?

— О так. Але не як раніше.

— Краще?

— Краще. І для тебе також усе зміниться на краще.

Вона зиркнула на Вінсона, який витирав тарілки.

— Мої батьки в Норвегії, вони надто строгі католики. Мій хлопець уособлював усе, що вони ненавиділи. Тож, знаєш, аби продемонструвати свою незалежність, я поїхала за ним до Індії.

— А він що робив у Індії?

— Ми мали поїхати в ашрам, та коли дісталися Бомбея, то далі вже не їхали.

— Він уже тут бував?

— Кілька разів, так. Тепер я вже знаю, що то було заради наркотиків. Щоразу.

— Але тобі боліло, коли він помер. І ще й досі болить, правда ж?

— Я не була закохана, але він мені дуже подобався, і я справді намагалася піклуватися про нього.

— А як щодо Вінсона?

— Гадаю, що починаю закохуватись у Стюарта. Це вперше я відчуваю таке до когось. Але я не дозволяю собі до нього наближатися. Не можу. Знаю, що він цього хоче, і я також, але не можу.

— Ну...

— А як це переживаєш ти? — зажадала почути вона, аж широко розтуливши рота.— Як ти знову віднайшов зв’язок?

І як же я знову віднайшов зв’язок? Це було гарне запитання для чоловіка, який був за цілу гору від коханої жінки.

— Думаю, що Стюарт виявить щедрість,— поділився я.— Він дасть тобі час оговтатися. Немає куди поспішати. З того, що я бачу, від першої нашої зустрічі він став набагато щасливіший.

— Він міг би бути ще щасливіший,— зітхнула вона.— І я також. З тобою бувало, щоб ти застрягав у спогадах?

— Звісно.

— Так?

— Звичайно. Це природна річ. Ми — емоційні істоти. І це нормально, поки таке стається лише інколи, а не перетворюється на стиль життя. У тебе трапляються спалахи з минулого?

— Так. Я бачу його в своїй уяві, коли перестаю думати. Це неначе мій хлопець і досі зі мною.

— Знаєш, чоловік, з яким ви розмовляли,— мудрець Ідрис, він учора порадив комусь відпустити відлетілого духа, лишивши їжу на тарілці біля річки на поживу для ворон чи мишей.

— Як... це має подіяти?

— Я не фахівець, але, вочевидь, ці вгамовані духи вирушають до наступної частини подорожі.

— Зараз я готова спробувати будь-що. Тільки-но розслабляюсь і перестаю думати, мій хлопець одразу ж з’являється біля мене.

Я завів мову про заспокоєних відлетілих привидів, щоб підняти дівчині настрій, але ці слова відчинили двері в її очах, показуючи, наскільки вона перелякана всередині. Вона трусилася. Бідолашна обхопила себе руками.

— Слухай, Ранвей, знаєш, на шляху до траси є річка. Я підготую для тебе тарілку, а ти зможеш залишити її біля води, якщо захочеш. Твій хлопець був ласуном?

— Так.

— Добре. На сьогодні приготували вдосталь солодощів. Може, твій хлопець так зрадіє, що піде далі й дасть тобі спокій.

— Дякую. Я однозначно спробую.

— Усе буде гаразд,— пообіцяв я.— Стане легше.

— А ти медитуєш?

— Лише коли пишу. А що?

— Я думаю, що, може, потрібно медитувати абощо,— неуважно відповіла вона, а потім швидко глянула мені в очі.— Що ти про нього думаєш?

— Про Вінсона?

— Так, про Стюарта. Тут немає мого брата чи батька, щоб розпитати про нього. Що ти про нього думаєш?

Я глянув на Вінсона, який розкладав останні горщики і тарілки на полицях і витирав довгі мийки з нержавіючої сталі.

— Він мені подобається,— сказав я.— І я впевнений на всі сто, що він божеволіє від тебе. Якщо ти не його споріднена душа, Ранвей, то маєш про це повідомити. І швидко. Для нього все надто серйозно.

— У тебе буває депресія? Стюарт розповів мені дещо про тебе. Про твоє життя. У тебе бувають дні, коли хочеться накласти на себе руки?

— В неволі — ніколи. А так чи так, більша частина мого життя минула в неволі.

— Серйозно? А в тебе бувають дні, коли просто хочеться з усім покінчити? З усім і відразу?

— Дивися, суїцид і я — лише такі собі знайомі. Адже я радше «твій до останнього подиху».

— Але життя інколи може бути таким лайном,— зауважила вона, знову дивлячись на мене.

— Життя хороше, навіть погані речі. Бо воно — кров твого серця, а ще прекрасні хвилини прекрасних речей. Я письменник. Маю вірити в силу кохання. Самогубство — це не варіант.

— Не для тебе.

— І не для тебе. Якщо думаєш про це, то можеш також трохи пометикувати про той факт, що ти не маєш права відбирати власне життя. Ніхто не має.

— Чому ні? — запитала Ранвей-як-подіум, широко й невинно розплющивши очі.

— Ранвей, подумай про це так: чи божевільний має право вбивати незнайомця?

— Ні.

— Ні. А коли суїцид у тебе в голові, хіба ти не стаєш божевільною, а також незнайомцем у небезпеці від шкоди, якої можеш завдати власноруч? Незважаючи на те, як усе погано, ти не маєш права вбивати незнайомку, якою можеш стати в майбутньому. Решта твого життя твердитиме тієї миті, що це не варіант.

— Але хіба тобі ніколи не буває сумно? — не могла заспокоїтися вона.

Вона говорила настільки палко, що мені хотілося її обійняти.

— Звісно. Це стається з усіма. Але ти юна, і твоє життя таке насичене! Це склад хвилин. Ми не маємо права їх знищувати, ба навіть розбазарювати, як я. Ми лише маємо право їх переживати. Тож викинь це лайно з голови. Не варіант, гаразд? І не піддавайся стресу. Це мине. Вінсон — гарний хлопчина. Він чекатиме скільки потрібно, щоб ти вирішила і розібралася зі своїми почуттями, хай які вони будуть. Усе мине. Піднімайся і бийся.

— Ти маєш рацію, я знаю, але інколи хмара довго відходить від сонця.

— Ти дуже мила і надто серйозна дівчина, яка пройшла крізь ті самі охоплені вогнем двері, що і я. Це тебе пошарпало, так само як і мене. Ти непогано тримаєшся. Ти чудово тримаєшся. Поглянь на мене. Я бігав по місту, нариваючись на прочуханку від копів. Ти в набагато кращому стані, ніж була під час нашої останньої зустрічі. Поспілкуйся з Ідрисом, перш ніж піти. Він класний.

— Ти — злочинець,— заявила вона.

То був факт.

— Е... так.

— Чи може жінка не з твого оточення кохати злочинця? Ти таке зустрічав?

Зустрічав, але лише інколи.

— Е... так.

Вона не надто вірила, а я не бажав переконувати.

— Тобі потрібно провести розмову про злочин і покарання з Вінсоном,— порадив я.— Мене не стосується, як саме інший чоловік заробляє на вулиці.

— Ти не знаєш — Стюарт когось убивав?

— Знаєш,— мовив я, спостерігаючи за маленькою групою людей, які розмовляли і працювали на столовій горі,— якщо ми говоритимемо про Вінсона, то необхідно його запросити.

— Не зараз,— м’яко заперечила вона.— Ще ні.

Я підвівся, і вона встала слідом.

— Ти бажаєш,— запнулася вона,— ти маєш постійне бажання змінити щось у своєму житті?

— Я лише жалкую,— зізнався я.

— Жалкуєш,— неуважно повторила вона.

— Знаєш, як вимагають доказ життя під час викрадення?

— Не зовсім.

— Коли когось викрадають, посередник бажає отримати доказ того, що викрадена особа ще й досі жива. Телефонний дзвінок чи відео. Доказ життя.

— Гаразд.

— Жаль — це лише доказ життя душі, Ранвей. Якби ти цього не відчувала, то не була б такою гарною людиною і Вінсон не божеволів би від тебе. Це добре. А ще краще буде, коли це все розвіється, що станеться доволі швидко.

Ми підійшли до центру столової гори. Вінсон до нас приєднався, приліпивши на обличчя усмішку, що нагадувала порожнє узбережжя.

— Тепер я збираюся поспілкуватися з Ідрисом, Стюарте,— заявила Ранвей, проходячи повз нього.— Будь ласка, забери мене за двадцять хвилин.

— Гаразд, лялю,— розцвівши, мовив він, а його очі слідкували за нею як цуценята.

— Що привело тебе на гору, Вінсоне?

— Це була ідея Ранвей. Вона спілкувалася з Карлою. Ця Карла — це щось, правда ж? Я не розумію навіть половини з того, що вона каже.

— І половини досить. Я такої кмітливої красуні ще не зустрічав.

— Як ти з нею познайомився?

— Вона врятувала мені життя,— розповів я.— Слухай, зараз саме розпалили головне вогнище. Ми можемо посидіти там, поки Ранвей розмовляє з Ідрисом. Гарний план?

— Не те слово.

Більшість учнів на горі займалися куховарством чи майструванням релігійних ідолів для молитов. Я попросив одного з них приготувати тарілку солодощів для Ранвей, щоб утамувати привида, який переслідує її, і залишити її в Силвано.

Біля вогню ніхто не сидів. Ми з Вінсоном сіли на ящиках, дивлячись крізь язики багаття на полум’я Вінсонового серця: Ранвей була за двадцять метрів біля Ідриса, і її не було чутно.

— Знаєш, Ліне,— сказав Вінсон, обертаючись до мене,— я й так хотів навідатись. Я хотів висловити співчуття через твою втрату. Лайза була чудовою дівчиною.

— Дякую, Вінсоне. Ти був на службі, яку влаштувала Карла. Це перша можливість тобі сказати, як я це ціную.

— Пусте. Ми мали за честь там побувати, друже.

— Як Ранвей?

— Ну,— почав він, шкрябаючи свою коротку бороду й вуста, неначе змушуючи їх говорити. Він зітхнув і поклав руки на стегна.— Їй болить. Їй дуже болить. Інколи здається, що мені необхідно звернутися по професійну допомогу до психолога, але потім я приходжу до думки, що ніхто не піклуватиметься про неї так, як я.

— Окрім самої Ранвей.

— Так, звісно, мабуть, коли їй стане краще.

— Зараз, узагалі-то.

— Але, друже, вона ще не оклигала на всі сто відсотків.

— Вона має бути головним своїм піклувальником, Вінсоне, як ти — своїм, розумієш? Не тисни на неї. Дозволь їй шукати себе.

— Шукати себе?

— Хай чим вона схоче зайнятися, підтримай її. Лише дай їй час і простір. Якщо вона твоя, то рано чи пізно це усвідомить.

Порада від чоловіка, який не поєднався з єдиною коханою жінкою, бо не може видряпатися з тіні втраченого! Хто я в дідька такий, щоб давати поради?

— Хто я в біса такий, щоб давати поради, чоловіче? — зізнався я.— Роби все, що зможеш, Вінсоне. Ми лажаємо. Ми всі лажаємо. Ми, мабуть, ніколи не перестанемо лажати. Але якщо ми просто й далі робитимемо все можливе, то рано чи пізно цього буде достатньо для когось. Я маю рацію?

— Амінь, брате! — погодився він, ляскаючи мене по долоні.— Знаєш, кілька днів тому я бачив Конкенона. Я був на Нал-базарі, навідувався до своїх дилерів. Він зайшов з кількома хлопцями. Він опирався на ціпок. Чорний, зі срібним черепом замість ручки. Дуже крутий, але я б заклався, що там заховано меча.

— Без сумніву. Він казав, де зупинився?

— Ні. Але гуляє чутка, що він десь аж у Харі[112]. Але це лише чутка. Навколо цього хлопця витає багато чуток. Він питав про тебе.

— Що він питав?

— «Де цей австралійський каторжник?»

— Що ти йому відповів?

— Я сказав, що це — складне запитання. На щастя для мене, у нього є почуття гумору. Я забрався звідти дуже швиденько, друже. Він був нормальний, коли ми познайомились, типу, але тепер йому неначе всього міста мало.

— Не турбуйся про Конкенона. Усе має свої межі.

Ідрис і Ранвей підвелися. Ми обійшли вогнище, щоб до них приєднатися. Силвано стояв на крок позаду, з рушницею, перекинутою через плече.

— Певні, що не хочете залишитися на ніч? — запитав Ідрис у Ранвей, тримаючи її руки у своїх.

— Дякую, сер, ні. У покоївки Стюарта жахливий кашель, і я хочу переконатися, що з нею все гаразд. Вона така добра до мене, а вдома нікого не буде аж до нашого повернення.

— Ну добре, перекажіть їй моє благословення. І приходьте ще, коли забажаєте.

Вона вклонилася, щоб торкнутися землі перед ногами вчителя. Вінсон привітно потиснув майстру руку.

— Дякую за вашу гостинність, сер,— мовив він.

— Дуже прошу,— сказав Ідрис.

Силвано покликав двох молодиків.

— Ці двоє чоловіків спустяться для безпеки,— пояснив він.— Вони скеровуватимуть вас, один з факелом попереду, а другий з факелом позаду.

— У них є тарілка їжі для духа-ласунчика,— повідомив їй я.— Вона загорнута в червону тканину. Вони дадуть її тобі внизу і пояснять водію, де краще зупинитися. Ти знайдеш берег річки за допомогою факела.

— Дякую,— мрійливо прошепотіла Ранвей.— Дякую за все.

Вони попрощалися і попрямували в темряву поза вогнищем.

І вони мені снилися тієї ночі, а ще кілька разів наступного тижня. І Дідьє теж приходив до моїх снів, нагадуючи про пріоритети. І Абдулла — наїзник тіней — приходив у сни, що гасали дахами. І Лайза, яка кликала мене відголосками печалі й каяття, свого та мого.

Світ під горою змінювався, звісно ж, як і все інше, але я не міг з ним зв’язатися, за винятком тих снів. Я був не лише фізично відділений від життя, що стало моїм, і людей, які стали моєю громадою друзів,— гора була сховком для мого серця від світу, і воно розчинялось у тому чистішому яснішому повітрі, виринаючи з нього лише для гостей та у снах.

То були важкі сни. Вони будили мене майже щоночі та щоранку ще до того, як сонце і солов’ї могли розвіяти той сон. І ті сонні слова, що збудили мене цієї ночі, належали Ранвей, яка запитувала мене про розкаяння.

Я сів, дослухаючись до нічних звуків лісу. Постать, одягнена в рясу, таку ж білу, як і каміння у неї під ногами, пройшла подвір’ям столової гори.

То був Ідрис, що спирався на свою довгу патерицю. Він зупинився на краю галявини, де розрив у лінії дерев дарував краєвид на міські вогні на видноколі.

Ідрис трохи там постояв, можливо заспокоюючи якихось власних духів чи ступаючи власним канатом між виснаженням і каяттям. Потім повільно повернувся до своєї печери; його обличчя було забарвлене смутком, його кроки — тихі на хисткому камінні.

Жаль — це привид кохання. Жаль — це наше краще втілення, яке ми час до часу надсилаємо в минуле, навіть якщо знаємо, що вже пізно змінювати сказане чи зроблене. Ми чинимо таке, бо це по-людському, бо це притаманно нашій расі. Ми робимо це, бо турбуємося, прив’язані нитками сорому, що є страхом і занепадом у морі жалю.

На шляху жаль, навіть більше за кохання, навчає, що шкода створює шкоду, а співчуття створює співчуття. А впоравшись зі своїм завданням, жаль зникає у ніщо, на яке перетворюються усі речі.

Я знову ліг, міркуючи, чи поклала Ранвей дорогою з гори тарілку з їжею біля річки і чи дух, який вона воскрешала за допомогою каяття, став вільним, щоб її полишити.

Розділ 44

Чимало гостей пітніли, щоб дістатися гірського табору, а дорогою донизу блищали, неначе каміння у прозорій воді. Учитель завжди був чуйний і безтурботний. Ніщо не могло зітерти його м’яку усмішку. Ніщо не турбувало його транс терплячого співчуття. Ну, тобто аж доки він не опинявся з Силвано та мною за душовою шторкою і не починав грати в карти.

Його врівноваженість повністю випаровувалася в гральні-вбиральні, й мудрець починав лаяти тупість і проклинати злочинно необізнаних.

Послідовники чудово чули його тиради й лихослів’я за тоненькою шторкою, але її було досить, аби зберегти гідність, яка ніколи не зраджувала Ідриса на публіці, у всіх на очах.

Це було спокійне місце — відкрита в’язниця. Не було ні керівництва, ні стін, крім тих, які ти звів усередині себе. Але водночас ланцюги, що скували разом послідовників, які жили з Ідрисом, були не менш важкі.

Люди любили його і не могли покинути без сліз. Будьте певні, його було досить легко полюбити.

— Не-еволюційні знання,— сказав він однієї нашої рідкісної спокійної години, десь за два тижні після моєї появи на горі.— Підсумуй.

— Ідрисе, знову?

— Знову, нерозважливий інтелект,— заявив він, нагинаючись ближче, щоб я міг ще раз запалити косяк.— Знання — це не знання, доки його правда не стає самоочевидною під час обміну знаннями. Знову.

— Гаразд, у світі, де яблучка падають з дерев, необхідно отримати еволюційні знання, щоб відійти з траєкторії падаючих яблук, чи щоб зловити одне, чи щоб підібрати одне з землі та з’їсти. Всі інші відомі нам факти, як, наприклад, швидкість падіння і розрахунок, що дозволить посадити об’єкт на поверхню Марса,— не-еволюційні. Не вимагаються в процесі еволюції. Але чому ми володіємо ними? Для чого вони? Це гарний підсумок?

— На трієчку. Ти не згадав, що коли екстраполюєш усі не-еволюційні знання, усі науки, види мистецтва і філософії до їхніх логічних крайностей, то отримаєш знання про те, як усе створює все.

— І?

— Ну, якщо в цілому, то воно зовсім нічого не значить. Цієї миті, наприклад, базуючись на земному досвіді, наука і філософські вчення дозволяють нам самознищитися і прихопити з собою більшість видів тваринного світу. Тож усі знання загалом нічого не вартують. Але, скомбіновані з нашою можливістю перемагати власне тваринне нутро і виражати власну унікальну людську натуру (а це дуже гарна натура), вони стають усім.

— Я цього не розумію.

— Воно в тебе перед носом, але ти не розумієш. Усі тварини наділені тваринним нутром. У нас є тваринне нутро, яке досить наближене до бонобо[113], хочу я з приємністю констатувати, і так само як бонобо, у стресових ситуаціях ми поводимося, неначе шимпанзе.

— І це — наше тваринне нутро?

— Так і є. Але, на відміну від шимпанзе і бонобо, нам необов’язково поводитися так. Ми наділені можливістю модифікації власної поведінки. Шимпанзе — це шимпанзе і поводиться як шимпанзе. Але людська істота може стати, ким забажає.

— Яким чином?

— Коли ми виражаємо нашу справжню людську натуру, то створюємо гуманно-людські речі, яких не існує у тваринному світі. Як, наприклад, демократія і система юстиції. Не існує демократичного фронту шимпанзе. Не існує суду для левів і зебр.

— Мабуть, ні, але...

— Ми — люди — однозначно здатні поєднувати нашу поведінку з ідеями, і почуттями, і відданістю, а ще з мистецтвом. Речами, які виходять винятково з людськості. Ми створюємо самих себе, хіба не розумієш?

— Ідрисе, люди демонструють удосталь тваринних інстинктів,— мовив я.— Я й сам дещо продемонстрував.

— Звісно ж, наше тваринне нутро виходить на поверхню досить часто, і не завжди у приємній формі. Здебільшого зло, спричинене людиною, будь-де,— це наше природне нутро, що самовиражається без обмежень. Але речі, про які пишуть на художніх і наукових сторінках тієї ж самої газети, більше пов’язані з нашою гуманно-людською природою.

— У моїй роботі мало хорошого.

— Ми можемо бути ким схочемо, навіть ангелами. Найліпші речі, на які ми спроможні, коли прагнемо вчинити якнайкраще щодо один одного, у природі більше ніде не зустрічаються. І коли наші гуманно-людські «я» звільняють свій розум від марнославства і жадоби, то ми стаємо не лише здатними на дива, а й самі стаємо дивами, як і судилося.

Це була затяжна промова, і як більшість своїх довгих промов, він закінчив її питанням.

— Яким є твоє розуміння відмінності між Фатумом і Долею?

«Фатум і Доля,— одного разу сказала Карла,— сестри-близнючки.

— Я просто не можу жити з переконанням, що ми не контролюємо власної долі й що Фатум може з нами гратися, неначе з численними іграшковими солдатиками.

— Фатум з нами не грається,— запевнив Ідрис, закінчуючи косяка.— Фатум відповідає нам.

— Як?

Він посміхнувся.

То був дуже ясний день, і чисте небо було настільки блакитне, що ми обоє одягли сонцезахисні окуляри. Він не міг бачити моїх очей, а я не міг бачити його. Це допомагало, бо дуже часто, коли я досить довго вглядався в його листяно-зелені очі, я почувався малюком, який пірнув у струмок, й мав оговтуватися й метикувати, коли якесь нове запитання висмикувало мене зі струмка.

Учні й послідовники спілкувалися і жартували в затінку, завершивши всю роботу на сьогодні. Небо неначе піднялося набагато вище, ніж зазвичай, і здавалося, що з’явилося більше місця і світла.

— Ти хочеш зрозуміти, як працює Фатум, бо хочеш його побороти, хіба ні? — запитав Ідрис.— Ти інстинктивно хочеш боротися, коли опиняєшся під загрозою. Тобі здається, що Фатум воює проти тебе, тож необхідно здобути перевагу в боротьбі. Я правильно розумію?

— Мені б хотілося перемогти в чесній боротьбі, але здається, що Фатум грає нечесно.

— І яким же чином Фатум може грати нечесно?

— Думаю, що Фатум і Час скооперувалися. Вони — спільники.

— Однозначно,— потішався Ідрис.— Фатум — це ще одне ім’я для Карми, яка є ще одним найменуванням Часу, який є ще одним найменуванням Кохання. Вони всі є іменами тенденційного поля, яке пронизує всесвіт. Насправді ж можна з упевненістю стверджувати, що це і є всесвіт.

— Тенденційне поле, Ідрисе?

— Тенденційне поле.

— Із чого воно складається, це тенденційне поле?

— Мабуть, з темної енергії, але те, з чого воно складається, не головне. А важливо знати, що ж воно таке,— так само як і атоми, з яких складається твоє тіло, це не те, ким ти є.

— Гаразд, тенденційне поле з темної енергії,— підсумував я, намагаючись не відставати від його думки.— І що ж воно робить?

— Тенденційне поле — це те, що штовхає рух у напрямку складності й робить це ще з часів сингулярності. У цьому сенсі це і є всесвіт. Коли виникає самоусвідомлення, випливаючи з достатньої складності, то з’являється зв’язок між тенденційним полем і кожним свідомим індивідом, який з ним взаємодіє.

— Зв’язок якого роду?

— Тенденційне поле реагує на наш потяг до Божественного. Ми не здатні безпосередньо осягнути Божественне. Ми не можемо повністю осягнути Джерело нашого всесвіту і його тенденційне поле, та ще й усі безкінечні всесвіти, що схожі на цей, які нескінченно ростуть, неначе квіти, і знову висихають у ніщо, і знову розцвітають у саду вічного творіння, десь в уяві Бога. Ми не можемо цього осягнути. Ми навіть не знаємо всього, що можна дізнатися про наш власний всесвіт, а тим більше нескінченних мульти-всесвітів, чи Божественного, що все це створило. Але ми можемо прямо дізнатися про тенденційне поле, коли схочемо.

— Як?

Ідрис знову розсміявся і запалив ще один косяк.

— А хіба зараз не твоя черга говорити?

Він лагідно кепкував з мене бодай раз на дискусію, щоб тримати у грі, можливо, або щоб спровокувати на відкриття. Усі гуру, навіть ті, які стверджують, що не існує гуру, є чудовими психологами і вміло підводять до правди.

— Я справді часто перериваю, Ідрисе, і перепрошую за це, але роблю це, лише коли не розумію. Саме зараз я все зрозумів. Прошу, продовжуй.

— Дуже добре,— сказав він, розслабляючись і підкладаючи ноги під себе на полотняному кріслі.— Проговорімо все це. Під час Великого вибуху деякі характеристики додалися до створеного Всесвіту. Наприклад, простір, і час, і матерія, і гравітація — усі можливі характеристики додалися до Всесвіту завдяки Великому вибуху. І тенденційне поле, яке штовхає рух у напрямку складності, було ще однією характеристикою, доданою Великим вибухом. Я також хочу зауважити, що низка позитивних характеристик також була додана до кожної часточки матерії... Ти ще зі мною?

— Простір, час, матерія, гравітація, класична фізика, фізика елементарних частинок, тенденційне поле, позитивні характеристики — все було додано Великим вибухом.

— Так,— хихикнув він.— Лаконічно сказано. Тенденційне поле оперує дуже простою напівлогічною програмою «якщо... то...», яка керує всім, усюди. Елементарний алгоритм: якщо станеться це, то станеться і те, керує всім, навіть ентропією. Якщо таке відбувається, то народжується цілком розвинена самосвідомість, а потім відбувається з’єднання з тенденційним полем.

— А хіба ентропія[114] не керує лічильником складності?

— Ні. Ентропія керує лічильником порядку. І взагалі, нескінченна ентропія існує лише в закритій системі. А з чорними дірами в нашому всесвіті, які ведуть невідомо куди, це не закрита система.

— Пробач за повернення назад. Ти маєш на увазі, що незалежно від того, яким вчинкам у своєму житті ти надаєш перевагу, хорошим чи поганим, усе одно завжди можна встановити зв’язок з тенденційним полем?

— Якщо налаштуєшся на тенденційне поле через розкриття і розвиток низки позитивних характеристик усередині себе, то тенденційне поле відповість постійною енергією і самоствердженням. Якщо працюватимеш проти тенденційного поля, стаючи негативним, нечесним, черствим, і не усвідомлюватимеш істину, то ослабиш свій зв’язок з тенденційним полем і зазнаєш екзистенційного жаху, незважаючи на багатство, чи популярність, чи владу.

— Екзистенційний спокій замість жаху? Ти це маєш на увазі?

— Якщо втримаєш зв’язок з тенденційним полем, то отримаєш безтурботність. Життя — це зв’язок, світ — це зв’язок, і обоє завжди виснажуються після роз’єднання.

— Практично всі мої знайомі, окрім близьких друзів, переживають якийсь тип екзистенційного жаху. То хіба ж це не частина людського буття?

— Ніщо не є частиною людського буття, крім нашої звичайної людської природи. На початку нас було кілька сотень. Кілька сотень без кігтів чи іклів, але ми вирізали їх у хижаків, які намагалися нами поживитися. Ми вчилися, завдяки взаємодії та любові, не боятися жодної істоти і жодного місця на суходолі чи на морі. Ми були неперевершені й були згубні. Але ми можемо бути будь-ким, від убивць власних сусідів до рятівників далеких сусідів нашої галактики. Ми можемо формувати власну долю. Ми маємо інструменти. Ми можемо...

Увагу святого привернуло сум’яття серед його учнів. Ми обернулися — й побачили Навіна і Діву, які з’явились на горі. Вони спілкувалися з невеличкою юрбою.

— Що за гарненька дівчина,— тихенько мовив Ідрис.— Ти її знаєш?

— Це Дівія Девнані, але раджу називати її Дівою.

— А її батько — Мукеш Девнані, промисловець?

— Саме так.

— Тоді вона, мабуть, потрапила в халепу. Познайом нас.

— Так, сер.

Я їх познайомив. Коли Ідрис узяв Діву за руку і повів до зручного лежака, який нещодавно звільнився, я провів Навіна присісти на колоді, де Ранвей сиділа зі мною кілька тижнів тому, розмовляючи про злочин і кару.

Навін почав розмову зі злочину і кари.

— Конкенон пересуває свою наркоточку,— розповів він, коли ми всілися.— Це рухомий звір, якого важко зловити, але я починаю простежувати систему. А за Ранджита призначена винагорода.

— І не кажи. Скільки?

Він глянув на мене, увесь такий прямолінійний детектив.

— Чому ти хочеш знати?

— Просто цікаво,— сказав я, посміхаючись.— Якщо є горщик, то в мене є кілька друзів, які були б не проти вкинути туди кілька баксів.

— Узагалі-то, горщик є,— посміхнувся він.— Існує легенда, що місцевий підрядник і місцевий політик змагалися один з одним заради його вбивства, але потім об’єдналися, аби подвоїти суму.

— Це має надовго утримати його подалі від Бомбея. Якщо вийде, перевір тих, хто знає Гоа. У мене є кілька друзів з компанії в Делі. Я порозпитую, і подивимося, чи він не там ховається.

— Дідько, так. Що ж до іншого фронту, то за останній тиждень було дві бійки між санджайською компанією та скорпіонами в Колабі. Стріляли. Розгромили дві крамниці. Та маленька війна, яку розпочали скорпіони в «Лео», стала гарячішою. Спалили один з їхніх будинків на Марін-Лайнз. Газети твердять, що то була відплата. Під час пожежі померла медсестра. У пресі зчинився ґвалт. Санджая затримали, але потім відпустили. Не було доказів.

Я був у тому будинку. Я знав, що дружина Вішну захворіла. Ось чому в маєтку була медсестра, яка загинула. Я знав, що все не вщухне, доки полум’я не почне палати в Санджая перед очима.

— Ой, і твій друг Абдулла повернувся,— додав Навін.— Він переказував, що ви зустрінетеся, коли ти зійдеш з гори. Але також наполіг, щоб ти зоставався тут ще бодай тиждень.

— Ще тиждень?

— Саме це він сказав.

— Дідько, оце був звіт. Дякую, що піднявся сюди заради цього.

— Узагалі-то,— мовив він, посміхаючись,— ми піднялися сюди з твоєю подругою.

Я зазирнув йому в очі. Він кивнув.

— Де вона?

— У тій другій печері, он там. Вона попросила дати їй кілька хвилин, а потім повідомити тобі, а ніхто не відмовляє Карлі!

Розділ 45

Я погнав по слизьких білих камінцях, зупинившись перед входом у печеру. Карла сиділа на дерев’яному стільці, роздивляючись срібну фігурку богині Лакшмі, що лежала на її долоні.

Я стояв біля входу, лицем до вітру, як і вона колись — тієї нашої першої зустрічі на горі.

— Розкажи мені жарт, Карло.

Вона повільно обернулася, аби на мене глянути. Краєчком ока я міг розгледіти її посмішку.

— Тож,— поцікавивсь я,— ти жартуватимеш, чи як?

— Гаразд. Чому копи називають інформаторів подвійними лящами?

— Ми не бачилися три тижні, а ти розповідаєш мені жарт про копів?

— Узагалі-то, шістнадцять днів і вісім годин. То ти хочеш почути жарт чи ні?

— Гаразд. Чому копи називають інформаторів подвійними лящами?

— Бо їх треба ляскати вперше, щоб змусити говорити, а потім ще раз, щоб заткнути.

— Іди сюди,— покликав я.

Вона поцілувала мене, обвивши руками за шию, звівшись навшпиньки, приліпившись тілом так, наче ми були двома деревами, які сплелися в одне.

— Я такий радий тебе бачити,— зізнавсь я.— Для чого були ті десять хвилин, на які Навін мав мене затримати?

— Підйом мене трохи перегрів, а хотілося виглядати як слід. Для тебе.

— Ходімо кудись в інше місце.

Я повів Карлу до місця Силвано, де ми вмостилися на кам’яній лаві з широким краєвидом на дерева внизу. На скелю хвилями накочував бриз, підіймаючись із долини поривами теплого повітря. Дерева на краєчку скелі хиталися, розбризкуючи пір’ясту тінь.

— Розкажи мені все,— попросила вона.

— Кумедно. Я хотів попростити тебе про те саме.

— Ні, ти перший.

— Тут не так багато відбулося. Загалом, усе спокійно. Це наче тематичний парк для людей, які полюбляють вести господарство. Усі захоплюються домашніми справами.

— І як це тобі?

— Нормально. Я надаю перевагу роботі над правилами.

— Дякую, що залишився тут, Шантараме. Люблю тебе за це. Знаю, що це не те місце, де ти хотів бути.

Вона не пояснила, чому потрібно було триматися подалі від міста, а я не запитував. Я просто радів, що вона зі мною.

— Але принаймні тут не буває нудно. Багато людей приходить, аби зустрітися з Ідрисом, і сидить тут годину або дві.

— Які саме люди?

Вона розслабилася, підпираючи голову долонями і щасливо усміхаючись сонячному промінню.

— Кілька днів тому тут був політик. У нього було зброї, як на Дикому Заході, а ще охорона. Він хотів порадитися. Ідрис порадив йому залишити охорону і броньовані автомобілі та пройтися по вулиці у звичайній сорочці, штанах і сандаліях.

— Що відповів політик?

— Політик сказав, що як таке зробить, то його вб’ють. «Оце і є твоя проблема,— пояснив Ідрис.— Іди й виріши її».

— Обожнюю цього чоловіка. Йому потрібно виступати на сцені.

— А ще прийшли і залишилися півдюжини садгу, які поклоняються Шиві. Кисень вони отримували тільки через люльку, дискутували з Ідрисом удень і вночі, а тоді почали розмахувати над головами своїми тризубами Шиви, погрожуючи всіх повбивати. Зрештою нам із Силвано довелося все залагодити.

— За допомогою гвинтівки Силвано?

— Звісно, ж ні. Не можна стріляти у святих людей. Ми заплатили їм, щоб вони пішли геть.

— Розумний хід. Як усе йде з Силвано?

— Класно. Він гарний хлопець.

— Я знала, що він тобі сподобається, бо у вас багато спільного.

— Спільного?

— О так.

Я замислився про це, але тільки на мить.

— Він мені подобається. Він був би гарним доповненням до нашої команди.

— Нашої команди? У нас є команда?

— Я про це думав. Мені здається, що ми могли б...

— Поговорімо про це потім,— запропонувала вона.— Як у вас з Ідрисом?

Я хотів поговорити про нас і про те, що ми робитимемо разом у Місті-Острові чи за його межами. Я хотів поговорити про нас і поцілувати її.

— Я б краще поговорив про нас,— усміхнувсь я.

— Яку вас з Ідрисом? — повторила вона.

— Ідрис... дуже крутий, маю визнати.

— Він відчинив тобі якісь двері?

Серйозне запитання, і досить кумедне також: я витратив більшість свого життя на те, щоб зачиняти двері, й робив усе можливе, щоб вони залишалися зачиненими. Було забагато подій у минулому, які я не хотів згадувати.

— Двері, що ведуть до розуму, звісно,— розповів я.— Але якщо тебе цікавить, чи я перемінився... Ні, я не змінився.

Вона оцінила краєвид: долина і село зі шпилями мерехтіли оддалік.

— Ти знайшла мадам Жу? — запитав я.

— Вона під землю запала,— відповіла Карла, зосередившись на точці, де земля намагалася поцілувати небеса.

— Зовсім глухо?

— Ніхто її не бачив і не чув про неї, відколи Дідье з Навіном почали розпитувати. Вона, мабуть, іще в місті. Вона дуже підступна. Якщо ця жінка не хоче, щоб її знайшли, то стає невидимою.

— Таких немає. Якщо мадам ще не втекла, то ми її знайдемо. Навін передав мені повідомлення від Абдулли. Він...

— Попросив тебе залишитися тут ще бодай на тиждень. Абдулла зателефонував і все мені розповів. Саме тому я притягнула сюди Навіна.

— А Діва?

— Тут дещо інше. Я хотіла познайомити її з Ідрисом. Маю плани на Діву, і щось мені підказує, що Ідрис стане космічним зв’язком для нас.

— До речі про космічні зв’язки,— сказав я, затягнувши її до себе на коліна та починаючи цілувати.

Земляний аромат пронизував її волосся. Сонце торкалося нас теплим світлом, що пробивалося крізь листя, а вітри колихали дерева на скелі своїм гарячим подихом. Карла.

— Ми можемо сьогодні переночувати тут, Шантараме?

— Ми можемо сьогодні переночувати тут.

— Добре. Тоді повертаймося до діток і будемо хорошими.

— Ну... я...

Ми були хорошими з Навіном і учнями. Ідрис розмовляв з Дівою десь дві години, а потім наполіг, щоб бідненька маленька багатійка зосталася на ніч у бідненькій маленькій дівчачій печері разом з іншими дівчатами на горі.

Діва здивувала мене, відразу ж погодившись, а потім перестала дивувати, наказавши Навіну повернутися до авто і принести всі необхідні речі.

Коли повечеряли й помили тарілки, деякі учні залишили гору, а інші вирушили до печер, щоб учитись або спати. Нічні сови — мої друзі — усілися навколо вогнища і сьорбали пересолоджений чорний чай з додаванням рому.

Я підвівся, щоб побажати гарної ночі Ідрису і Силвано, які сиділи поряд, з того боку вогнища.

Навін, Діва і Карла базікали й жартували разом, а світло вогню розфарбовувало їхню загадкову красу.

— Ця Діва — надзвичайна молода жінка,— м’яко мовив Ідрис, коли вона розсміялася після якихось слів Карли.

Під час їхньої приватної розмови з Ідрисом Діва настільки розвеселила мудреця, що той не міг зупинити хихотіння. Спостерігаючи за її сміхом біля вогню, святий знову загиготів.

— Ти не вважаєш її надзвичайною?

Я глянув на жінку біля Карли. Ні, я не бачив у ній нічого надзвичайного.

— Вона надто розбещена дівчина,— мовив я.— Розумна, гарненька — і розбещена.

— Ти можеш мати рацію цієї миті,— розсміявся Ідрис.— Але уяви, якою вона стане і чого може досягти.

Він пішов спати у супроводі Силвано.

Коли я приєднався до інших, Діва відтягла Карлу за лікоть, і вони разом повсідалися на шезлонгах, які стояли повернуті до східного лісу.

Я бачив їхні профілі понад спинками шезлонгів: дівчата спілкувалися. Я сів біля Навіна.

— Приємно бачити твою усмішку, друже,— зауважив він.

— А я усміхався?

— Ти усміхався. Ну, до того як відійшла Карла, ти усміхався.

Він пошургав у вогнищі ломакою, розкидаючи ламкі іскри.

— Що тебе бентежить, хлопче?

— Це може зачекати до ранку,— запевнив він, розмішуючи вогонь.

— Зараз саме час. Що сталося?

— Я хвилююся за неї,— зізнався він, зиркаючи на дівчат у шезлонгах: чувся лише їхній сміх.

— За Карлу?

— Ні,— насупився він.— За Діву.

— У чому проблема?

— Її батько вплутався в дуже погану компанію. Я маю на увазі надзвичайно поганих хлопців. Це довгі капіталовкладення, а в них короткий терпець.

— Зачекай-но. Мукеш Девнані — один з найбагатших людей Бомбея.

— Він десь набрав достобіса інвестицій. Хотів одразу ж після затвердження проекту перейти від будівництва бізнес-центрів до будівництва цілих містечок і міст. Єдині люди, які мали достатньо грошей на здійснення цієї мрії...

— ...були хлопці з коротким терпцем. А тепер вони хочуть отримати назад свої кошти, та ще й з відсотками.

— Саме так. Дивно, що і Ранджит теж у це втрутився.

— Ранджит? Як?

— У своїх газетах він ініціював кампанію проти одного з нових міст, яке зібрався побудувати Мукеш. Страшні історії змусили уряд змінити свою думку і скасувати ліцензії Мукеша. Увесь задум почав розвалюватись. Усе настільки погіршилося, що коли в маєток приїхали копи, ми не знали, чи то було для його захисту, чи для арешту.

— Він має все компенсувати, Навіне, навіть якщо це призведе до банкрутства.

— Саме це і я казав. Йому казав, шанобливо, звісно. Але там є якась заковика. Я не знаю, яка саме. Тепер я лише інколи можу потрапити до маєтку в Джугу. Я зрозумів це після кількох спроб покопирсатись у його кабінеті. Думаю, що Діва... думаю, що це лише питання часу, коли її викрадуть. Її мати померла шість років тому. Вона — його єдина дитина. Єдина спадкоємиця. Для його ворогів це гарний спосіб нашкодити. Це проста логіка, у викривленому розумінні. Я хвилююся, чоловіче.

— Ти справді переконаний, що все так погано?

— Так. Я... трохи панікую. На це неможливо вплинути, а я дуже турбуюся за цю дівчину, навіть якщо переконаний, що її батько — мудило.

— Вивези її з міста.

— Я намагався. Вона знає, що в батька якісь проблеми. Вона не поїде.

— Ти міг би її десь тимчасово заховати.

— Як? Де? Вона ж зірка, друже. Я витрачаю більше часу, тікаючи від преси, ніж від поганців. І вона все це обожнює. Я мусив заборонити телефон. Вона телефонувала папараці й розповідала, де буде. Вона з усіма ними на «ти». Вона пригощає їх напоями. Вона стала хрещеною матір’ю для дитини одного з них.

Я розреготався, але потім помітив, що Навіну не до сміху.

— Дівчина вважає обачністю все, окрім повітряної реклами, якою вона користувалася на своє вісімнадцятиріччя. Діва сама розповіла. Тож хай куди вона потрапить, буде те саме.

— Ти можеш заховати її в нетрищах,— запропонував я.— Якщо дівчина на таке погодиться. Одного разу я ховався там цілих вісімнадцять місяців, і це одне з найбезпечніших місць у моєму житті.

— А її там прихистять?

— Голова нетрищ — мій друг. І він обожнює вечірки. Чоловік закохається в Діву. Але це не для всіх, і Діва однозначно не всі.

— А ти не жартуєш, ну, про нетрища?

— Хіба що ти можеш запропонувати краще місце для переховування Діви від бомбейської шаленої юрби? Але ніяких обіцянок. Спочатку я маю поговорити про все зі своїм другом.

Навін знову глянув на дівчат. Карла з Дівою реготалися, прикриваючи ротики й носики, аби приглушити звуки.

Вони щось пили. Це було щось добре.

— Слухай, Навіне, якщо ти ще вважатимеш цю ідею вдалою після мого повернення з гори, я запитаю про це Джонні Сигара. Згода?

— Я не певен, як можна подати цю ідею Діві, але згода. Прошу тебе, Ліне, зроби це. Я б хотів отримати будь-які доступні варіанти, якщо все піде шкереберть з її батьком.

— Звісно, Навіне. Дізнаймося, що саме п’ють наші дівчата.

Ми ще довгенько разом розмовляли — четверо друзів, об’єднані страхом, так само як і вірою; приятельством, так само як і дружбою.

Під час першої ж перерви в наших веселих теревенях ми з Карлою побажали молоді доброї ночі, згребли кілька ковдр, трохи води та їжі й, присвічуючи смолоскипом, попрямували до місця Силвано.

Я влаштував для нас затишне кубельце, використавши дві ковдри як тоненькі стінки і пом’якшивши землю рештою. Ми вмостилися напівсидячи, спираючись на лікті. Я відкрив контейнер з їжею, а там були холодні смажені шкоди, ананас, кеш’ю і пиріжки з сочевицею, кілька жменьок горіхів і бенгальський заварний крем у маленьких глиняних горщичках.

Карла знову закрила контейнер і витрусила сумочку, висипавши на ковдру дві фляги, портсигар і золоту запальничку з невеличким годинником, умонтованим у задню стінку. Стрілки годинника показували двадцять три хвилини по півночі.

— Годинник на твоїй запальничці зупинився,— мовив я,— тягнучись по нього.

— Не звертай уваги,— мерщій порадила вона.— Мені так подобається.

— Карло, я повернуся за тиждень, і...

— Дозволь мені сказати першій...

— Гаразд.

— Я інвестую частину грошей у бізнес Дідьє і Навіна. Вони збираються збільшувати детективну справу, і я гадаю, на них чекає успіх.

— Гаразд, але я взагалі-то думав про франшизу на чорному ринку. У мене є знайомі, я можу купити їхнє фінансування, а може й відданість. Я можу нас непогано забезпечити.

— У мене є кошти.

— І ти маєш залишити їх собі.

— Не відомо, скільки ще часу ми будемо в Бомбеї,— зауважила вона, відпиваючи з фляги й передаючи її мені.— Насолоджуймося цією поїздкою, поки можемо, і зробімо її якомога безпечнішою.

— Детективний бізнес не входить до десятки найбезпечніших професій. Я певен, що і в сотні його теж немає.

— Шантараме, це все одно краще, ніж злочин і кара.

Злочин і кара. Як часто впродовж останніх кількох днів я чув чи подумки промовляв цю фразу, яка є відлунням сміху Долі? Скільки треба тих разів?

— Карло, я не бачу себе в цьому рівнянні.

— Ти — мовчазний партнер,— пояснила вона.— Як і я.

— Справді?

— Що мовчазніший, то краще.

— Мовчазний?

— Ти спілкуватимешся з людьми, до яких не зможуть достукатися Дідьє з Навіном. Якщо нам доведеться з ними спілкуватися, то хто це зробить краще за тебе чи мене? Чому не ми обоє?

— Карло,— посміхнувсь я, жадаючи зняти її одяг разом зі своїм і припинити цю розмову.— Я не можу перейти від вчинення злочинів до їхнього розкриття. Мої таланти лежать у галузі лиходійства.

— Ми будемо спеціалізуватися,— сказала Карла, роблячи ще один ковток,— на зниклих особах.

— Карло,— засміявсь я.— Ми з тобою і є зниклими особами.

Вона приєдналася до мене.

— Справи, на яких поставили хрест копи,— розтовкмачила вона.

— Якщо копи ставлять хрест, то, мабуть, для цього є вагома причина.

Вона вибрала косяк з портсигара і запалила його.

— Не обов’язково. Інколи вони хочуть лише викинути справу, та ще й таку, яка могла б вирішитись. А інколи їм платять, щоб дивилися в інший бік. Чоловіки-втікачі, зниклі наречені, марнотратні сини. Ми станемо останньою соломинкою для втраченого кохання.

— Карло, я не бачу в цьому особливих прибутків. Здається, що я стану твоїм утриманцем.

— Прибутків дійсно не буде. Не одразу. Справа коштуватиме більше, аніж приноситиме грошей. Але особиста охорона й розшук ще розквітнуть у цій країні. Це вдала ставка. І на щастя, в мене є достатньо фішок, щоб довго грати в цю гру. Якщо це тебе турбує, то веди підрахунки; розрахуєшся, коли справи підуть угору.

— До речі про зниклих осіб, є якась інформація про Ранджита?

— Ще ні. Промайнула чутка, що його помітили на яхті десь біля Мальдів. Я намагаюся її підтвердити. Наразі головування за дорученням від нього перетворило мене на серйозного гравця. Добре, що він був паршивим босом, а я — ні. Мені в пошуках допомагає уся його інформаційна імперія. Іронічно, еге ж?

— Ти ще мешкаєш у «Таджі»?

— Так. Там принаймні зараз безпечно. У них добра охорона внизу, а я організувала ще кращу охорону нагорі.

— Ти бачилася з Дідьє?

— Він зависає зі мною. Його дуже налякали метальники кислоти. Ти ж знаєш, який він марнославний.

— Він не вважає це марнославством. Він вважає це гарним смаком, а я думаю, що ми обоє маємо рацію.

— Так чи так,— сказала вона,— я усуну цю жінку з переліку моїх перешкод.

Карла все відсунула вбік і лягла на ковдру, заклавши одну руку за голову.

— Тож, Шантараме, тепер ти дізнався про мої плани, станеш учасником?

Доля веде тебе до бажаних речей, а Час обирає найбільш невдалу мить. Чи міг я брати участь у її плані детективного агентства, що займатиметься пошуками втраченого кохання? Ні. Я не міг працювати з копами і не міг нікого їм здавати, що робило мене нікчемним детективом.

Карла про це знала. Вона бачила це в моїх очах і в моєму диханні — у важких подихах неспокою, бо наші шляхи розходились у різні боки від гори.

— Не думай зараз,— попросила вона.— Завтра дуже схоже на тебе. Ніколи не приходить вчасно.

Вітер у місячному сяйві малював на її шкірі мереживо з листяних тіней. Кохання присутнє в усіх минулих життях, щоразу як ми кохаємо і втрачаємо одне одного: зоряне сяйво на сонному обличчі. Тієї ночі на моєму небі не було зірок, не було світла, яке б могло стати орієнтиром у морі того, ким ми були і не були. Але мені було байдуже. Карла заснула в моїх обіймах, і я вже плив додому.

Частина VIII

Розділ 46

Я не приєднався до Карли, Навіна і Дідьє та їхнього «Бюро втраченого кохання». Назвіть мене впертим. Навін так і робив. Назвіть мене навіженим. Дідьє так і робив. Назвіть мене вільною душею. Карла так не робила. Вона взагалі зі мною не розмовляла. І навіть не відповідала на листи, але сама надіслала звісточку з Навіном, щоб я тримався подалі, доки вона не охолоне. Натомість розпаливсь я і придбав у Дідьє його злочинне портфоліо, присвячене чорному ринку. Він став законослухняним бізнесменом — партнером у «Бюро втраченого кохання», за двоє дверей від моїх, і вирішив повернутися спиною до чорного бізнесу. Я відмовився від його афер з наркотою та дівчатками за викликом і зосередився на операціях з валютою. Потрібен був час, аби розібратися з усіма деталями. Я купував білі гроші, які стали чорними, знову перетворював їх на білі завдяки чорному банку і отримував невеличку щотижневу націнку на високому щоденному грошовому обороті: пан або пропав. Це було неначе на фондовому ринку, тільки без обману й корупції.

Коли Карла нарешті відповіла, по обіді другого дня після повернення з гори, я погнав на зустріч з нею до дамби в Джугу, де кілька тижнів тому ми згадували Лайзу, нашу спільну втрачену любов.

І поки вечірні пішоходи оминали нас, щасливо усміхаючись, і сонце почало зникати за обрієм, Карла голосила й запевняла, що не образилася на мене, просто її турбували Ранджит і Лайза.

— Що Ранджит робив тієї ночі з Лайзою? Що робила з ним вона? Відколи я повернулася до Бомбея, то тільки й думаю про це,— плакала в мене на грудях вона, і ми отак стояли, поки вона не заспокоїлася.— От чому я цього не розумію, Шантараме?

Карла завжди була на два кроки попереду будь-якого розумника. Таємниця жерла її, коли для мене це був лише дрібний гнів; це була мов піщана буря для неї, а для мене — пісок у пісковому годиннику з нашкрябаним на ньому іменем Ранджита. Я мав порадити їй усе відпустити, як колись порадила мені вона.

— Ми його знайдемо,— запевнив я.— Коли це станеться, ми про все дізнаємось. А доти нам потрібно полишити ці думки, бо подуріємо. Ну, принаймні більше, ніж зараз.

Вона посміхнулася.

— Щось не клеїться,— сказала вона.— Дещо, про що я маю знати, але не знаю. Ось воно, просто в мене перед носом. Але ти маєш рацію: якщо я не відпущу, то це зведе мене з глузду.

Яскраво-червоний захід сонця, остання благодать світила, змив недоліки й помилки з кожного обличчя і постаті на променаді: океан надвечірнього світла демонстрував лише прекрасні речі всередині нас.

Ніжні подихи вітру ганялись один за одним уздовж дамби, граючись спідницями й сорочками людей на дорозі. Почали блимати перші автомобільні фари.

Після кожного авто на Карлиному обличчі з’являлися бліді тіні пальмового листя, промальовуючи точний вигин від шиї до вуст. Карла.

— То це твоя гордість не дозволяє тобі приєднатися до Дідьє, Навіна і мене? — запитала вона, і до мене обернулося суворіше око.

— Ні.

— Знаєш, гординя — це єдиний гріх, який ми не можемо в собі розгледіти.

— Я не гордовитий.

— У дідька, ти не гордовитий! Але це добре. Мені подобаються гордовиті чоловіки. Такі жінки мені теж до вподоби. Але це не повинно зараз тебе зупиняти. Ми можемо все влаштувати.

— Як, Карло?

— Може, ми залишимося тут на тиждень, гаразд, а може, і на три роки. Бізнес може почати працювати через три місяці. У наступні п’ятдесят років безпека стане серйозним питанням в Індії. Кажу тобі. У мене було два роки для вивчення таких речей з найкращими радниками Ранджита.

— Ти це серйозно, правда ж?

— Я завжди серйозна, коли йдеться про кохання.

— Кохання? — вишкіривсь я, неначе ідіот.

— Будь уважний,— тицьнула в мене вона.— Я розповідаю про бізнес.

— Гаразд. Уважно слухаю.

— Гроші не потечуть від заможних до жебраків. Вони потечуть від жебраків до заможних як ніколи швидко, і там вони й залишаться. Це настільки обурливо-нечесно, що особиста безпека однозначно не втратить привабливості. Бачиш?

— Трохи дивно. А як щодо детективної агенції?

— Ми — бюро, а не агенція. Ми займаємося лише одним типом справ. Втраченим коханням. Ми не шпигуємо, не підглядаємо, не слідкуємо. Ми шукаємо Втрачене Кохання. Це і є наша перепустка до ширшої зони безпеки. Ми почнемо рости, і швидко.

— Як?

— Якщо хочемо рости, то необхідно потоваришувати з усіма головними гравцями. Якщо дорогою ми знайдемо і для них втрачене кохання, то вони потім не зрадять. До того ж ми зможемо дізнатися, де танцюють усі скелети.

— Ти справді все продумала.

— Може, більше не констатуватимеш фактів?

— Дивись, я розумію твою логіку і бачу суть...

— Справді? Це ідея чиста і правильна. А на твоєму боці арени я не бачу правоти.

— Правота? Ми зараз говоримо про те, що правильно?

— Знаєш, хай що буде — такі цікаві речі, як успіх, і невдача, і веселощі,— для мене головним є те, що це буде правильно і матиме вплив, або я відстала від реалій.

— Шукати втрачене кохання?

— А тобі краще втрачати знайдене кохання?

Вона ляснула мене цими словами, бо вирішила, що я не сприйняв її серйозно, але воно боліло.

— Це про мене? Про нас?

— Це не я відмовляюся від усього цього, Шантараме.

— Карло, я твій. Але ти знаєш, що я не можу співпрацювати з копами.

— Ти можеш триматися осторонь від цієї частини роботи.

— Від передачі людей поліції чи надання свідчень у суді? Від цього мені триматися осторонь?

— З поліцією спілкуватиметься Дідьє. Сказав, що мріє про бесіду з копами, коли він не лежатиме на підлозі.

— Тут не лише про це йдеться. Карло, для мене забагато стоїть на кону. Мене розшукують скрізь, окрім цього місця, і це лише тому, що я знаю як відкупитись. Я не переступаю межі. Копи не чіпають лише тому, що я не торгую наркотиками чи дівчатами, нікого не обманюю, не б’юся ні з ким, хто на це не заслуговує, тримаю рота на замку, коли вони гамселять мене, і регулярно їм плачу, та ще й добре.

— Рай,— сказала Карла, й одна її брова підстрибнула, неначе та пересмішниця на гілці.

— Вони мене терплять. Але це може змінитися, а потім доведеться тікати, і швидко. Ти ж знаєш. Я не можу займатися нічим серйозним, та й тобі не треба. Я гадав, що ти це усвідомлюєш.

— Я ж казала, що стала мовчазним партнером,— мовила вона, і ферзі раптово блиснули на мене.— Але я завжди можу віднайти свій голос, якщо ти не забажаєш приєднатися.

Запала нетривала тиша. Карла провокувала мене сказати щось не те, і, мабуть, я так і вчинив.

— Ти чула щось нове про Ранджита?

Вона відвела погляд. Я подумав, що образив її, тож спробував змінити тему.

— Як щодо такого? — запропонував я.— Ти виїдеш з «Таджу» й оселишся в сусідній з моєю кімнаті.

— У сусідній кімнаті?

— Я серйозно, Карло. Там є три кімнати з балконом, що виходить на гарну вулицю, а ти казала, наче полюбляєш безпеку.

Вона це обдумала, зиркаючи на мене краєчком двох ферзів.

— Ти говориш про піжамні вечірки? — запитала вона, знаючи, що я погано граю в цю гру.

— Я залишу піжамні вечірки на наступну розмову. Але я для твоїх дверей купив нові замки і встановив їх.

— Моїх дверей?

— Е... так. Якщо ти погодишся на цю кімнату.

— Ти був переконаний, що я погоджусь.

— Е...

— Скільки замків ти встановив?

— Ти про вхідні двері?

— А про скільки дверей ми говоримо?

— Про всі. Ванна, спальня, балкон — про всі.

— Га-аразд,— посміхнулася вона.— Ще якісь сюрпризи будуть?

— Я поклав у ванній аптечку з набором для накладання хірургічних швів. Ти зможеш зашити величеньку рану, якщо доведеться.

— А ще кажуть, що романтика померла,— розсміялася вона.

— І в мене є ще кілька хороших речей для тебе.

— Ще щось, правда?

— Так, тут, по сусідству, є кілька чудових крамниць. Я попросив менеджера поставити у твоїй кімнаті холодильник і заповнити його горілкою, содовою, лимонами і найжахливішим сиром, який можна було відшукати.

— Круто.

— І я приліпив ножа під шухлядою у столі. Якщо правильно її відсунеш, то людина, яка стоятиме в кімнаті, не побачить, як ти його діставатимеш.

— Не побачить, як я його діставатиму, га?

— І на твоєму ліжку є пофарбовані металеві трубки.

— На моєму ліжку є трубки,— захихотіла вона.

— Так. Я перевірив, щоб вони закінчувалися голівками. Їх можна відкрутити біля узголів’я. Я запхав у одну пачку з грошима, а в іншій є тоненький ніж. Про всяк випадок.

— Зручно.

— Я купив тобі ситар[115].

— Ситар. А це навіщо?

— Не знаю. Він продавався в музичній крамниці на першому поверсі, а я не зміг встояти.

— Знаєш...

— Прибиральниць немає,— розповів я, втручаючись.— Але внизу є крамниця ситарів, а менеджер нагорі ще божевільніший за мене, і загалом, думаю, що твій переїзд до нас, Карло, це дуже добра ідея. Ти у грі?

— Любий, до кінця твого життя я в грі.

— Ти серйозно?

— Я серйозно.

— Добре, їдьмо тебе влаштовувати, сусідко.

У «Тадж» поверталася вона зі мною. До готелю ми їхали за Рендаллом. Я утримався від спокуси обігнати його. Це було неважко. Карла тримала ліву руку на моєму плечі, а праву на стегні, голову ж прихилила мені до спини. Я хотів продовжувати поїздку, аж поки мотоцикл не заглухне.

— Знаєш,— сказав я, коли ми піднімалися по сходах готелю «Тадж» до тихого куточка.— Ми можемо їхати, аж поки не опинимося десь дуже далеко або мотоцикл не заглухне.

— У мене багато справ, Шантараме,— посміхнулася вона.— І взагалі, втрачене кохання — це козир, принаймні зараз. Перша офіційна справа нашого бюро — це Ранджит, і ми знайдемо цього крота, хай де він є.

— Офіційна справа?

— Я зареєструвала нас у поліції як бюро. Зробила все швидко, використавши людину Ранджита. Він — член корпорації і зрадів нашій зустрічі. Після зникнення Ранджита прибутків немає. А коли я прийшла до нього на зустріч, то мала з собою американську зелень. Він хороший хлопчина, тільки іноді зовні видається жадібнішим, ніж є всередині.

Прийшла моя черга сміятися.

— Поговорімо про це пізніше,— мовила Карла, підтягуючи мене ближче і міцно тримаючи, шкарлупка до шкарлупки — ідеально.

— Гарненько відіспися,— порадила вона, нарешті відпускаючи мене.

— Гаразд... що?

— Тобі ліпше виспатися якнайкраще,— уточнила вона.— Якщо таки відмовляєшся працювати зі мною в бюро та стаєш фрілансером.

— Зачекай-но хвилинку. Я що — не зможу повернутися до тебе ввечері?

— Звісно ж, ні,— заявила вона, вирвавшись з обіймів і підійшовши до дверей.— І взагалі, вона ще буде тут уранці.

— Хто ще буде тут уранці?

— Хіть,— мовила вона, відчиняючи двері.— Ти пам’ятаєш Хіть, еге ж, Шантараме? Гарненька дівчинка, дуже весела, жодного сумління?

Двері зачинились. Я знову нічого не розумів. Потім я знову посміхнувся. Дідько, Карла.

Повернувся я до готелю «Амрітсар» розгубленим і побачив, що менеджер теж у скруті: він запхав носа у велику коробку з написом «Скрута Інк».

— У чому дилема, Джасванте?

— У цій коробці має бути бластер,— сказав він, зводячи на мене погляд, доки руки продовжували копирсатись у пакувальній піні.— А, от він де!

Він витягнув з коробки іграшкового бластера, але тріумф швидко зів’яв.

— Це все неправильно! Фотонний випромінювач не на своєму місці. І немає відбивача. Зараз нікому не можна довіряти.

— Це ж іграшка, Джасванте,— помітив я.

— Копія,— виправив він.— І не надто точна.

— Це просто копія іграшки, Джасванте.

— Ти не розумієш. У мене є друг-парс, який пообіцяв, що зробить справжнього, якщо знайду ідеальну копію оригіналу. Він не працюватиме з цим лайном. Він же парс.

Він втупився в мене; його пропалював смуток, як часто відбувається, навіть коли не повинно.

— Джасванте, прошу,— щиро мовив я.— Не роби лазера.

— Бластера,— виправив він.— І ти б теж міг ним скористатися. Люди цілодобово шастають туди-сюди в твоїх кімнатах, неначе це станція Букінгем.

— Лише люди з ключами.

— Ну, саме зараз там сидять двоє власників ключів.

Навіна я побачив у кріслі біля столу, придбаного у сувенірній крамниці внизу. Він грав на моїй гітарі, і краще за мене, але, власне, як і будь-хто.

Зазирнувши у свою спальню, я побачив на ліжку Дідьє, а його елегантні італійські черевики стояли на підлозі зі шнурками, запханими всередину. Він вітально махнув мені.

— Гарно граєш, Навіне,— сказав я, всідаючись у кріслі.

— Гарна гітара,— відповів Навін, граючи популярну на Гоа баладу.

— Я знайшов цю красуню, коли вона тинялася музичною крамницею внизу.

— Погане місце для такої гітари, як вона,— заявив він, переходячи на композицію Пінк Флойд «Comfortably Numb».— Вона так само, як і Діва, примхлива божевільна любовна гітара.

— Як ситуація з Дівою? — поцікавивсь я.

— Не дуже,— повідомив він, продовжуючи грати.— Ось чому я займаюся гітарною терапією.

— Вранці я все владнав з Джонні Сигаром. Клан Бігарі виїхав, звільнивши шість будинків. За кілька кроків від будинку Джонні зарезервовано дві хатини. Одна для неї і одна для тебе.

— Чекаю не дочекаюся,— зізнався Навін, відкладаючи гітару вбік.

— Думаю, ти не помиляєшся. Сьогодні я порозпитував у районі Форту. Її батько вскочив у велику халепу. Букмекери приймають на нього ставки. І там п’ятдесят до одного. Люди говорять про нього, неначе він уже мертвий. І люди говорять про Діву: буцімто вона може знати про батькові оборудки чи про місцезнаходження грошей.

— Справді,— погодився Дідьє, спритно вискакуючи з ліжка й навшпиньках підходячи до невеличкого півтораметрового холодильника.

Він купив холодильник як подарунок на новосілля, заповнив його пивом, а для себе поставив у мене на столі пляшку бренді. Він жбурнув мені пляшку пива, іншу Навіну і знову зручненько вмостився на ліжку.

— Я й сам трохи порозпитував,— розповів він.— На батька Діви полюють принаймні два небезпечні й безпощадні угрупування, й обидва досить тісно пов’язані з поліцією.

— Твоя правда,— сказав Навін.

— Узагалі-то, одне з них і є поліцією,— провадив Дідьє.— Думаю, це може стосуватися пенсійного фонду поліції. Цей бізнес-магнат привабив монгольську орду ворогів. Він має зникнути з Бомбея, переїхати на якийсь безіменний острів. Звісно ж, йому вистане грошей його придбати.

— Він найупертіший чоловік, якого я коли-небудь зустрічав,— прогарчав Навін.— Він хоче пересидіти бурю. Гадає, що його служба безпеки просто непробивна. І гаразд, він справді оточений зброєю вдень і вночі, але...

— Але що?

— Але в тому маєтку працюють два окремі охоронні підрозділи — копи та приватники. Наскільки я бачив, жоден з них не готовий упіймати кулю за найбагатшу і найнечеснішу людину Бомбея. Деякі з цих хлопців живуть у нетрищах, сподіваючись, що колись зможуть переселити свої родини в однокімнатні квартири завбільшки як його туалет. Гадаю, якщо копів відкличуть, то приватна армія просто розбіжиться. Я намагався його попередити, але чоловік не хоче нічого чути.

— Він таки тебе послухав,— зауважив Дідьє.— Залишив свою доньку на тебе.

— Учора він назвав мене сином,— сказав Навін.— Це було дуже дивно. Ми ж ледь знайомі.

Він підійшов до зачинених віконниць. Коли він відчинив одну віконницю, то неонові вогні театру «Метро» зарум’янили моє обличчя.

— Він сказав: «Тримай мою доньку близько до серця, в безпеці, та подалі від мене, синку».

— Це величезна відповідальність,— міркував Дідьє.

— І величезна робота,— додав я.— Діва — ще та штучка. Друже, вона має поїхати з міста.

— Цілком згоден,— мовив Дідьє.— І мерщій.

— Вона не поїде. Я її знаю. Якщо я відвезу її до аеропорту, навіжена верещатиме так, що аеропорт лусне.

— Якщо ти не можеш змусити Діву поїхати з Бомбея,— сказав я,— і якщо типи, які хочуть пришити її батька, здатні викрасти дівчину, то потрібно переховуватися, доки все не вляжеться. І нетрища — це єдине місце, в якому ніхто не здогадається шукати найбагатшу дівчину міста. Але, сподіваюся, ти маєш кращу пропозицію.

— Не маю,— повідомив він.

— Де вона зараз? — запитав я.

— На своїй щотижневій зустрічі. Вона щотижня зустрічається з кількома друзями в «Президенті».

— Справді? — поцікавився Дідьє.

— Це називається Клуб дівчачих пліток Діви,— пояснив Навін.

— Надзвичайно! — заявив Дідьє.

— Раз на тиждень вони рояться, неначе піраньї, і шматують яку-небудь дівчину, яка не входить до їхнього гуртка.

— Ти можеш дістати мені запрошення? — благав Дідьє, приєднуючись до нас.— Я мрію туди потрапити.

— Вона має звільнитися до десятої,— мовив Навін.— Ви, хлопці, хочете поїхати зі мною та забрати її?

— Я однозначно поїду,— заявив Дідьє, взуваючи черевики та зав’язуючи шнурівки.

— Ви обоє мені потрібні,— сказав Навін,— щоб переконати Діву покинути свій номер у «Магеші» й на тиждень переселитися до нетрищ. Вам обом доведеться її тримати, поки я лише намагатимуся пояснити їй нашу ідею.

— Ти впевнений, що варто це робити зараз? — поцікавивсь я.

— Немає миті, кращої, ніж ця,— посміхнувся молодий детектив, але очі в нього були серйозні.— Не знати, чи й встигнемо завезти її в нетрища та влаштувати там, перш ніж люди все рознюхають. Що про це думаєш?

— Дідьє готовий. Мерщій до клубу пліток!

Розділ 47

Ми знайшли Діву серед вереску інших Дів, у холі готелю «Президент». Усі троє замовкли, витріщившись на нас із добре награним приголомшенням.

Дідьє був у пожмаканому білому лляному піджаку і вицвілих блакитних вельветових штанах. Я був у чоботях, чорних джинсах, футболці й жилеті. Навін був у сірій формі й тоненькій коричневій замшевій сорочці. Він мав із собою важкого наплічника.

Гарненькі панянки чітко дали зрозуміти, що у нас не дуже презентабельний вигляд.

— Це що — він? — запитала одна з дівчат, обвинувачувально тицяючи в Навіна накладним нігтем.

— Во плоті,— вишкірилася Діва, нікого не представляючи.

— Мотоциклетний маніяк,— констатувала інша Діва, викреслюючи зі списку мене.

— Розбещений баболюб,— заявила перша, викреслюючи Дідьє.

— Пробачте, мадемуазель,— втрутився Дідьє.— Але я дідолюб.

— Розбещений дідолюб,— обурилася дівчина.

— А ще кінь,— розповіла Діва, викреслюючи й Навіна,— без Чарівного Принца.

Дівчата Діви загиготіли.

— Навіщо наплічник? — зажадала Діва.— Вирушаєш у Гімалаї, сподіваюся?

— Тільки з тобою,— зізнався Навін, не відводячи від неї погляду.

— О-о-о-о-о-ох! — знущалися Діви.— То в котика є кігті.

— Діво, нам уже час,— повідомив Навін.

— А може, котик залізе на дерево,— з норовом відповіла Діва,— і залишиться там?

Дівчата розреготалися.

Навін злився, бо справді був наляканий. Враховуючи загрозу для Дівії, він розумів, що дівчата безглуздо відкриті посеред добре освітленого фойє. Він очікував на вагон горлорізів, які могли увірватися щомиті й викрасти її.

І сильний упевнений Навій знав, що буде безсилим, аби це зупинити. Я досить добре його знав, і таки видно було, що хлопець не звик до цього почуття, і це було йому не до шмиги.

Дідьє урвав неприємну мовчанку, елегантно вклонившись дівчатам.

— Дозвольте представитися, шановні паняночки,— мовив він, роздаючи свої візитівки.— Моє ім’я — Дідьє Леві. Я приїхав з Франції, але вже багато років гостюю у вашому чудовому місті. Об’єднавшись із моїм партнером і добре відомим детективом — паном Навіном Едеїром, ми представляємо «Бюро втраченого кохання» і готові вам прислужитися, якщо з’явиться таємниця, яку необхідно буде розгадати.

— Ого! — здивувалася одна з дівчат, читаючи картку.

— Не існує занадто тривіальної справи,— провадив Дідьє,— і для «Бюро втраченого кохання» не існує занадто незначної плітки.

— Нам уже час,— повторив Навін, вказуючи на двері.

Діва поцілувала подруг і попрямувала з нами до дверей. Ми перетнули ґанок і попрямували до центральної вулиці.

Навін зупинився і поглянув на мене. Озирнувшись, я зрозумів, що Дідьє з нами немає. Я побіг до готелю, щоб відірвати його від дівчат.

— Побачимося наступного вівторка! — гукнув він, поки я відводив бідолаху.— Запевняю вас, я знаю такі плітки про знаменитостей, що ви насолодитеся ними більше, ніж оргазмом!

Діви аж зойкнули.

Ми приєдналися до Навіна з Дівою.

— Візитівки? — мовив я.

— Я... вирішив, що краще бути підготовленим,— відповів Дідьє.

— Покажи мені.

— Я б теж хотів побачити візитівку,— додав Навін.

— Я теж,— погодилася Діва.— Давай-но, французику.

Він неохоче роздав візитівки, і ми почали роздивлятися їх біля вуличного ліхтаря.

БЮРО ВТРАЧЕНОГО КОХАННЯ

Дідьє Леві — повелитель кохання

Навін Едеїр — повелитель втраченого

На зворотному боці картки було зображення чогось, схожого на слухаюче вухо, зі словами:

Базіки дозволяють світу крутитися

Апартаменти №7, готель «Амрітсар», «Метро», Бомбей

— Як гадаєте, може це занадто... слабенько? — щиро поцікавився Дідьє.

— Повелитель втраченого? — повторив Навін.— Чоловіче, це неначе щось із Толкієна.

— І навіщо вухо? — наївно запитав я, а мав би не розтуляти рота.

— Але ж, Ліне! Ти проти лише тому, що кілька місяців тому відірвав чоловікові вухо,— запротестував Дідьє.

— Не повністю,— запротестував у відповідь я.— І взагалі, Дідьє, то тепер це сьомі апартаменти, а не сьомий номер?

— Почекай-но хвилинку,— підключилася Діва, поклавши мені на груди долоню, неначе невеличкі садові граблі.— Ти відірвав комусь вухо?

— Навіне,— звернувся я,— прошу тебе втрутитися.

— Діво...— почав Навін.

— Не хочу нічого ні від кого з вас чути,— заявила Діва.— Аж поки не сяду до свого лімузина. Де лімузин?

Ми втупились у неї.

— У тебе немає лімузина,— повідомив Навін.— Відтепер. Я відіслав авто і водія назад до маєтку.

Вона почала сміятися, але ми не приєдналися, тож дівчина схопила сорочку Навіна, почала смикати її вниз-угору руками, доки не розірвала.

— Ти... в біса... зробив... що?

— Діво, прошу довіритися мені в цьому,— мовив Навін, запихаючи шматки своєї сорочки в штани.

— Довіритися тобі? Я вже довірилася, а ти втратив моє бісове авто! А ти знаєш, як далеко може пройти чи пробігти дівчина в цих туфлях? Саме для цього створені лімузини, ідіоте, для бісових черевиків! Де моя чотирьохколісна коробка для взуття, Навіне?

— А ми можемо поговорити про це не на центральній вулиці? Трохи далі, за перехрестям, є провулок.

— Ти, мабуть...

— Будь ласка, міс Діво,— втрутився Дідьє.— Ви, напевно, маєте розуміти, що сюди не прийшли б троє чоловіків і не звернулися б до вас, якби не хвилювалися і не вважали це доцільним.

Вона подивилася на кожного з нас, а потім кинулась геть. Заскочила у провулок — і зупинилася на половині шляху, притулившися спиною до стіни.

Одну ногу вона підняла, щоб обіперти об стіну. На дівчині була елегантна жовта спідниця, біла блузка з високим коміром і босоніжки з ремінцем на щиколотці. Її спідниця мала боковий розріз, який завдяки позі демонстрував короткі гарні ноги. Вона була з дівчат, які уміють позувати, вона позувала для всіх журналів у країні.

Я глянув на Навіна. Він вивчав її очима кохання: пристрасті, позбавленої жадання. «Ми, круті хлопці, западаємо швидко і западаємо круто»,— сказав одного разу Дідьє. І не було жодного сумніву, що Навін Едеїр — індійський ірландець — був крутим хлопцем, який уже падає.

Навін дозволив Діві перебіситися. Вона була вперта і горда. Він знав, що мав бути брутально чесний, щоб отримати шанс переконати її в небезпеках, які чекали попереду.

Їй відкрилися всі кручені угоди, що опиняються під ногами гангстера, брудного політика чи копа, який на нього полює. Діва опустила ногу зі стіни і випросталася, готуючись.

— Загроза дуже реальна, міс Діво,— ніжно мовив Дідьє.— Ми всі обміркували цю справу і дійшли висновку, що ваша безпека під загрозою.

— Це погані хлопці,— сказав Навін.— А твій батько оточений хорошими хлопцями, яким не довіряє. Гадаю, що саме тому захищати тебе він доручив мені, наказав не повертатися до маєтку.

— Матусю,— тихенько застогнала вона, гукаючи привида.

— Я рекомендую поїхати, міс Діво,— порадив Дідьє.— Негайно і далеко. Для мене буде за честь усе організувати. Лін може надати фальшиві документи. Грошей достатньо. Ви будете в безпеці, доки проблема не вирішиться.

— Я не поїду, доки мій татко тут,— набурмосилася вона.— А якщо він потрапить до в’язниці? Я буду йому потрібна. Незважаючи на те, що ще доведеться робити, я не полишу Бомбей, доки він тут.

— Альтернативою є переховування тут, у нетрищах неподалік,— розповів Навін.— Саме це я й намагався тобі донести.

— Нетрища? Спочатку ви розповідаєте, що мій батько став шахраєм і що інші шахраї намагаються його вбити, тож можуть мене викрасти або вбити, а це вже далеко не вперше, і тепер...

— Усе... усе дуже погано,— мовив Навін.— Маю на увазі, що вже казав це тобі, Діво. Я й сам переляканий. Прошу, послухай нас.

— Я жив там, Діво,— розповів я.— У нетрищах ти будеш у безпеці, й це має бути ненадовго.

— Нетрища? — повторила вона, знову намагаючись завестися, але опору залишилося небагато.

— У тебе є хтось близький, кому можна довірити своє життя? — запитав Дідьє.

Худенька світська левиця здригнулася, неначе він її шокував більше за промахи батька чи небезпеку для власного життя. Діва відступила на півкроку, а потім узяла себе в руки.

— У мене є лише далекі родичі, але нікого близького. Моя мама була єдиною дитиною, як і я, а татів брат помер два роки тому. Після маминої смерті залишилися лише ми з батьком. Я нікуди не поїду.

— Переховування в цьому місці, міс Діво, не буде приємним,— мовив Дідьє.— Люди там цивілізовані, але умови примітивні. Ви бажаєте обдумати все ще раз?

— Я не їду.

— Я ж казав,— мовив Навін, поправляючи наплічника.

Вони ще розмовляли, а я відійшов, щоб перевірити кінець провулку.

Вулиця в кінці провулку вела до білих арок і круглих вікон Всесвітнього торгового центру, а потім до нетрищ, які розпочиналися трохи далі.

Усе було тихо. Жителі тротуарів уже влаштувалися на сон. Шалені собаки, жадаючи приходу своєї години влади, смикалися, стрибали й гавкали. Переді мною прошмигнув майже порожній автобус. Його боки прикрашали кіноафіші, неначе герби — бойових слонів.

Вуличні ліхтарі освітлювали вхід у нетрища в кінці вулиці. Я знав, яке важке життя в нетрищах. А ще знав, яка щедра винагорода. Нетрища мов медуза: чуйна ніша спільної справи, плетиво любові й загального страждання, що зачіпає кожне життя.

До мене повільно підійшла Діва разом з Навіном і Дідьє. Навін обійняв її. Вона не відсахнулася.

Можливо, він розповів, що наплічник, з якого кепкувала дівчина, був напханий її речами, швидко зібраними в номері «Магешу». Можливо, коли для Діви закрилися інші кохання, вона нарешті відкрилась для Навіна.

Вона вийшла на світло, і я помітив, що дівчина таки перелякалася.

— Усе буде гаразд, мала,— сказав я, змушуючи її глянути мені в очі.— На тебе чекає крута прогулянка з сусідами.

— Я чула, що район дуже поліпшився після твого переїзду,— мовила вона, але вельми невпевнено.— То скажи мені, жителю нетрищ, чи я маю про щось знати?

— Що більше ти там призвичаїшся,— порадив я, коли ми підійшли до широкої дороги біля відкритої вбиральні, яка вела до нетрищ,— то буде краще.

— Саме це сказав психолог,— пробурмотіла вона,— перш ніж я засудила його за сексуальні домагання.

— У нетрищах ніхто не домагається, там дарують любов,— запевнив я.— Але до цього теж потрібно звикнути.

— Я готова,— сказала хоробра налякана світська левиця.— Сьогодні прийму всю можливу любов.

Розділ 48

Дорога була важка: пильна земля і каміння. Праворуч була натягнута сітка, яка відмежовувала сяйливі вітрини, у яких демонстрували товари Всесвітнього торгового центру. Ліворуч було широке поле, де жінки й діти випорожнялися посеред бур’янів, хащ і куп фекалій.

У темряві присіла якась жінка, захована колючими чагарниками. Кілька дітей присіли в кам’янистій траві біля дороги. Коли поруч проходила Діва, то діти усміхалися і віталися: «Привіт! Як тебе звати?»

Коли дорога почала спускатися до моря, ми вперше побачили нетрища: розідрану мантію, накинуту на шматочок узбережжя, що лежить біля сяйливих веж багатіїв, які розташувалися на тому боці маленької затоки.

— Дідько б його вхопив! — вичавила Діва.

Пічні нетрища неначе застрягли у власних темних віках. Світло в будинках з’являлося лише від гасових ламп з ґнотом. Там не було ні електрики, ні проточної води. Пацюки щоночі чорними хвилями металися у провулках, поглинаючи купи сміття, яке залишалося їм, неначе темні пожертви.

Запах гасу, і майже спаленої гірчичної олії, і пахощів, і солоного вітру з моря неподалік, і мила відчайдушної чистоти, і чесного поту, і коней, кіз, собак, котів, мавп і змій,— усі ці аромати атакували Діву, коли ми в світлі смолоскипа пробиралися до будинку Джонні Сигара.

Діва аж витріщила очі, але губи були рішуче стиснені. Вона трималася за Навіна, але її босоніжки на високих підборах упевнено торували шлях по нерівній землі.

Джонні Сигар уже чекав на нас, одягнений у найкращий храмовий одяг.

— Вітаю, Дану,— мовив він, складаючи руки разом і вклоняючись Діві.— Мене звати Джонні Сигар. Сподіваюся, ти не проти, якщо я називатиму тебе Дану. Я всім розповів, що ти моя кузина Дану, яка приїхала з Лондона.

— Гаразд,— невпевнено погодилася Діва.

— Щоб усе було спокійно,— додав Джонні,— я сказав їм, що ти трохи навіжена. Це має пояснити твій запальний темперамент.

— Мій запальний темперамент?

— Ну, Шантарам розповідав...

— Шантарам, так?

— А також я розповів усім, що тебе розшукують деякі люди, бо ти дещо в них поцупила, тож ми маємо зберігати все в таємниці.

— Гаразд... мабуть.

— О так. Тут для крадіїв найбезпечніше місце, після будівлі парламенту.

— Це підбадьорює,— відповіла Діва, посміхаючись.— Гадаю.

— Ти здивуєшся, дізнавшись, скільки знаменитостей переховується в нетрищах з нами. Одного разу тут ховався гравець у крикет. Я не можу повідомити його ім’я, та коли ми разом грали, він розповів...

— Закрийся, Джонні!

З будинку вийшла Сита — дружина Джонні, її червоно-золоте сарі вітрилами маяло навколо стрункої фігури.

— Ти навіть не знаєш, про що я розповідав,— мовив Джонні, образившись.

— Усе одно закрийся,— відрізала Сита.— І дай спокій бідній дівчині.

До неї приєдналися ще дві жінки і повели Діву до зарезервованої для неї хатини, за кілька кроків від нас. Навін і Дідьє пішли слідом. Я глянув на Джонні.

— Ти йдеш, Джонні?

— Я... я дам Ситі хвилинку,— сказав він.

— Проблеми в раю? — запитав я, розтуляючи свого великого рота.

— Ти й половини всього не знаєш,— зізнався він, запускаючи руку у своє густе каштанове волосся.— Сита зводить мене з глузду.

— Слухай, я скручу для Діви кілька косяків. Гадаю, що вони пригодяться їй більше, ніж ковдри, якщо вона сьогодні тут спатиме. Чому б нам не посидіти всередині, а я візьмуся до справи, поки ми перекинемося кількома словами.

Ми погомоніли. За півгодини я дізнався про Ситу більше, ніж будь-який чоловік має знати про дружину іншого чоловіка. Я намагався перейти на її бік, аби було правильніше, але Джонні розплакався, тож довелося про це забути.

Після цього я був лише за Джонні. Його страждання вимірювалося «пунктами сердитої дружини», кожен з яких супроводжувався буркотливим описом. Зрештою все зійшло до однієї речі.

— Контрацепція,— повідомив я, скручуючи косяки для кращої адаптації Діви в нетрищах.

— Про що це ти?

— Вона хоче ще одну дитину, а ти ні. Контрацепція.

— Я саме використовую контрацепцію,— зізнався він, некомфортно соваючись на своєму стільці.— У нас уже шість місяців не було сексу.

— Це не контрацепція, Джонні, це непорозуміння. Не дивно, що Сита така примхлива.

— Сита вірить, що секс існує для зачаття дітей. Я вважаю, що секс — для зачаття дітей, а інколи й для кохання. Вона не вживатиме контрацептивів. Коли я спробував згадати про презервативи, то вона обізвала мене збоченцем.

— Це трохи різко.

— Що ж мені робити? Ти ж бачиш яка вона вродлива, на?

Ситу назвали на честь доброї жертовної богині, й більшість часу вона поводилася відповідно до свого імені. Але в неї і темперамент був ще той, а на додачу був язик, який усе це й оформлював. Ми трохи про це подумали, поки згортали косяки для Діви.

— Ти можеш вчинити правильно,— запропонував я,— і все обговорити.

— Не...безпечно,— сказав він.— А що ще я можу?

— Можеш вчинити по-чоловічому.

— По-чоловічому? — здивувався він, підозріло косячись.

— По-чоловічому — це все проігнорувати і сподіватися, що вона капітулює раніше за тебе.

— Я оберу чоловічий вчинок,— вирішив Джонні, відбиваючи собі долоню.— Це набагато безпечніше за правду.

— Я б не був таким певним,— заперечив я, збираючи скручені косяки.— Жінки володіють екстрасенсорним відьомським лячним даром спілкування з мерцями, даром знати всі твої думки. Тож рано чи пізно ти все одно зробиш усе, як хочуть вони.

— Ну звісно,— просичав він.— Саме так жінки показують чоловікам, де раки зимують.

— І як же це?

— Змушуючи чоловіків тимчасово перетворюватися на жінок.

Це жорстоко — те, що вони роблять, змушуючи нас говорити про все. Це лячно, а чоловіки важко реагують на лячне. Це викликає у них бажання відбиватися.

— До речі про лячне: ходімо дізнаємось, як там справи у Діви.

Діву оточили дівчатка, які вже давно мали спати, і розпитували її про увесь одяг на тілі і в наплічнику Навіна.

Джонні з Ситою застелили земляну підлогу блакитною цератою, а згори на неї постелили клаптикові ковдри. У кутку стояла глиняна матка[116], наповнена водою і з алюмінієвою тарілкою зверху, а ще була перекинута склянка.

Це був глечик для Діви з добовим раціоном води на день — усе, що в неї буде для пиття, готування і миття тарілок. Ще в кутку стояла гасова скороварка з двома конфорками. Металева шафка на високих ніжках розмістила дві металеві каструлі, трохи харчів і картонну коробку молока.

На шафці стояв ще й гасовий ліхтар. Тьмяне світло, здавалось, осявало лише обличчя і кутки. Окрім вихору пластикових квітів, що звисали з бамбукових підпорок, у хатинці більше нічого не було.

Стіни були з плетеної очеретяної циновки, а дірки та тріщини позатикали клаптями газет. Дах зробили зі звичайного шматка поліетилену, настеленого на бамбукову раму хатини.

Чорний поліетиленовий дах був настільки низько, що мені доводилося трохи пригинатись. Я багато часу прожив у вологій спекоті хатини, подібної на цю. Я знав, що неприємно спекотний день на вулицях міста перетворювався на пекло в невеличкій хижі, кожен подих давався важко, а піт крапав, неначе дощ зі знесиленого листя.

Я глянув на дівчину — Бомбейську Діву, яка сиділа на клаптикових ковдрах і теревенила з дівчатками.

Я не збрехав: я і справді призвичаївся до життя у нетрищах, але лише після того, як ситуація настільки погіршилася, що неможливо вже було витерпіти й хвилини заюрмлених вуличок, безперервного шуму, недостатності води, полчищ щурів і постійного фонового гулу голодної і смертельно пораненої надії.

Я не зізнався Діві, що ліпші дні настануть лише після найгіршого. І я не міг знати, що той найгірший день настане для Діви буквально через двадцять чотири години.

— Я приніс тобі трохи припасів,— сказав я, нагинаючись, щоб віддати їй купку скручених косяків і чверть пляшки місцевого рому.

— Чоловік зі смаком і розбірливістю,— посміхнулася вона, приймаючи подарунки.— Присядь, Шантараме, приєднайся до нас. Дівчата саме збираються пояснити, чию потрібно цілувати дупу, щоб тут бодай випорожнитися.

— Маю відкласти цю розмову, Діво,— усміхнувсь я,— але я залишуся з Навіном і Дідьє, принаймні поки ти не заснеш, тож буду неподалік. Я можу тобі ще щось дістати?

— Ні, чоловіче,— мовила вона.— Хіба що ти зможеш привезти сюди мого батька.

— Це буде своєрідним відхиленням від завдання,— знову посміхнувся я.— Але тільки-но ситуація з твоїм батьком владнається, я певен, що Навін знову зведе вас.

— Сподіваюся,— сказала вона.— Коли я вперше поглянула на цих сухорлявих дівчаток, то гадала, що вони зможуть продати свою дієту для схуднення за мільйони, щонайменше моїм друзям. Але потім я усвідомила, що вони просто голодують. Що тут у біса відбувається?

— Вітаю на тому боці.

— Ну, якщо я зостануся тут на тиждень, то цього буде більш ніж достатньо, щоб усе змінити,— вирішила вона.

Поки Діва говорила, одна з дівчаток перекладала її англійські слова на хінді. Усі дівчата почали аплодувати і скандували. Діва тріумфувала.

— Бачиш? Революція вже почалася.

В її очах ще й досі палав пустотливий заколотницький вогник, але на обличчі виднівся страх, що заповз у її серце.

Вона була розумною дівчиною. Вона розуміла, що ми з Навіном і Дідьє не наполягали на чомусь настільки драматичному, як тиждень у нетрищах, якби не боялися, що на вулицях міста буде навіть гірше.

Я знав, що їй бракувало пещеної розкоші родинного маєтку — іншої домівки вона ніколи не знала. Навін розповідав, що будинок повен друзів, їжі, напоїв, розваг і прислуги. І можливо, Діва частково відчувала, що батько покинув її, передавши під опіку Навіна.

Я спостерігав, як вона, припасувавши на обличчя тверду непохитну посмішку, спілкувалася з дівчатками. Вона переживала за свого батька, і це було очевидно,— можливо, більше, ніж переживала за себе. І вона була сама, у чужому світі, іноземна туристка в місті, де колись народилася.

Я пішов до сусідньої хатини і всівся на потертому синьому килимку біля Дідьє і Навіна. Вони грали в покер.

— Ліне, зіграєш партію? — запропонував Дідьє.

— Не думаю, Дідьє. Сьогодні я не дуже зосереджений. Не зможу достатньо налаштуватися, щоб грати на твоєму рівні.

— Дуже добре,— добродушно посміхнувся Дідьє.— Тоді я продовжу урок. Я вчу Навіна махлювати з гідністю.

— Вчиш гідного махлярства?

— Махлювати з гідністю,— виправив Дідьє.

— А ще — як вирахувати ошуканця,— додав Навін.— Ти знав, що існує сто чотири способи махлярства? Два способи на кожну карту в колоді. Це захопливо. Дідьє може читати з цього предмета лекції в університеті.

— Шахрайство в картах — це просто магія,— скромно повідав Дідьє.— А магія — це просто шахрайство в картах.

Я спостерігав за їхньою грою, сидячи поруч і виціджуючи одну з запасних фляг Дідьє. І для мене це теж була важка ніч, хоча не така шокова, як для Діви.

Я почав відчувати, як над головою змикається склепіння спільноти нетрищ,— цьому допомогли звуки, запахи і вихор неслухняних спогадів. Я знову опинився в лоні людства. Неподалік почувся кашель, чоловік кричав уві сні, прокинулася дитина, інший чоловік шепотів на маратхі своїй дружині про їхні борги. Я відчував нюхом пахощі, які палили в десятках будинків навколо нас.

Моє серце намагалося налаштуватися на ритм двадцяти п’ятьох тисяч інших сердець: так роблять світлячки, доки не навчаться спалахувати та згасати однаковими хвилями світла. Але я не міг приєднатися до ритму. Щось змінилось у моєму житті чи серці. Та частина мене, яка кілька років тому охоче поринула в озеро свідомості, тепер була відсутня.

Після втечі з в’язниці я шукав домівку, блукаючи від села до міста, сподіваючись, що впізнаю її, коли знайду. Після зустрічі з Карлою я натомість знайшов кохання. Тоді я ще не знав, що пошуки одного завжди ведуть до іншого.

До нас приєднався невеличкий собака-вигнанець: стрибав уперед, а потім відбігав назад, наштовхуючись на мої ноги. Коли я вийшов з нетрищ і попрямував до свого мотоцикла, він приєднався до зграї вуличних собак, які виклично завивали.

Я повернувся у «Амрітсар» — трохи пописати. Ступаючи безлюдною вулицею, я помітив Аршана — батька Фарзада, символічного голови трьох родин, які шукали скарб.

Зараз Аршан не шукав скарбів: він не відводив погляду від поліційного відділка Колаби, що містився через дорогу. Я розвернув мотоцикла і зупинився біля нього.

— Добридень, Аршане! Як справи?

— О, добре, добре,— неуважно відповів він.

— Уже наче пізно,— зауважив я.— А це небезпечний район. Тут банк, поліційний відділок і крамниця брендового одягу, усі в межах двадцяти метрів.

Він посміхнувся, але погляд ні на мить не полишив відділка.

— Я... я чекаю на декого,— туманно пояснив він.

— Може, він уже не прийде. Можу я запропонувати підвезти вас додому?

— Зі мною все гаразд,— знову повторив він.— Зі мною все гаразд, Ліне. Ти їдь.

Він був настільки спантеличений, що навіть руки почали рефлекторно сіпатися — від поганих думок, а його обличчя спотворила гримаса болю.

— Маю наполягти, Аршане,— сказав я.— Поганенький у вас вигляд, чоловіче.

Він повільно повернувся в теперішнє, потрусив головою, прокліпався і погодився на поїздку.

Дорогою додому він не промовив ані слова, а лише неуважно пробурмотів подяку та прощання, поки йшов до дверей свого будинку.

Фарзад відчинив нам двері, зойкаючи від переживань за батька.

— Що сталося, татку? Що з тобою?

— Зі мною все гаразд, хлопче,— відповів він, зіпершись на синове плече.

— Ліне, зайдеш? — запитав Фарзад.

Це була хоробра пропозиція, оскільки хлопчина ще й досі був членом компанії, і ми обоє знали, що Санджай не схвалить моїх гостин.

— Та ні, Фарзаде,— відкараскався я.— Надолужимо в якийсь інший день.

В «Амрітсарі» я повністю роздягнувся і довго мився під душем. Діва, мабуть, обожнювала пінисті ванни з ароматичними оліями в маєтку свого батька, а тепер муситиме митися в маленькому тазику посеред нетрищ, і як усім іншим дівчатам, їй доведеться митися повністю одягненою.

Бідна дитина, подумав я, знову одягаючись, але нагадав собі, що Навін був лише на відстані одного дзвінка від прохання про допомогу. І було цікаво, скільки ще часу знадобиться індійсько-ірландському детективу, аби визнати свою закоханість.

Я приготував сендвіч без хліба, але з тунцем, помідорами і цибулею між шматочками сиру пармезан, випив два пива і ще довго продивлявся схеми чорного ринку від Дідьє.

Він зібрав цілі аркуші нотаток, з біографіями основних гравців, середніми щомісячними прибутками, зарплатами й відкатами. Прочитавши їх, я склав папери на краю ліжка і взяв свого записника.

Там було нове коротке оповідання, яке я намагався написати, про щасливих людей, які робили щасливі речі. Історія кохання. Байка.

Я спробував додати кілька нових рядків до потоку вже скомпонованих слів. Перечитав перший параграф.

Коли справа доходить до правди, то існує два різновиди коханців: ті, які знаходять правду в коханні, й ті, які знаходять кохання в правді. Клеон Вінтерс ніколи не шукав правди ніде і ні в кого, бо не вірив у правду. Але потім, коли він закохався у Шанассу, правда сама його знайшла, і всі брехні, які він собі розповідав, перетворилися на сарану, що годувалася на полях сумнівів. Коли Шанасса його поцілувала, чоловік впав у кому й шість місяців був без тями, поринувши в озеро чистої правди.

Я продовжував битися над оповіданням, але персонажі почали змінюватися, слідуючи власним законам, і перетворилися на знайомих мені людей — Карлу, Конкенона, Діву.

Обличчя розпливлися, мої очі заплющилися, і кожне повернення до тексту було черговою хвилею сили волі. Я почав колихатися в морі реальних та уявних облич.

Записник упав біля ліжка. Нескріплені сторінки з нього розлетілися вихором. Підвісний вентилятор переплутав сторінки моєї щасливої історії з кримінальним синопсисом Дідьє. Його сторінки впали на мої, а мої приєдналися до його, і вітер приписував злочину кохання, а коханню злочин. Поки я спав.

Розділ 49

Ідрис невтомно повторював, що підтвердження приходитимуть постійно. Та якщо вони й приходили, то я їх не бачив, навіть у снах. Ідрис говорив про духовні речі, але для мене у слові «духовний» було єдине — природа. Я не знайшов свого зв’язку з його тенденційним полем, а там, на межі світу, здавалося, що тільки з Карлою у мене є зв’язок.

Я дослідив усі віри, які спромігся знайти. Я вивчив молитви на мовах, якими не розмовляв, і молився з вірянами після кожного запрошення з їхнього боку. Але я завжди швидше знаходив зв’язок з людьми й чистотою їхньої віри, а не з тим релігійним кодом, якому вони слідували. Я часто мав з ними багато спільного, окрім, звісно, їхнього Бога.

Ідрис розповідав про Божественне мовою науки і розповідав про науку мовою віри. Для мене це мало дивний сенс, у той час як лекції Хадербгая на тему космології залишали по собі лише цікаві запитання. Як і будь-який учитель, Ідрис був мандрівкою, а я хотів у цій мандрівці чогось навчитися, але той духовний шлях, що мені видівся, вів лише в ліси, де теревені затихали, аби птахи могли відшукати дерева, і океани, і річки, і пустелі. І кожен чарівний ранок, коли я прокидався, кожен прожитий день, кожен вечір, відданий писанню, тримав у собі невимовну порожнечу запитань.

Я помився, випив кави, прибрав у оселі та спустився до свого мотоцикла, припаркованого у провулку біля будівлі. У мене було призначено зустріч з Абдуллою. Я хотів його побачити і водночас боявся цього, потому як дружба потьмяніла в його очах. Тож я їхав і згадував про Діву Девнані, багатеньку дівчину в дуже бідних нетрищах, чий батько спостерігає, як пісок сіється крізь його пальці. Я вирішив купити їй трохи керальської травички та пляшку кокосового рому і віддати під час наступного візиту.

Коли я припаркував свого мотоцикла біля мотоцикла Абдулли, навпроти готелю «Саураб», то не зразу й неохоче глянув на свого друга, але очі, які зустрілися з моїми, були так само щирі, як і завжди. Він мене обійняв, і ми втиснулися в невеличке сидіння за столом, що дозволяло нам обом бачити двері.

— А ти став темою для розмов,— сказав Абдулла, поки ми наминали масалу-досу[117] й пельмені з манговим соусом.— ДаСилва запропонував парі на те, що ти не доживеш і до кінця місяця.

— Хтось на нього погодився?

— Звісно ж, ні,— між жуванням мовив Абдулла.— Я відгамселив ДаСилву бамбуковою палицею. Він відмовився від парі.

— Круто.

— Зараз беруться до уваги слова Санджая, а той хоче, щоб ти жив.

— Як кіт, який бажає залишити мишку живою?

— Швидше як тигр і мишка,— відповів Абдулла.— Він вважає скорпіонів котами, які ненавидять тебе більше, ніж ДаСилва.

— То для Санджая я — мішень чи корисна можливість відвернути увагу?

— Останнє. Він не очікує, що ти довго протягнеш за межами компанії. Але ти став корисним, в особливий спосіб.

— Га?

— Поки ти живий, то дратуєш інших.

— Дякую.

— Немає за що. Особисто я переконаний, що ти дратуватимеш навіть після своєї смерті. Це рідкісна здатність.

— І ще раз дякую.

— Немає за що.

— Які в мене шанси займатися бізнесом?

— Він не вважає, що ти проживеш досить довго, щоб розпочати бізнес.

— Мені дійшло. Але якщо я дотягну, скажімо, до післязавтра, коли все стартує, то як поводитися?

— Санджай мене запевнив, що він тебе ліцензує, як і всіх інших, але за вищими відсотками.

— А ще кажуть, що мафіозні боси не мають серця. А я зможу виробляти власні паспорти?

— Він не вважає, що ти зможеш...

— ...прожити так довго. Але якщо таке станеться?

— Санджай сказав, що тобі заборонено наближатися до паспортної фабрики. Твій юний асистент Фарзад особисто приходив до Санджая, щоб попросити дозволу вчитися в тебе. Санджай сказав, що він не думає...

— ...що я проживу так довго, правильно, але він же цього повністю не виключає?

— Ні. Він наказав Фарзаду не контактувати і не розмовляти з тобою.

— А якщо я придбаю власні прилади і почну фальшувати документи?

— Він не вважає...

— Абдулло,— зітхнув я,— мене не хвилює переконання Санджая, що я не доживу й до кінця зими. Я поважаю лише власну думку з цього приводу. Лише скажи Санджаю, що може прийти та мить, коли йому теж знадобиться один з моїх паспортів. Якщо його таке влаштує, то я б хотів почати власне виробництво. У мене це добре виходить, і це злочин анархістів. Спробуй переконати Санджая, гаразд?

— Джарур, брате.

Приємно було почути від нього слово «брат», але я не знав, чи Абдулла прийняв моє дезертирство від компанії, чи просто його власне незадоволення штовхало його ближче до мене-ренегата.

— Ти збираєшся зайнятися усіма справами Дідьє? — запитав він.

— Не всіма. Я відмовився від торгівлі наркотою. Компанія може зайнятися цим, якщо є таке бажання. Амір, наприклад. І повіями також. Вони можуть прибрати до рук усю мережу повій у Південному Бомбеї. Я простив усі їхні борги і відпустив. Вони десь там, займаються власними справами. Але компанія, мабуть, може з ними передомовитися, гадаю.

— Усе буде виконано ще до ночі,— низьким голосом проспівав Абдулла, розкочуючи склади.— То без наркотиків і дівчат що конкретно в тебе залишиться?

— Усі валютні спекулянти залишаться мені. Мені вистачить цього десь на місяць, щоб перевести принаймні п’ятнадцять трейдерів чорного ринку з фонтану Флори на Колабський ринок. Якщо все вигорить, то я непогано влаштуюся. А на додачу я спеціалізуюся на годинниках і техніці. Кожен вуличний ділок спочатку приноситиме речі мені, а вже потім усім іншим покупцям. Гадаю, що зможу все налаштувати.

— Годинники? — здивувався він, грізно насупившись.

— Колекційні годинники дорого коштують.

— Але ж годинники, Ліне! — раптом майже прогарчав він.— Ти був солдатом у Хадербгая.

— Я не солдат, Абдулло. Я — гангстер, і ти також.

— Ти був одним з його синів. Як ти можеш сидіти тут і розповідати мені про годинники?

— Ну гаразд,— мовив я, намагаючись усе виправити.— То, може, поїдемо на Нариман-Пойнт, і я сидітиму там, розповідаючи про годинники?

Абдулла підвівся з-за столу, вийшов з ресторану і попрямував до мотоцикла. Він не оплачував рахунків у жодному з ресторанів Південного Бомбея. Так вчиняли усі гангстери. Я заплатив, залишив офіціантам чайові та приєднався до нього.

— Справді, слід проїхатися,— погодився Абдулла.

Я прямував за ним до Бомбейського університету, де ми припаркувалися, пройшли через колонади й листяні вулички і опинилися у відкритому спорткомплексі, який називався «Азад-Майдан» і містився позаду студмістечка й інших університетських будівель.

З вулиці спорткомплекс відгороджував паркан із залізними списами згори і лише одним входом, з якого стежка через увесь стадіон вела до університету. Невидиме сонячне озеро золотом відбивалося від кожної поверхні.

Ми з Абдуллою разом йшли попід парканом, якраз біля волохатих бур’янів, що розрослися внизу.

Це схоже було на ті щоденні прогулянки, які ми з іншими в’язнями отримували у в’язниці. Ходьба і розмови, ходьба і розмови колами років.

— Наскільки все погано? — поцікавився я в Абдулли.— Я чув дещо на горі. Як почалася пожежа в будинку скорпіонів ?

Він стиснув губи. Абдулла очікував, що я запитаю про бійню в Колабі й пожежу, яка вбила медсестру в будинку Вішну. Я знав, чому ця медсестра була в будинку. Було цікаво, чи знав Абдулла або хто-небудь з компанії, що в будинку були цивільні. Я не знав цього, коли дзвонив у двері, й не розповів про це ні Абдуллі, ні комусь іншому.

Він видихнув крізь ніс, хмуро стиснувши губи.

— Ліне, я тобі довірюсь, неначе ми ще й досі одна родина. Я не це маю робити, але мушу.

— Абдулло, я надаю перевагу загальній картині, й ти це знаєш. Мені не потрібні інтимні подробиці, хіба що сам інтим. І не порушуй через мене свою присягу, хоч за це тебе й люблю, чоловіче. Лише розкажи мені загальну картину, щоб знати, хто в кого стріляє.

— Це був Фарід,— розповів Абдулла.— Я радив цього не робити. Вогонь не розбирає. А я хотів вибірково повбивати конкретних людей. Їх усіх, раз і назавжди. Санджай вирішив використати вогонь. Фарід усе підпалив, а скорпіони втекли, але медсестра, якої там не мало бути, загинула в пожежі.

— Де зараз Фарід?

— Він ще й досі тут, біля Санджая. Він відмовляється їхати з міста, хоча це було б набагато мудріше.

— Тепер тут багато чого відбувається.

— Чого саме?

— Нічого. Лише випадкова думка на вітер. Скорпіони дадуть жорстку відповідь, Абдулло. Я зустрічався з цим хлопцем — Вішну. Він не легковаговик. Він розумний і має політичні плани. Це дарує йому друзів у несподіваних місцях. Не треба недооцінювати його помсту.

— Чого він хоче?

— Він хоче того ж, що й ти, до певного моменту. Він хоче вбити Санджая. Але він також хоче, щоб з ним загинула вся компанія. І він дуже цікавиться Пакистаном.

— Пакистаном?

— Пакистаном,— відповів я.— Сусідня країна, хороші люди, гарна мова, чарівна музика, секретна поліція. Пакистан.

— Це недобре,— насупився Абдулла.— Санджай має багато друзів у Пакистані. Саме ці друзі надіслали афганців для його охорони.

Ми підходили до вигину огорожі. Молода пара відпочивала на ковдрі посеред теплої м’якої трави. Перед ними лежали кілька розгорнутих книжок. Навколо них стрибали ворони, купаючись у ранковому сонці та шукаючи черв’яків.

Абдулла почав повертати в інший бік, щоб уникнути лежачу пару.

— Зачекай,— попросив я.— Я їх знаю.

Вінсон і Ранвей, усміхаючися, звели погляди, поки ми наближались. Я познайомив їх з Абдуллою і нагнувся, щоб підняти одну з книжок. Це була книга Джозефа Кемпбелла «Герой з тисячею облич».

— Як ви надибали на Кемпбелла?

— Ми вивчали його в університеті,— повідала Ранвей.— Тож я викладаю Стюарту інтенсивний курс.

— Усе це для мене занадто,— блиснув посмішкою Вінсон, провівши рукою по своїх білявих кучерях.

— Карлос Кастанеда,— здивувався я, читаючи обкладинки інших книжок.— Роберт Пірсиг, Еммет Броган, Елдридж Клівер і Будда. Гарна збірка. До переліку можна додати Сократа й Говарда Зінна. Я не знав, що ти тут навчаєшся.

— Я не навчаюся,— випалила Ранвей.

— Взагалі-то, навчаюсь тут я,— розповів Вінсон.— Вступив майже два роки тому, але ігнорував усі свої заняття. Хоча й досі маю читацького квитка.

— Ну, приємного читання, народ,— побажав я, відходячи.

— Це спрацювало,— сказала Ранвей.— Та штука з тарілкою їжі.

Я повернувся назад.

— Справді?

— Так,— підтвердила вона.— Ласун був задоволений, мабуть. Він зник. Дякую.

— Про що це ви таке говорите? — запитав Вінсон зі здивованим обличчям десятирічного малого.

Це одна з речей, які я найбільше любив у Вінсоні: його обличчя було настільки щире, що там не було де приховати почуття. Усе, що він думав чи відчував, відображалося на його обличчі. Він був власною чесністю.

— Розповім тобі пізніше,— мовила Ранвей, махаючи на прощання.

— А ці двоє теж купують і продають годинники? — поцікавився Абдулла, коли ми продовжили прогулянку по стадіону в напрямку університету.

— Ми знову до цього повернулись?

Абдулла хмикнув. На світі насправді є ще люди, які хмикають. І як виявилось, я кількох таких знаю. Моя теорія полягає в тому, що хмикальники мають трохи більшу дрібочку ДНК ведмедя, ніж решта.

— У мене твоя зброя,— пробурчав він.— Скажи, куди її надіслати.

— Я знаю чоловіка, який її прибереже за десять відсотків. Я надам тобі деталі. Дякую, Абдулло. Повідомиш, скільки все це коштує.

— Зброя — це подарунок,— ображено сказав він.

— Пробач, брате, звісно. Збіса приємно. І до речі про зброю, у мене призначено зустріч з Вікрантом — моїм майстром ножів, на причалі Сассуна. Я можу ще щось для тебе зробити?

Ми підійшли до склепінчастого проходу, що вів з університету на вулицю, але Абдулла зупинив мене до того, як я приєднався до натовпу студентів, які виходили крізь арку.

— Є дещо,— почав Абдулла, але знову стулив рота, важко дихаючи крізь носа.— Санджай заборонив нам сприяти тобі чи контактувати з тобою з будь-якої іншої причини, крім справ компанії.

— Розумію.

— Ти розумієш, що це означає?

— Я... гадаю.

— Це означає, що наша наступна відкрита зустріч відбудеться лише по смерті Санджая.

— Що?

— Не хвилюйся і не бійся,— сказав він, міцно мене обіймаючи, а потім тримаючи на відстані витягнутих рук, наче масивний одвірок.— За тобою наглядають.

— Це ти не помилився.

— Ні. Я маю на увазі, що найняв декого, щоб тимчасово наглядали за тобою,— терпляче мовив він.

— Ти таке зробив? Хто вони?

— Велосипедні вбивці.

— Ти заплатив навіженим маніякам, щоб вони мене захищали?

— Так.

— Це дуже дбайливо. І дорого. Маніяки дешево не обходяться.

— Ти не помиляєшся. Я взяв трохи грошей зі скарбу Халеда, щоб це оплатити.

— Як на це відреагував Халед?

— Він погодився. Мені здається, що єдиний спосіб виманити його назад у Бомбей для зустрічі зі своїм істинним призначенням — це перенести той скарб у місто по частинах.

— Ти жартуєш, правда?

Він окинув мене поглядом з голови до ніг, надзвичайно ображений.

— Я ніколи не жартую.

— Жартуєш, справді,— розсміявся я.— Ти лише не знаєш, що робиш це. Ти кумедний хлопець, Абдулло.

— Справді? — скривився він.

— Ти найняв навіжених маніяків для мого захисту. Ти кумедний хлопець, Абдулло. Лайза завжди сміялася, коли ви зустрічалися, пам’ятаєш?

Лайза.

Він задивився на гральне поле, аж м’язи на щелепі заграли, хоча очі залишились ідеально спокійні. Студенти університету грали в крикет, буцали футбольного м’яча, сиділи групками, робили кульбіти і просто танцювали.

Лайза.

— Ти був її братом-рахі,— мовив я.— Вона ніколи мені цього не казала.

— Ідуть великі зміни,— сказав Абдулла, переводячи на мене погляд.— Наступна наша зустріч може відбутися на моєму похороні. Поцілуй мене, як брат, і молися, щоб Аллах простив мої гріхи.

Він поцілував мене в щоку, прошепотів прощання і граційно шмигнув у потік студентів, що лилися крізь арку.

Поля, оточені довгою гостроверхою огорожею, здавалися великою зеленою сіткою, яку накинуло сонце, щоб зловити блискучі молоді уми. Мої очі шукали Вінсона і Ранвей у дальньому кутку парку, але їх там не було.

Коли я дістався свого мотоцикла, то Абдулла вже зник. Це було опівдні, й він не схотів пояснювати, чому зі мною зустрічався. Тоді я не відав, коли і як ми знову зустрінемось.

Я повернувся до району причалу Сассуна й до крамниці сталі Вікранта. Я показав відомому виробнику ножів дві частини меча, якого заповів мені Хадербгай.

Система переговорів у Вікранта була така: почати з найдешевшого рішення, продати тобі його, а потім викрити в ньому якийсь фатальний недолік. Це, звісно ж, вело до наступного найдешевшого рішення і наступного важкого продажу, наступного фатального недоліку, наступного рішення і наступного фатального недоліку.

Упродовж років я намагався зразу вивести Вікранта на дуже дороге рішення з відсутністю фатальних недоліків, але, на жаль, це було неможливо.

— Вікранте, невже нам знову потрібно проходити всі етапи? Може, ти просто зараз зробиш мені люкс-пропозицію? Мені справді начхати, скільки все це коштуватиме. І це дійсно нервує, чоловіче.

— Як і все інше в житті,— заявив майстер ножів,— є вдалий спосіб і невдалий спосіб дратувати.

— Га?

— Справді. Я от, наприклад, професійно дратую. Ця моя особливість — невід’ємна моя частина. Але ти — ти дратуєш без усіляких на те причин.

— Ні, не дратую.

— Ти навіть зараз мене дратуєш, поки ми розмовляємо.

— Іди до біса, Вікранте. Ти полагодиш меча чи ні?

Він почав пильно обдивлятися меча, намагаючись не посміхатися.

— Я зроблю це,— вирішив він.— Але лише якщо сам усе вирішуватиму. Руків’я має фатальний недолік. Третьосортне рішення.

— Чудово. Починай.

— Ні,— заявив він, тримаючи меча в руках.— Ти мусиш зрозуміти. Якщо я відремонтую його на власний розсуд, то ця зброя ніколи не зламається і перетвориться на супутника Часу, але цей меч уже не буде тим мечем, який пращури Хадербгая несли в битву. Він буде інакшим на вигляд та інакшим на дотик. Його душа буде іншою.

— Розумію.

— Ти хочеш зберегти історію,— запитав майстер ножів, дозволивши собі посмішку,— чи хочеш, щоб історія зберегла тебе?

— Потішний ти чоловік, Вікранте. Я хочу зберегти меча. Це неначе довіра, і я не можу бути певним, що хтось наступний відремонтує його, якщо зброя знову зламається. Вікранте, зроби люксову версію. Нехай він буде вічним, і перероби, але не показуй, поки не закінчиш, гаразд? Це мене засмучує.

— Меч чи віра?

— І те, і те.

— Тгик, Шантараме.

— Гаразд. І дякую за повідомлення про Лайзу, яке ти надіслав Дідьє. Багато означало.

— Вона була гарною дівчиною,— зітхнув він, махаючи на прощання.— Відійшла в краще місце, друже.

— Краще місце,— посміхнувся я, роздумуючи про те, що ми вважаємо кращим будь-яке життя, окрім нашого.

Я уникав кращих місць і увесь день зустрічався з валютниками й вуличними продавцями, від фонтана Флори, Пойнту і до мангрових заростей Колаба-Бек-Бей.

Я слухав усі гангстерські плітки, які переповідали китайці по всій території, занотовував усі числа й оцінки міняйл, порівнював їх із записами Дідьє, дізнався, ким були основні хижаки, які ресторани нас впускали, а які не хотіли й бачити, як часто копи вимагали грошей, кому можна було довіряти, скільки коштував кожен квадратний фут чорного ринку Колаби.

Криміналітет, звісно ж, платить, інакше ніхто б цього не робив. Криміналітет зазвичай платить швидше, а може й краще за Волл-Стріт. Але на Волл-Стріт є копи. І копи були моєю останньою зупинкою на шляху до нетрищ, щоб відвідати Діву з Навіном.

Блискавичний Диліп вказав на стілець, коли я зайшов до його кабінету.

— Навіть не думай сідати на бісовий стілець,— сказав він.— Чого тобі в біса треба?

Він мене оглядав, згадуючи останнє побиття і сподіваючись побачити кульгавість.

— Блискавичний-джі,— ввічливо почав я.— Я лише хочу дізнатися, чи ще й досі можу давати хабарі тобі, тепер, коли став фрілансером, чи треба буде йти до молодшого інспектора Патила. Ти мені підходиш більше, бо молодший інспектор Патил може бути справжньою скалкою в дупі. Але якщо ти йому це скажеш, то я все заперечуватиму.

Констеблі розреготалися. Блискавичний Диліп на них витріщився.

— Киньте цього вилупка в нижній барак,— звернувся до копів він, розвалившись у дверях.— І вибийте йому мозок.

Вони припинили сміятись і почали рухатись до мене.

— Жартую,— розреготався Блискавичний Диліп, піднявши руку, щоб зупинити своїх людей.— Жартую.

Копи сміялись. Я теж сміявся. Це було дуже кумедно, по-своєму.

— П’ять відсотків,— запропонував я.

— Сім з половиною,— кинув у відповідь Блискавичний Диліп.— І я поставлю для тебе стілець під час наступних відвідин нижнього бараку.

Копи сміялись. Я теж сміявся, бо я б йому й десять відсотків заплатив.

— Згода. Ти жорстко торгуєшся, Блискавичний-джі. Ти не просто так одружився з жінкою з марварі.

Марварі — це торгівці з Раджастану в північній Індії. Вони отримали репутацію майстерних бізнесменів і неабияких ділків. Дружина Блискавичного Диліпа мала репутацію жінки, яка витрачала гроші швидше, ніж Блискавичний міг вибити їх зі своїх жертв.

Він зиркнув на мене, без задоволення згадуючи свою дружину. Скривився. Кожен садист має власного садиста десь у сутінках. Коли ти знаєш, хто це, то достатньо лише ім’я згадати.

— Вимітайся звідси!

— Дякую, сержанте-джі,— мовив я.

Я пройшов повз копів, які закували й відгамселили мене ще кілька тижнів тому. Вони кивали й доброзичливо посміхалися. Це також було по-своєму кумедно.

Розділ 50

Припаркувавшись біля входу в нетрища, я пішов до хати Джонні. Його там не було, тож я завітав до сусідніх хатин, у яких жили Навін і Діва. Як зазвичай, я почув їх до того, як побачив.

— Ти знаєш, що має зробити тут жінка, щоб випорожнитися? — вимагала Діва, коли я дійшов до невеличкого чистого клаптика перед їхніми хатинами.

— Ого, це дуже довга розмова,— зауважив я.— Хіба ви не це з’ясовували минулого разу?

— А ти знаєш, пане Хараб Данда Шантараме? — зажадала вона, використовуючи термін «брудна справа».

— Знаю. Я тут колись жив. І це неправильно.

— Дідько б його вхопив, це неправильно,— сказала Діва, одвертаючись від мене і тицяючи Навіна в груди.— Жінка, наприклад, не може ходити по-великому вдень.

Зібралося кілька людей. Навін і Дідьє стояли перед хатиною Навіна. Діва була з дружиною Джонні — Ситою і трьома дівчатами з навколишніх будинків.

— Я...— спробував Навін.

— Уяви, якби сказали, що ти не можеш хезати увесь день, бо ти чоловік і хтось може побачити, як ти хезаєш. Ти повністю злетиш з котушок, правда ж?

— Я...

— Ну, а нам звеліли саме це, базуючись на статі. А коли нам таки можна піти в туалет, після заходу сонця, то потрібно перелазити каміння і робити це в якомусь нещасному бісовому місці в повній темряві, бо коли взяти смолоскип, хтось може помітити, що ми сидимо!

— Я...

— І жінок ще й домагаються там у темряві. Там тусуються якісь навіжені. Типи, яким усе одно, що в цьому місці повно лайна. Типи, яким це навіть до вподоби. Я не жартую і терпіти цього не буду. Я чекала темряви, щоб сходити в туалет, і більше цього не робитиму. Я забираюся з цього клятого місця, і це означає — сьогодні! Я йду.

Навін роздумував, чи знову сказати «я». Він глянув на Дідьє. Дідьє глянув на мене. Я глянув на прегарний вузол нагорі на бамбуковій опорі.

Почулася колотнеча, і з вузеньких провулків, які використовувалися для того, щоб зрізати шлях, вилетів Джонні.

Він помітив нас і зупинився. Застиг з розтуленим ротом. Руки тримав перед собою, наче стискав у них гілку.

— Що сталося, Джонні? — запитала на маратхі Сита.

— Я... я не можу...

— Джонні, що таке? — запитав я.

Він був напружений, неначе готувався кудись тікати. На його обличчі тривала боротьба. Сита підійшла до свого чоловіка, відвела вбік. За хвилину вона повернулась і покликала Навіна й мене за собою.

Дідьє з дівчатами залишилися з Дівою.

— Що в біса відбувається? — обурилася Діва.— Я йду! Агов? Ви що — забули про це?

Джонні сидів на пластиковому кріслі, глитаючи холодну воду з пляшки.

— Вони всі мертві,— розповідав він.

— Хто мертвий? — здивувався Навін.

— Батько Аану, тобто батько Діви, і всі в будинку. Усі. Навіть садівники. Навіть домашні улюбленці. Це була жахлива різанина.

— Коли?

— Щойно,— важко дихаючи, сказав Джонні.— Ліне, як ми розповімо це дівчині? Я не зможу цього зробити. Я не зможу.

— Ти точно впевнений?

— Так, Навіне, звісно. Поліція та преса просто божеволіють. Це буде в новинах дуже швидко, а тоді вона все одно дізнається. Може, нам просто почекати? Що нам тепер робити?

— Увімкни радіо, Джонні,— мовив я.

Сита знайшла місцеві новини.

Чорні слова — «розбій» і «різанина» — полилися з радіо.

Мукеш Девнані та його семеро працівників були вбиті. Навіть домашні тварини загинули. Не залишилося нікого.

Дівія Девнані, знов і знов повторювало радіо, єдина спадкоємиця багатств Девнані, можливо, теж загинула у різанині. Розбій, різанина...

— Ми не можемо дозволити їй отак почути це,— вирішив я.— Потрібно розповісти.

— Це зроблю я,— зголосився Навін, й очі його м’яко засвітилися.

— Добре,— погодився я.— Для тебе це буде важко, але так краще. Але не тут. Підемо до скель і моря. Є одне тихе місце.

Дівія не протестувала, коли ми виходили з нетрищ, але спробувала повернутися назад, коли вийшли до чорних скель узбережжя. Гадаю, вона відчула, що погані новини шукають місця, щоб утопитися.

Навін обійняв її та все розповів. Вона розірвала обійми, зробила кілька непевних кроків по кам’янистому узбережжю, хитко рушила геть.

Навін ішов слідом, кілька разів притримував її, коли дівчина послизнулася босими ногами на камінні.

Вона дибала у заціпенінні, сліпа до всього, а ноги рухались інстинктивно, намагаючись утекти від страждань і страху.

Я вже таке бачив під час тюремного бунту: чоловік настільки перелякався, що знову і знову натикався на кам’яну стіну, завжди сподіваючись знайти двері. Його розум був у якомусь іншому місці, шукаючи неіснуючого світу.

Діва навіть не усвідомила, що Навін спрямував її по колу і назад до мене. Потім вона слухняно сіла на валун і дуже повільно повернулася до нас. Коли це відбулося, дівчина почала безконтрольно плакати.

Я залишив її з Навіном, який кохав дівчину, і повернувся до хиж, аби покликати на допомогу Ситу і дівчат. Сита вже зникла, а натомість я знайшов Карлу і Зодіаків Джорджів.

Я поглянув на Дідьє. Переховування Діви в нетрищах було таємницею.

— Я вирішив, що буде краще, якщо вона матиме якусь підтримку,— сказав Дідьє.— Особливо якщо ми всі ночуватимемо для її підтримки тут, на цьому... комунальному об’єкті, еге ж?

Карла поцілувала мене.

— Як вона?

— Це вдарило її, неначе обухом,— розповів я,— але вона добре тримається. Вона сильна дівчина. Добре, що ти тут. Вона з Навіном, біля моря. Їм потрібно трохи більше часу. Діва глибоко вражена, а Навін знав її батька.

— Дідьє занадто вихований, аби зберігати такий секрет,— зізнався Дідьє,— і залишити Діву без друзів такої жахливої ночі, під час такої жахливої катастрофи, як ця.

— І Дідьє занадто боїться привидів,— додала Карла,— щоб залишатися на самоті.

— Привидів?

— Безперечно,— мовив Дідьє,— це місце повне привидів. Я відчуваю їхню присутність.

— Хай яка була причина, добре, що ти тут.

— Давненько я тут не була,— сказала Карла, оглядаючи навколишні халупи.— Є якісь особливі розваги цього разу? Холера, черевний тиф?

Кілька років тому, в часи мого життя в нетрищах, тут гуляла холера. Карлі довелося приїхати, щоб допомогти мені її подолати. Вона звикла до місцевих щурів, виходжувала безпорадних людей, вичищала лайно з земляних підлог, стоячи навколішках.

— Це звучить божевільно, мабуть, але той час із тобою — один з моїх найщасливіших спогадів.

— Для мене теж,— погодилася вона, озираючись.— І ти маєш рацію. Це божевільно. А що дівчата роблять з хатиною Діви?

— Вони наводять там блиск. Сподіваючись піднести їй дух. Гадаю.

— Сьогодні в нашому дикому місті й справді підносяться духи — духи мертвих,— прорекла вона.— Це точно.

— Жахлива ситуація,— додав Скорпіон, приєднавшись до нас.

— Бідненька дівчинка,— сказав Близнюк.— Ми залишили бронь на її номер у «Магеші». Він завжди її чекатиме, якщо потрібно.

— Тільки тримайте язика за зубами,— порадив я.— Джонні та інші дуже ризикують. Нікому не розповідайте про Діву. Домовились?

— Будемо зайчиками,— відповів Близнюк.

— Так...— наїжачився Близнюк.— Хіба...

— Хіба?

— Хіба що хтось змусить мене розповісти.

— І що це має означати?

— Ну, якщо хтось почне мене бити, щоб змусити розповісти, тоді й розповім. Тож я можу пообіцяти конфіденційність, поки не отримаю фізичні ушкодження.

Я глянув на Близнюка.

— Це одне з правил Скорпіона,— знизав плечима він.

— І гарне правило,— додав Скорпіон.— Якби всі на світі виливали душу під час першої загрози насильства, то більше не було б тортур.

— Світ Донощиків,— зронила Карла.— Скорпе, гадаю, в тебе щось на думці.

До нас наближався чоловік з велосипедом, навантаженим пакунками.

— Ой! — вигукнув Дідьє.— Гуманітарна допомога!

Чоловік розвантажив з велосипеда матрац, валізу, складеного стола для гри в карти, чотири складані полотняні стільці та дві торби випивки. Я звернув увагу на випивку.

— Це для Діви,— ловлячи мій погляд, пояснив Дідьє, поки рахував пляшки.— Дівчина сьогодні обов’язково дуже захоче напитися — так, як ніякої іншої ночі у своєму житті.

— Алкоголь — це не відповідь на всі запитання, Дідьє.

Раптово з темряви з’явилася Діва.

— Мені потрібно нализатися,— сповістила вона.

Дідьє витріщився на мене своїм поглядом «Я ж тобі казав».

— А ви можете...— попросила Діва,— мої дивні нові друзі, бо ви не справжні друзі, а справжніх тут немає, і я, можливо, їх більше ніколи не побачу, як і батька, то ви допоможете мені напитися і відмиєте, коли мені стане зле, і безпечно вкладете спати, коли я вже не знатиму, що саме відбувається?

Запала пауза.

— Ну звісно! — сказав Дідьє.— Іди сюди, миле поранене дитя. Іди до Дідьє, і ми разом литимемо сльози в усі пляшки пива і плюнемо в очі Долі.

Вона, звісно ж, плакала. Вона голосила, розмахувала руками, горлала, міряла кроками маленьку хатину, спотикалася на клаптикових ковдрах і кликала дівчат танцювати.

Коли улюлюкання та плескіт у долоні досягли апогею, вона почала падати. Навін швидко її зловив і відніс на ліжко з ковдр, а руки дівчини звисали, неначе зламані крила. Вона повільно підігнула коліна до серця і заснула.

Пильнуючи у прилеглій хатині, Дідьє грав у покер з Навіном і Зодіаками Джорджами. Спостерігати було неприємно, Скорпіон не помічав махлювання, а Дідьє з Близнюком тільки те й робили, Навін же не міг не думати про дівчину, яка спала в сусідній хатині.

Я зазирнув до Діви. В хатині спало кілька дівчат, щоб дівчина не була сама. Одна вісімнадцятирічна дівчина, Анджу, вві сні обіймала світську левицю за плечі. Інша поклала руку Діві на живіт. Ще троє дівчат теж пригорнулися зовсім близько. Чийсь молодший брат спав у них у ногах.

Я підрізав ґнота в гасовій лампі, щоб не погасло полум’я, і підпалив ним москітну котушку й сандалову ароматичну паличку. Помістив котушку й ладан на металеву шафку і зачинив тоненькі двері з фанери, які трималися на мотузці.

Крізь вузькі алеї сплячої довіри я пройшов до скель і моря, які були такими ж чорними, як небо. Я стояв, дивлячись і слухаючи. У цьому місці Діва почула новини й усвідомила, що втратила все.

Стоячи на фасаді в’язниці, між спостережними вежами, я почувався спокійно. З мене випарувався увесь жах, бо якщо охорона б поцілила, то я полетів би на потрібний бік стіни.

Коли ж я спустився по мотузці з електричних кабелів униз до свободи й побіг, той спокій зник, а усвідомлення втраченого настільки мене вразило, що руки трусилися ще кілька тижнів.

Але я сам обрав це заслання, а Діву примусили до нього. І це було занадто жорстоко: смерть і батька, і всіх інших. Це була та жорстокість, яка повалить навіть найстійкішого. Я сподівався, що молода світська зірка, яка ховається у справжньому світі, має друзів, які не дозволять такому статися після повернення до несправжнього світу.

Почувся якийсь звук, і я, розвернувшись, побачив Карлу, яка стояла на кам’яному виступі на межі нетрищ. Вона прийшла на мої пошуки.

Вона мені помахала, а десь неподалік розбилась об каміння випадкова хвиля. Білі потічки стікали з чорних валунів на берег. Потім друга хвиля зачепила гребенем скелі, і я почав повертатися до світла і любові, долаючи по одному чорному валунові за раз.

Я зупинився нагорі біля Карли, і деякий час ми спостерігали за морем, яке заливало узбережжя Дівиного горя.

Ми поверталися між хатин, з яких чулося сонне дзижчання й буркотіння: зазвичай татусі спали надворі, щоб залишити більше місця своїй родині всередині, і срібний місяць купав їх у м’якому сяйві.

Потім ми шепотілися з Дідьє, Джорджами і Навіном, сидячи в хатині поряд з Дівиною, бо всі ми хотіли залишатися близько, якщо Діва раптом прокинеться.

Бомбей для Діви більше ніколи не буде таким, як раніше, деякі люди, яких вона знала до трагедії, стануть справжніми друзями, а деякі перетворяться на незнайомців у раю для преси. Так чи так, після повернення для неї все зміниться. Навін був бомбейським хлопчиною і, можливо, розумів це краще за нас. Але для наших вигнанських сердець Місто-Острів було домівкою. І ми чекали разом тієї невсипущої ночі, доки розрум’янений світанок розбудить нового вигнанця і допоможе йому виплисти на берег.

Частина IX

Розділ 51

Затишшя, що запало після шторму Лайзиної смерті й різанини в маєтку Девнані, тривало довгі спокійні заклопотані тижні. Мені це було до вподоби. Я бачив достатньо штормів щороку.

Діва увійшла у свою роль дівчини з нетрищ, а нетрища увійшли у свою роль господаря для Діви. Жоден з них не мав особливого вибору, дівчата з нетрищ обожнювали Діву, тож сформували постійну почесну охорону; убивців батька дівчини не знайшли, тож вона залишалася в найбезпечнішому місці.

Газети й досі не вгавали про різанину та зниклу спадкоємицю. Суд призначив генерального директора, який керував групою компаній, що належали батьку Діви. Гендиректор співпрацював з радами директорів, доки дівчину не знайдуть.

У нетрищах жило майже двадцять п’ять тисяч людей, і більшість із них знала, хто така Діва. Але ніхто не телефонував у газети й не намагався отримати нагороду. Діва була під захистом нетрищ, і в тому вирі хиж і півметрових провулків вона була Дану — вона була своя. Діва була захищена від горлорізів з пістолетами й від газетних заголовків.

Джорджі влаштували напівпостійну вечірку і постійну гру в покер на верхньому поверсі «Магешу». Знаменитості, які під час зупинки на світлофорі зачиняли в автівці вікна, не почуваючись у місті своїми, проводили більше часу на цих пентгаузних вечірках, ніж на прийомах у своїх психологів.

Коли заступник мера зірвав банк, то проголосив гру муніципальним оздоровленням, виключивши її зі списку злочинів. Коли митар зірвав схожий куш, то гру в покер було зареєстровано як благодійну діяльність. А коли найвродливіша молода зірка Боллівуду виграла шість партій поспіль, вигрібши гроші у всіх, окрім банку, вона настільки розпалила гру, що усі боллівудські актори пробували один по одному і програвали, намагаючись захистити свою чоловічу честь, побивши її рекорд.

Щодо Дідьє, то він напрочуд старанно працював на «Бюро втраченого кохання». Він прокидався рано, а це було настільки шокуюче, що я аж підскочив від переляку, уперше побачивши його радісного й активного о восьмій годині ранку. Дідьє завжди стверджував, що година сонячного світла — це достатня кількість дня для будь-кого, і година перед заходом сонця — це єдине справді вартісне світло.

Спочатку ця ранкова версія мого знайомого була дивна. Дідьє став пунктуальним. Він працював. Він навіть жартував.

— Знаєш,— після кількох тижнів роботи бюро сказав Навін,— я надзвичайно щасливий, що ти звів мене з Дідьє. Він працьовитий хлопак, якщо пробачиш цей вираз.

— Можливо. Не знаю.

— Ти просто ностальгуєш.

— Це не ностальгія, якщо раніше він був кращий. Я б не хотів, щоб Дідьє став бізнесменом.

Новий Дідьє таки став бізнесменом, а ще серйозним детективом, і справи у бюро йшли жваво. Він виставив рекламу «Бюро втраченого кохання» в найбільшій газеті, одній з Ранджитових, пропонуючи винагороду за інформацію про місцезнаходження Ранджита — власника «Ранджит-медіа» і «Бюро втраченого кохання».

Оголошення не принесло жодних нових ниточок, але всі в місті заговорили про «Бюро втраченого кохання», і це привело більш ніж десяток нових клієнтів, кожен з яких стискав у руках папку з фото й поліційними звітами про їхніх зниклих коханих. І коли двоє з цих зниклих коханих були знайдені за кілька тижнів завдяки вуличним зв’язкам Дідьє та дедукції Навіна, тоді бюро привабило ще більше клієнтів, усі вони готові були платити завдатки.

Карла, звісно ж, мала рацію: ринок — це потреба, яка сама себе задовольняє. Втрачені кохання, забуті чи покинуті перевантаженими поліцейськими департаментами, є постійним серцевим болем, і для копів також, і потребою, яка вимагала свого задоволення. Бюро працювало добре, втрачені кохання відшукувались і возз’єднувалися з серцями, які не могли їх не шукати.

Вінсон і Ранвей теж час до часу приходили на вечірки Близнюка Джорджа. Вінсон був щасливий, але не полишав Ранвей ні на мить, хіба що вона його відсилала геть або наказувала десь почекати.

Дівчина з льодом в очах, здавалося, прийняла смерть свого хлопця. Вона більше його не згадувала. Але якщо цей привид і пірнув у річку прийняття, якась тінь все одно залишалася на молодому личку. Так наче кожен вираз обличчя чи порух руки був захмарений нерішучістю.

А все ж таки Ранвей видавалася здоровою та спокійною. І вона почала одягатися, мов Карла, в тоненький сальвар-каміз і тісні бавовняні леґінси. Їй личило, особливо коли збирала волосся у високий хвостик. А коли вона щасливо і відкрито всміхалася, а таке час до часу ставалося, листя сумнівів розходилося і проглядалось яскраве небо її майбуття.

На час загадкової відсутності Ранджита, власника першорядної газети, Кавіту Синг із провідної журналістки перетворили на заступника головного редактора. Той факт, що Карла мала вирішальний проксі-голос у «Ранджит-медіа», був дуже важливий. Той факт, що колонки Кавіти були найпопулярніші в місті, був вирішальний.

Після двох тижнів Кавітиного креативного управління газета повернула в новому напрямку, не ліворуч чи праворуч, а вгору до якогось нового пункту призначення. Настрій значно покращився. Бомбей був чарівним захопливим місцем для життя. «Досить цієї фігні, де ми порівнюємо себе з іншими,— написала у своїй першій передовиці Кавіта.— Розплющте очі — і побачите, наскільки неймовірним є цей гігантський соціальний експеримент, у якому ви живете, а ще побачите, скільки справжньої любові його підтримує».

Люди це обожнювали. Інколи люди, народжені в якомусь місці, мають зустріти когось, хто покаже його красу замість них, і передовиця Кавіти розпалила в кожному мумбайському серці полум’я — полум’я гордості, про наявність якого ніхто з них не знав, доки Кавіта все це не розпалила. Продаж газети зріс на дев’ять відсотків. Кавіта стала хітом.

Карла довго й щасливо сміялася, коли кампанія громадянської гордості стала трендом, що спричинив низку соціальних подій по всьому місту. Я не запитував її чому, а вона не розповідала.

Вона оселилась у сусідньому номері й цілий тиждень щось виносила й заносила, цілком його трансформувавши. Її три кімнати — вітальня, спальня і гардеробна-коридор — перетворилися на намет бедуїнів.

Хвилі небесно-блакитного і білого мусліну[118] звисали з тонкої арматури в центрі кожної кімнати, приховуючи стелю. Лампочки викрутили і замінили на старі залізничні ліхтарі.

Карла забрала з кімнат усі меблі, крім ліжка і письмового стола у вітальні. Вона купила стола в музичній крамниці внизу і відпиляла ніжки, щоб можна було сидіти в позі лотоса посеред кімнати.

Вона вкрила турецькими й іранськими килимами кожен дюйм підлоги, застеленої лінолеумом, навіть ванну. Килими лежали один на одному, наче втомилися, змагаючись за увагу її ніжок.

Балкон, який виходив на « Метро-Джанкшн» і прилягав до мого, був задрапірований червоними шовковими сарі, які пом’якшували білу спеку дня прохолодними кармазиновими брижами.

Не було ніяких «піжамних вечірок», але це не страшно. Це все одно був рай, найщасливіші дні після того, як я викинув своє життя в канаву сорому дев’ять років тому.

Свобода, і щастя, і правосуддя, і навіть кохання — усі є частинами цілого: внутрішнього спокою. Коли я вперше когось налякав заради грошей на наркотики, то перетнув межу, яку прокреслив на землі свого життя. Але після переїзду Карли в готель «Амрітсар» лопата випала з моїх рук і на якийсь час я через докори сумління зупинив копання могил. Ми майже щодня разом снідали, обідали й вечеряли. Ми окремо займалися своєю роботою, але кожну вільну мить були разом.

Коли був вільний час, то ми їздили по всьому Місту-Острову. Коли в Карли був для цього настрій, вона сиділа за кермом власного авто, а Рендалл смакував содовою на задньому сидінні. Ми подивилися кілька фільмів, відвідували друзів і сходили на кілька вечірок.

Але кожної спільної ночі, кожної спільної ночі Карла поверталась у свій бедуїнський намет, замикаючи всі ті замки, які я встановив на її дверях.

Вона, звісно ж, зводила мене з розуму, але в найкращий спосіб. Люди розходяться в таких речах, я знаю, але для мене важливо не скільки чекати на якусь подію, а як чекати. А години, проведені наодинці з Карлою, щодня були чудовим очікуванням.

Інколи під час цього очікування, дуже зрідка, я замислювався про те, щоб пробити вентиляційний отвір у стіні власної кімнати. А інколи перебування щоночі на метровій відстані від Карли, за стіною, досить туго напинало гітарну струну. Але ще лишався чорний ринок, який намотував струну ще тугіше.

«Злочин — це демон,— сказав колись Дідьє,— а адреналін — це його улюблений наркотик». Кожен злочин, навіть злочин обміну валюти на чорному ринку, несе з собою адреналін. Люди, з якими ти ведеш справи, принаймні трохи небезпечні, а копи більш ніж трохи небезпечні, й кожен злочин має власні типи хижаків і здобичі.

У ті роки обмін валют на чорному ринку був практично легальним заняттям у Південному Бомбеї і вільно проводився в кожній другій тютюновій крамниці Колаби. У Південному Бомбеї було двісті десять тютюнових крамниць, і всі вони мали ліцензії від муніципалітету й санджайської компанії. Я працював у чотирнадцятьох з них, викуплених у Дідьє та санкціонованих Санджаєм. Зазвичай це була безпечна торгівля, але злочинці за визначенням є запекло непередбачувані.

Я ніколи не брав на свої обходи точок Карлу. Одне коло робилося між сніданком і обідом, друге по обіді, а ще проводилася пізня розвідка крамниць перед сном. Для боса було важливо показуватися на очі.

Керівництво кримінальною франшизою вимагає високого ступеня співробітництва, зазвичай купленого, і чітко визначених ролей і правил. Я делікатно забезпечував гроші. Санджайська компанія визначала ролі й насаджувала правила.

Але кожен міняйло, який займається обміном валюти на вуличному чорному ринку, має власну міру гордості. Завжди існує небезпека заколотів через зневіру або страх. Непослух бодай одного з моїх міняйл принесе негайне покарання від Санджая, але також коштуватиме мені франшизи. Придушувати такі заколоти, тримаючи власників крамниць між страхом і дружбою, і було моїм завданням.

Злочинність — це феодальна система, і коли ти це усвідомиш, то насправді зрозумієш про неї дуже багато. Санджайська компанія була замком на пагорбі, з ровом, переповненим крокодилами-гангстерами, а Санджай був феодальним лордом. Якщо він жадав дівчину, то брав її. Якщо він хотів убити чоловіка, то вбивав його.

Оскільки я придбав франшизу на базарі, це робило з мене когось на кшталт барона-розбійника, а крамарі були кріпаками. Вони не мали прав, крім тих, які дарувала компанія.

Злочинність — це середньовічна метрополія, яка існує паралельно з сяйливим містом, підкріплена абсолютною монархією і публічними стратами. Як барон-розбійник, який їздить від кріпака до кріпака на своєму сталевому коні, я мав право нав’язувати свою владу.

Перша навичка для ведення кримінальної франшизи — це підтримка аури незаперечної влади. Якщо ти в себе не віриш, то ніхто на вулиці теж не повірить. Люди занадто розумні. Ти маєш усе контролювати і робити це так, щоб люди навіть не думали кидати виклик.

У Бомбеї це включає багато горлання, а іноді й ляпасів, зазвичай через якісь нісенітниці, доки все не заспокоїться, і твій голос буде останнім і найголоснішим.

А далі все залежить від спостережливості. Цей жує план, а цей його ненавидить, цей слухає священні пісні з динаміка у формі Кінг-Конга. Цей полюбляє хлопців, а цей дівчат, цей аж занадто полюбляє дівчат, цей тип упевнений і сам-один, а цей ховається, аж поки не з’являться його спільники, цей пиячить, думає, палить, захлинається, підглядає, розмовляє, ходить, а оцей стоятиме зі мною віч-на-віч аж до останнього удару ножа.

— Ти чув, що сталося з Абгіджитом? — запитав мій міняйло Френсис на Регал-Серкл, коли я під’їхав до нього.

— Так.

Абгіджит був вуличним хлопчаком, який дурив туристів. Він на краденому скутері намагався занадто швидко подолати поліцейську дорожню загорожу. Врізався у кам’яну підпору мосту, і міст переміг.

— Бісовий маленький вишкребок,— сказав Френсис, передаючи мені виручені гроші.— Тепер, уже мертвий, він виколупує мій мозок більше, ніж коли був живим. А за життя цей вилупок дратував мене так, що не переказати.

— Френсисе, він аж так тебе дратував, що тут не вистачає,— почав я, перевіряючи гроші, які він мені дав.

— Що не вистачає, баба? — обурився він, здіймаючи голос настільки, щоб його почули інші міняйли на вулиці.

Я озирнувся на вуличні обличчя.

— Не роби цього, Френсисе.

— Баба, я нічого не роблю,— загорлав він.— Ти мене звинувачуєш, і...

Я схопив його за комір і поволік до провулку за кілька кроків від нас.

— Моя крамниця!

— До біса крамницю.

Я заштовхав його в провулок.

— Отже, давай вирішимо,— сказав я.

— Що вирішимо?

— Ти дуриш мене на очах у своїх друзів. Тепер ми можемо бути відвертими, бо ми наодинці. Де гроші?

— Баба, ти...

Я вліпив йому.

— Я не...

Я вліпив йому сильніше.

— У мене в сорочці,— зізнався він.— Твої гроші у мене в сорочці.

У нього в сорочці було багато грошей. Я забрав украдені ним гроші, а решту залишив.

— Мені байдуже, де саме ти дістаєш гроші, Френсисе, аж поки ти не крадеш їх у мене. І ти більше ніколи не влаштуєш такої вистави перед своїми друзями. Ти розумієш, правда?

Груба сила — це огидна річ: досить огидна, щоб розігнати стерв’ятників. Інколи це гидка робота — тримати вуличних злочинців у рамках. Вони мусять знати, що реакція завжди буде швидкою та жорстокою, і мають цього боятись. Якщо не боятимуться, то всі вони вчинять заколот проти тебе, і проллється кров.

Я повторював обходи, аж поки не назбирав досить іноземної валюти, щоб постукати у двері банку чорного ринку на причалі Балларду.

Чорні банкіри — не злочинці: вони цивільні, які коять злочини. Залишаючись на безпечному боці межі, вони не ризикують потрапити у в’язницю. Вони не висовуються, і хоча багатство могло би ввести цих людей до топ-списку, гроші для них важливіші. І вони скрупульозно аполітичні: вони притримають гроші для будь-якої партії, чи вона при владі, чи ні.

Санджайська компанія використовувала чорний банк на причалі Балларду, і скорпіони теж його використовували. А ще тут зберігали свою здобич чимало копів, і деякі важковаговики зі збройних сил, і, звісно ж, політики. Там були гроші для будівництва, гроші цукрових баронів, нафтові гроші, ну і фальшиві гроші. Так чи так, але це був один з найкраще захищених банків у місті.

Банк піклувався про своїх клієнтів. Якщо хтось із них якось лажав, банк усе розгрібав, причому безкоштовно. Кожен скандал занотовували й ховали у сейфі. Ходили чутки, що в чорному банку на причалі Балларду більше бруду, ніж незадекларованого золота.

Кожен мешканець міста міг нажитися з невидимої руки банку, і кожен міг щось втратити, якби ця рука стиснулась у кулак. Банк настільки переповнився секретами й таємними коштами, що просто не міг луснути.

Для дрібних ділків на зразок мене, яким надавали доступ до невеличкого допоміжного вікна, чорний банк був зручним способом здати свої американські долари та інші валюти, забрати відповідну їм кількість чорних рупій і дозволити банку переправити іноземну валюту купівельному синдикату Південного Бомбея.

Ніхто, крім партнерів, які могли втратити занадто багато, не знав, ким були покупці. Дехто казав, що цей синдикат започаткувала незалежна група кінопродюсерів і акторів. Одна чутка стверджувала, що це був бомбейський підрозділ ложі масонів.

Хай хто були ці люди, розуму їм не бракувало. Вони контролювали вісімдесят відсотків чорних доларів на півдні, отримували більше прибутків, ніж будь-хто в ланцюгу, і ніколи не ризикували навіть годину просидіти за ґратами.

Після усіх витрат я в своїй маленькій справі отримував з обміну валют двадцять тисяч рупій щомісяця. Якби я й досі жив у нетрищах, то це перетворило б мене на короля. На вулиці це були гроші на дрібні витрати.

Коли злочини починають приносити доходи, ти швидко розумієш, що ключ для виживання — це не заробіток, а накопичення грошей. За кожною твоєю чорною рупією тягнеться сотня рук, щоб її відібрати. І ти не можеш звернутися до копів, бо копи часто і є тими, хто хоче все забрати.

І коли готівка, яку ти заробляєш, приходить пачками, то не квапишся її витрачати, бо стаєш хлопцем, який заощаджує на чорний день. Найважливішим рішенням є те, де ти вирішиш усе зберігати.

Перше правило — не зберігати все в одному місці. Якщо ситуація погіршиться і тобі доведеться з чимось розпрощатися, то добре мати жирненький запас. Я зберігав трохи дома як гроші для втечі. Трохи залишив у Тито — людини Дідьє. Він узяв з мене два відсотки, як з приятеля. Він усе одно назвав це десятьма відсотками, але взяв лише два.

— Пробач мене,— сказав він, потому як знову за звичкою пробубонів «десять відсотків».— Мій розум на мене злиться.

— Слухай, Тито, якщо хто до тебе прийде і розповість, що я зв’язаний десь у погребі й піддаюся тортурам, і використає код «300 спартанців», просто віддай йому гроші, гаразд?

— Буде зроблено,— мовив він.— За десять відсотків.

Розділ 52

В Індії кожна жінка після певного віку автоматично стає тітонькою. Тітоньці Півмісяць, яка керувала чорним банком на рибному базарі, було років п’ятдесят, і вона була настільки розкішна у своїй силі спокуси, що подейкували, неначе жоден чоловік не міг пробути в її присутності більше десяти хвилин і не освідчитись. А тітонька Півмісяць — удова, яка вже вийшла з жалоби,— користувалась усім своїм значним діапазоном талантів, щоб будь-якої грошову транзакцію затримати більш як на десять хвилин.

Досі мені вдавалось укластися в дев’ять хвилин з тітонькою Півмісяць, справу зроблено, і гайда звідси.

— Вітаю, тітонько Півмісяць,— почав я, віддаючи пакунок з рупіями її асистентці, яка сиділа за рибним прилавком.— Як ся маєте?

Вона пхнула мені пластиковий стілець. Він зупинився біля моїх ніг. Вона робила це не вперше. Узагалі-то, вона робила так щоразу.

Десятиліття риб’ячого жиру просочились у бетон і практично згладили всю шорсткість поверхні. Важко було ходити. Та й просто стояти там було важко. Так наче мертва риба просочилась у камінь під гамаком тітоньки Півмісяць і хотіла, щоб ми всі попадали. І люди падали. Щодня.

Я сів на стільці, знаючи, що неможливо швидко відкараскатися від чорного банку тітоньки Півмісяць.

Я сидів у кінці дуже довгого столу з нержавіючої сталі. Він був одним з кількох на рибному базарі — ділянці завбільшки як футбольне поле — під хвилями похиленого олова і брудних скляних гребенів.

Робота цього дня вже завершилася, і галас змалів до тиші, яка нагадувала сапання викинутої на берег риби, яка тягне наше повітря, так само як ми тягнемо її.

Тітонька Півмісяць ковтнула. На стіні цокав годинник. Асистентка тітоньки повільно й обережно рахувала гроші.

Було темно, але в затінку було спекотніше, ніж на сонячній вулиці за стіною. Спочатку запах був настільки сильний, що я не міг розтулити рота, але згодом він почав притуплятися до тихенького гулу риби, витягнутої з моря.

На іншому боці базару хтось почав поливати зі шланга. Кров і шматки здохлятини попливли повз нас у жолобі, зробленому в бетонній підлозі.

Біля жолоба стояла тітонька Півмісяць у своїх капцях. Її гамак був накритий стьобаним покривалом — настільки ж сріблястим, як і плавники дзеркальної риби.

— Тож, Шантараме,— сказала вона.— Кажуть, що твоє серце захопила жінка.

— Це правда, тітонько Півмісяць,— відповів я.— А у вас як справи?

Вона поклала руки в боки. Потім зняла капці, і її ноги почали рухатися.

Я не знав, чи то була йога, чи гімнастика, але ноги тітоньки Півмісяць перетворилися на пітонів у пошуках жертви. Вони рухалися праворуч і ліворуч, на північ і на південь, крутилися над головою і розходилися досить широко, щоб перестрибнути струмок, поки не втихомирилися під її тілом на сріблястому покривалі: чіпкі підошви підігнулися під олімпійські стегна.

Це забрало приблизно тридцять секунд. Якби це була вистава, то я б аплодував. Але це не була вистава, а я не був глядачем.

Тітонька почала вертіти плечима.

— То як іде бізнес, тітонько Півмісяць? — спробував я.

Запізно. Вона повільно нахилилася до мене, по-котячому граційно вигинаючи спину. Груди випали для огляду, на кожній кулі був витатуйований півмісяць, й жінка не зупинялася, поки місяць не став повним.

Її надзвичайно довге волосся падало на гамак навколо її підібганих ніг, відгороджуючи місяць завісою і практично підмітаючи заляпану кров’ю підлогу.

Вона звела очі, погрожуючи мені таємницями й речами, які нам не слід знати, а потім так закрутила руки позаду себе, що аж до шиї дістала, і пальці смикалися, неначе анемони, які розцвітають під світлом того перевернутого місяця.

Ніхто не скаже, що тітонька Півмісяць позбавлена шарму, але сама вона подобалася мені більше, ніж її знамениті викрутаси.

Тітонька Півмісяць завжди була озброєна, і хай з якого боку на це глянути, це завжди цікаво. У неї був невеличкий револьвер, подарований старшим комісаром. Я хотів знати чому. Я знав, що вона двічі з нього стріляла, й обидва рази це було для захисту людей, з яких знущалися горлорізи з інших районів міста.

Вона читала долю по долоні людини і чаклунством заробляла більше, ніж продавцем риби й чорним банкіром разом.

І вона три роки поспіль здобувала перемогу на чемпіонаті з боротьби для дівчат, який проводився в риболовецьких нетрищах. Ця подія була виключно для дівчат і суворо огороджувалась обличчями чоловіків, братів і татусів, які стояли спинами до учасниць. Ніхто не міг побачити змагання, крім дівчат, які боролися за звання чемпіонки.

Я хотів дізнатися про цю боротьбу. Я хотів знати історію про те, чому комісар подарував тітоньці Півмісяць зброю. От чого я не хотів, то це гри, коли треба вкластися в десять хвилин.

— Жінка завжди знаходить спосіб,— мовила тітонька, випростуючись і зиркаючи на годинник.— Бодай раз, коли будеш із цією жінкою, яка захопила твоє серце, то, кохаючись із нею, думатимеш про мене.

— Бачте, тітонько Півмісяць, ви помиляєтеся. Цього не буде.

— Ти так гадаєш? — запитала вона, витримуючи мій погляд.

— Цілком. З усією повагою, тітонько Півмісяць, моя дівчина надере вам дупу. Ви чудова жінка і все таке, але моя дівчина — просто богиня. І якщо дійде до справжньої бійки, то вона й там теж надере вам дупу. Вона обох нас поб’є, ще і фору дасть, і змусить потім їй за це дякувати. Я божеволію від неї, тітонько.

Вона ще кілька секунд не відводила погляду, можливо, перевіряючи мене, а потім ляснула стегнами й розреготалась. І їй надзвичайно сподобалося, що я сміявся разом з нею.

— Усе правильно,— гукнула асистентка, запихаючи мого згортка з рупіями у металеву скриню, замикаючи її та записуючи суму у свою бухгалтерську книгу.

— Ти не перший, хто таке каже,— мовила тітонька Півмісяць.— Але таких небагато. Кілька. Більшість благають отримати безкоштовну виставу і плетуть брехні як підставу отримати мою консультацію.

— На їхнє виправдання можу сказати, що ви влаштовуєте неймовірну виставу, тітонько.

Вона розсміялася.

— Дякую, Шантараме. Саме так з’явилася легенда про мої таланти в читанні по долоні. Її вигадав зрадливий чоловік, щоб мати змогу тримати мою руку та спостерігати за місячними фазами. Деякі з чоловіків аж потом обливаються, так цього жадають. Навіть твої знайомі. Твій друг Дідьє щотижня сидить тут.

— Навіть не сумніваюся,— потішався я,— Навіщо він вам, тітонько Півмісяць?

Раптом я збагнув, що це питання могло її образити.

— Пробачте,— швидко вибачився я.— Це було питання письменника, тож, знаєте, мабуть, воно неприпустимо грубе.

Вона знову розреготалася.

— Шантараме, ти можеш ставити таке запитання лише тоді, коли маєш для цього владу. Тож коли отримаєш на це владу, запитай самого себе.

— Моя дівчина здуріє від цієї фрази.

— Наступного разу приводь її з собою,— пригрозила вона.

— А якщо вона перебере десять хвилин і освідчиться тобі?

— Звісно ж освідчиться, і ти теж це колись зробиш.

— Я гадав, ми вже це владнали,— нахмуривсь я, не розуміючи.

— Шантараме, ти пишеш оповідання,— посміхнулася вона.— Одного дня ти напишеш про мене, і це й буде освідченням. А ця жінка, яка отримала твоє серце, освідчиться мені через відчуття щасливого кохання, і більше нічого.

— А хіба не все кохання щасливе?

— Ні,— посміхнулася вона.— Це твій тип кохання. Твій і ще кількох однодумців, які стали моїми дорогими друзями.

— Я не хочу нещасного кохання,— похнюпивсь я.— Я взагалі не хочу нещастя.

— Я кажу про справжню емоцію,— відповіла вона.— Справжня емоція завжди завдає більше болю, але і винагороджує краще за всі інші емоції.

— Це... дуже заплутано,— зізнавсь я.— Але я дуже задоволений, що у нас відбулася ця розмова, тітонько Півмісяць. Я мимоволі перейшов на грубість, не стріляйте у мене, а дайте, будь ласка, дві хвилини фори. Мені приблизно стільки часу знадобиться, щоб дістатися дверей по цій поверхні.

— Можеш іти, Шантараме,— зареготалася вона.— Відтепер ти — мій ВІП-клієнт. Нехай богиня тримає твою зброю гострою, а ворогів наляканими.

Я повільно поковзав від неї, спотикаючись і слизаючись на вбивчій підлозі, доки не досяг золотистої арки сонячного світла, що вела до самого базару.

Витираючи чоботи, я глянув на тітоньку, а вона займалася йогою в гамаку.

Одна нога була високо піднята й обхоплена рукою, наче полум’я, що горить над її головою. Тітонька Півмісяць, бізнес-леді, гангстерка і Повелителька Хвилин. Вона мала рацію, подумав я. Карла, либонь, їй освідчиться.

Мій третій банк, мій резерв — Дідьє, був мінливою грою в покер, якою у своєму пентгаузі керував Близнюк Джордж.

Ігри на великі гроші потребували банку для постійного фінансування господаря. Господар забирає відсоток від гри, програшної чи виграшної, але господар також грає, бо відсоток виграшу, якщо, звісно, щастить, завжди є більшим, аніж комісія за гру.

Найкращий спосіб забезпечити господарю прибуток — це мати хорошого дилера, який знає, коли потрібно згортатися, і ще одного гравця, який здається незалежним, але насправді зливає свої перемоги господарю.

Навіть з такими підвищеними шансами завжди можлива ситуація, коли випадково зайде якийсь золотий хлопчик і зірве увесь банк. Таке трапляється. Інколи таке трапляється навіть три ночі поспіль.

Але випадок із золотим хлопчиком настільки рідкісний, що п’ять із сімох вечорів усе одно були надзвичайно успішні, а Близнюк Джордж знав, як керувати грою.

Я вклав кошти в банк разом з Дідьє і Близнюком, і ми троє заправляли покером. Мої щотижневі виграші приблизно дорівнювали прибутку, який можна було отримати з грошей, вкладених у добре налагоджений фонд.

Близнюк полишив махлярство. Це була обов’язкова вимога, встановлена нами з Дідьє. Ми мали грати по-чесному, або гра втрачала сенс.

І Близнюк поводився добре. Він кожну гру від імені господаря проходив рівнесенько, як міст між страхом і злістю. Його чесність і спритність забезпечили йому багато нових друзів, а нам — багато грошей.

Близнюк потребував гри, бо його друг-мільйонер, як виявилося, скупився на долари. Скорпіон оплачував рахунки за пентгауз у «Магеші», бо це було єдине місце в Бомбеї, де він почувався в безпеці. Він не почувався досить комфортно, щоб переїхати до міста, де інші мільйонери живуть у безпеці.

Але він перевіряв кожного чека і накладну на наявність можливої економії і часто її знаходив, вишкрібаючи копійки з рахунків, що вимірювалися тисячами.

Він відмовлявся фінансувати вечірки Близнюка. Близнюк казав усім приносити власні розваги, і вечірки вдавалися на славу. Вони були дешевшими, і яскравішими, і набагато популярнішими. Готель перетворився на місце, де відомі люди знайомилися з сумнівними людьми, і кожен бар і ресторан був напханий по вінця.

Скорпіон сплачував Близнюку тільки обмежений рахунок на оплату готелю, їжі, напоїв і послуг. Він також давав йому двісті доларів щотижня.

Близнюк заробляв ті двісті доларів за годину гри з нами і грав у трансі елегантної спритності. Він був упевненим. Він програвав жартуючи або співаючи, а вигравав без гордощів.

— Думаю про створення групи підтримки, щось на зразок «анонімних алкоголіків» для таких, як я, які не можуть припинити махлювати. «Анонімні карткові шахраї», знаєш, але проблема в тому, що нам нікому не можна буде довіряти. Не тоді, коли справа дійде до карт. Розумієш, про що я?

— Ну ж бо, Близнюче. Цинік — це людина, зла на власну душу, а ти не цинік.

Він примружився, щоб про це поміркувати.

— Обожнюю тебе, друже,— зізнався він, посміхаючись собі.

— І я тебе теж обожнюю, брате. І взагалі, ти це вже зробив. Зав’язав з махлярством у картах і тепер граєш чесно, та ще й як ніколи добре.

— Потребувало багато зусиль, скажу тобі,— здригнувся він.— Попервах я звернувся до літератури. Спочатку було достобіса Кітса, і це привело до депресії, потім я повністю злився з Керуаком, настільки, що став неначе п’яний шимпанзе й ляпав перше-ліпше, що спадало на думку. Я наштовхнувся на Фіцджеральда, відсахнувся від Гемінґвея, з Джорджем Еліотом перетворився на Деронду[119], кайфонув з Вірджинією Вульф, розклеївся з Джун Барнз і збожеволів з Дарреллом, але потім повернувся до фільмів, і три дні Гамфрі Богарта поставили мене прямо, неначе потяг.

— Неабияка група підтримки, Близнюче.

— Так. Немає кращої компанії за акторів і письменників, правда ж, коли ти впав на саме дно.

— Це ти правильно зрозумів. Радий, що ти знайшов вихід.

Він на мене глянув, відгорнувши завісу стриманості.

— З того боку відкривається новий краєвид, Ліне. Ніколи не думав, що скажу таке, але почуваюся майже добре, не вдаючись до махлярства.

— Оце так настрій.

— Гадаєш? Бути чесним інколи теж здається шахрайством. Розумієш, що я маю на увазі?

— Звісно,— посміхнувся я.— Так тримати. У тебе чудовий вигляд. Багато можливостей і мало сонця добре на тебе впливають, картярський чемпіоне. Як справи зі Скорпіоном?

— Я...

— Невже настільки погано?

— Ліне, він забагато часу проводить на самоті. Більшість часу він сам-один сидить у президентському номері. Мене туди не пускають.

— Не пускають?

— Як і всіх інших, окрім прислуги. Він навіть їсть там здебільшого. Якби там була ще й якась гарненька супутниця, то я б сам охороняв двері. Але він їх не запрошує, друже, а ми зі Скорпіоном ніколи не були одинокі.

— Може, це йому необхідно.

— Ми все мали спільне, ділилися кожною ложкою їжі, навіть перераховували арахіс у пакетику й порівну його ділили. Ми постійно щодо всього сварилися, але ніколи не їли окремо. Ми вже три дні не переламували хліба, так би мовити. Я хвилююся за нього, Ліне.

— Близнюче, а він не думав про те, щоб поїхати з Бомбея ?

— Якщо й так, то він про це мовчить. А що?

— Він нервує через своє багатство. Йому потрібно переїхати, а він, мабуть, сам не зважиться, якщо ти не допоможеш.

— А куди йому можна переїхати?

— Будь-куди, де живуть мільйонери. Вони люблять триматися гуртом і знають, як попіклуватися про себе. Там він буде в безпеці, а ти отримаєш спокій.

— У мене достатньо проблем з одним мільйонером. Я не витримаю цілий район отаких.

— Тоді забери його в Нову Зеландію. Купіть господарство біля лісу.

— В Нову Зеландію?

— Чарівна країна, чарівні люди. Ідеальне місце, аби зникнути.

— Я дуже нервуюся, Ліне. Знаєш, учора я навіть програв гру, яку мав виграти.

— Учора ти зіграв разів триста.

— Так, але боюся, що втрачаю хватку, розумієш? Я почуваюся безпомічним у спробах надати поміч йому, а я ж люблю його, друже.

Мені слід було язик за зубами. Але звідки міг я знати, що саме принесе Зодіакам Джорджам моя пропозиція? Якби я мав три бажання, то одним з них була б можливість знати, коли стулити пельку.

— Можливо, ну, не знаю, тобі потрібно вивести його в люди. Узяти його на прогулянку навколо готелю. Буде просто, як у давні часи, хіба крім охорони. Це може його розбурхати.

— А це непогана ідея,— замислено сказав Близнюк.— Я можу спробувати його виманити.

— Або просто запросити.

— Ні, я його виманю,— вирішив він.— Тут доведеться обдурити Скорпіона, щоб змусити випити води в пустелі, бо він думатиме, що її туди привезло ЦРУ. Але в мене є план.

— Прошу, не розповідай,— мовив я, залишаючи пакунок з грошима для покерного банку та прямуючи до дверей.— У мене алергія на плани.

Мені варто було хвилюватися за своїх друзів. Тепер я це знаю. Як і більшість людей у місті, я думав, що гроші Скорпіона вирішували всі їхні проблеми. Я помилявся. Гроші були небезпекою, як часто трапляється, що загрожувала їхній дружбі та їхньому життю.

Розділ 53

З готелю я поїхав просто до ресторану «Старлайт» на пляжі Чаупаті. Ресторан був незаконною будовою на невеликому привласненому шматку пляжу біля дамби.

Він працював десь три місяці. Кінозірка і місцевий бізнесмен вирішили відкрити ресторан і подарувати його місту на занедбаному шматку громадського пляжу, тож вони створили там гоанську тему, довершену пальмами, солом’яними парасолями над столами і піском для босих ніг.

Їжа була неймовірна, а обслуговування — швидке і дружнє. А той факт, що це місце повністю незаконне і могло закритися щомиті, додавав особливої цікавинки, тож місцеві бюрократи, які мали б зачинити ресторан, натомість замовляли столик за три дні наперед.

Місцевий бізнесмен, чий ексцентричний ефемерний подарунок місту дуже дорого йому коштував і навряд чи сповна окупиться, був моїм другом. Карла чекала за столиком, якого для мене замовила. Вона підвелася. Відблиск від свічки, неначе ніжною рукою, підняв її обличчя вгору. Карла поцілувала мене й обійняла. На ній був червоний чонсам[120] з розрізом на одному стегні.

Її волосся було зібране в хвилясто-кучеряву скойку і трималося завдяки отруйному дротику, який Карла прикрасила на кінчику червоним камінцем. На ній були червоні рукавички. Вона була прегарна, і то була чарівна ніч, поки не виринуло ім’я Конкенона.

— Повтори?

— Конкенон написав мені листа,— повторила вона, звернувши на мене чотири зелені ферзі.

— І ти тільки зараз про це розповідаєш ?

— Наші інші теми були важливіші.

— Я хочу його прочитати,— заявив я.

Це був неправильний підхід, але я розізлився. Конкенон таки мене дістав.

— Ні.

— Ні? Чому ні?

— Я його спалила,— сказала вона.— А ми можемо піти кудись, де я не видихатиму цигарковий дим ні на кого, окрім тебе?

Ми поїхали на Малабарський пагорб, звідки відкривався краєвид на ресторан, з якого ми вибралися, на узбережжі внизу. Вогні на вигині Марін-драйву прикрашали гірляндами утробу величного океану — Матері всього сущого.

Карла якийсь час оповивала мене димом, а потім звернула на мене погляд своїх двох зелених ферзів.

— Що відбувається?

— А чого не відбувається, Карло?

Ми сиділи на кам’яному постаменті, досить високому, щоб відкрити проблиск океану між дерев. За кілька метрів у темряві сиділа інша пара, тихо перешіптуючись.

Автомобілі й мотоцикли повільно проїжджали повз, готуючись до довгої звивистої дороги, яка огинала зоопарк і круто повертала до перехрестя Кемпс-корнер. Запах левів у клітках чути було всю дорогу, а ще їхній тужливий рев.

Копи з’являлися приблизно що тридцять хвилин. Неподалік мешкали деякі дуже заможні люди. Біля нас практично проповз лімузин. Вікна були затемнені.

Я обережно затулив Карлу, відчуваючи її тіло, її вагу, готовий її відштовхнути і вихопити ножа. Але автівка проїхала, продовжуючи свій шлях по пагорбу Левиної Туги.

— Чому ти спалила листа?

— Якщо твоє тіло вхопить інфекцію, а імунна система не зможе впоратися, тоді до боротьби приєднуються антибіотики. Лист був токсичний, тож я спалила його у вогні антибіотиків. Тепер його немає.

— Але це не так. Він і досі залишається у твоїй пам’яті. Ти все пам’ятаєш. Про що йшлося у листі?

— Його вже й так пам’ятають дві особи — Конкенон і я,— мовила вона.— То навіщо ще й третю долучати?

Вона різко вдихнула. Я знав цей швидкий подих. То не кисень, а боєприпас. Вона починала злитися і готувалася в мене вистрелити.

— Він стосується нас обох,— сказав я, піднімаючи вгору руки.— Я розумію, що лист — це особисте. Але тут ідеться про ворога. Ти мусиш це розуміти.

— Він написав його, сподіваючись, що я тобі все покажу. Це пастка. Він збиткується і знущається з тебе, а не з мене.

— І саме тому я хочу знати, що він там написав.

— І саме тому цього не треба. Досить уже того, що там немає нічого приємного і що він хотів би, щоб ти знав про його наміри. Я ніколи не приховуватиму таке, бо ти маєш знати, але не хочу, щоб листа читали. Ти мусиш побачити це.

Я цього не розумів і тому дратувався. Була вірогідність того, що Конкенон доклав руку до смерті Лайзи. Він намагався проломити мені черепа. Я не почувався зрадженим. Я почувався за бортом. Карла занадто часто викидала мене за борт у своїх іграх та інтригах.

Ми повернулися додому і поцілувалися на прощання. Поцілунок був не дуже приємний. Я не міг прикидатися. Я був нещасний і розчарований. Я майже дістався своєї кімнати, коли Карла озвалася.

— Облиш цю кислу міну,— сказала вона.— У чому справа?

Вона стояла біля входу в бедуїнське шатро. Я стояв біля входу в келію: камеру колишнього в’язня, з якої можна миттєво втекти.

— Лист Конкенона,— пояснив я.— Гадаю, ти мала показати його мені. Це якась дивна таємниця, і я не хочу, щоб ти її берегла.

— Якась... таємниця? — здивувалася вона, обдивляючись мене з ніг до голови й нахиляючи голову.— Знаєш, у мене завтра досить насичений графік.

— І що?

— І... післязавтра теж.

— І...

— І після цього також.

— Почекай-но хвилинку,— обурився я.— Хіба не я маю ображатися?

— Ти ніколи не повинен ображатися.

— Навіть коли маю рацію?

— Особливо тоді, коли маєш рацію. Але тут ти не маєш рації. І тепер ми обоє бісимося.

— Ти не маєш права на мене злитися, Карло. Конкенон причетний до подій з Ранджитом і Лайзою. Усе, що стосується його, має бути відкрите.

— Ліпше зупинімось на цьому,— запропонувала вона.— Поки не наговорили такого, про що потім жалітимемо. Ще побачимося. Підсуну записку під твої двері, коли почуватимуся не дуже.

Вона зачинила двері й замкнула їх на всі замки.

Я пішов до своєї кімнати, але за хвилину у двері постукав Абдулла, перервавши моє злісне тупцювання. Він велів мені зібратися й зустрітися з ним надворі.

Він чекав біля мого мотоцикла разом з Команчі та ще трьома представниками компанії, і всі вони були на мотоциклах. Завівши мотоцикла, я поїхав за Абдуллою та іншими на південь, до фонтану Флори, де ми зупинилися, аби пропустити водовоза, який плівся зі швидкістю слона.

— Ти не хочеш дізнатися, куди ми їдемо? — запитав мене Абдулла.

— Ні. Я щасливий з можливості проїхатися з тобою.

Він посміхнувся і поїхав через Колабу до причалу Сассуна, біля входу до бази флоту. Ми припаркувалися біля широких глухих воріт, замкнених на ніч.

Абдулла відіслав малого по чай. Чоловіки повмощувалися на своїх мотоциклах, обравши різні точки огляду вулиці.

— Фардіна вбили,— розповів Абдулла.

— Інна ліллагі ва інна ілайгі раджіун, — промовив я заспокійливі слова: «Ми прийшли від Бога і повернемося до Бога», але почувався шокованим і розбитим.

— Субганагу ва та’ала,— зреагував Абдулла: «Нехай Аллах пробачить погані вчинки душі, яка повертається, і прийме хороші».

— Амінь,— відповів я.

Фардін був вихованим і тактовним, а ще — надзвичайно чесним арбітром під час суперечок, тож ми називали його Політиком. Він був хоробрим бійцем і вірним другом. Усі, крім Фардіна, мали принаймні одного ворога всередині братства санджайської компанії. Фардін був єдиним, кого любили ми всі.

Якщо компанія скорпіонів убила Фардіна у відплату за підпал їхнього будинку, то злодії обрали єдину людину в групі Санджая, смерть якої проколола кожне серце отруйним жалом.

— Це були скорпіони? — запитав я.

Усі, хто був з Абдуллою: Команчі, Шах, Раві й Високий Тоні,— розсміялися, але звучав цей сміх гірко.

— Його схопили між фонтаном Флори й Чор-базаром,— сказав Шах, витираючи долонею одну гнівну сльозу.— Він їхав туди, але дорогою зник. У районі Байкули ми знайшли його мотоцикла, припаркованого на узбіччі.

— Вони його кудись відвезли,— провадив Високий Тоні,— зв’язали, піддали тортурам, витатуювали клятого скорпіона у нього на грудях і закололи просто в центр того знаку. Нескладно вирішити, що це були вони.

Високий Тоні, який відрізнявся ростом від іншого Ентоні в компанії — Маленького Тоні, сплюнув на землю перед собою. Татуювання — жорстокий виверт ножа. Фардін був мусульманином і дотримувався традиції деяких мусульман, яка забороняла татуювання. Таврування тіла Фардіна зруйнувало бар’єр, конфлікт уже був не між конкуруючими бандами, а між конкуруючими релігіями.

— От холера,— озвався я.— Як я можу допомогти?

Вони знову розреготалися, але цього разу по-справжньому.

— Ми тут, щоб допомогти тобі, Ліне, брате,— сказав Абдулла.

— Допомогти мені?

Вони знову покотилися зі сміху.

— Що таке, Абдулло?

— Ліне, за твою голову призначили винагороду.

— Це обмежена пропозиція,— мовив Команчі.— Лише на одну добу.

— І коли доба почнеться?

— Від сьогоднішньої півночі до дванадцятої години ночі завтра,— повідомив Шах.

— Скільки?

— Один лах,— мовив Раві.— Сто тисяч рупій, чувак. Це робить з тебе єдиного чоловіка, який точно знає свою ринкову вартість.

На той час це було приблизно шість тисяч доларів — достатньо, щоб купити пікапа в Америці, а ще достатньо, щоб зацікавити усіх підступних убивць південної частини Бомбея.

Я згадав кількох знайомих чоловіків, ба кількох друзів, які радісно вб’ють мене і без винагороди, якщо буде такий настрій, бо просто отримують задоволення від убивств.

— Дякую, хлопці,— сказав я.

— Що збираєшся робити? — поцікавився Абдулла.

— Триматимусь подалі від Карли,— вирішив я.— Не хочу ніяких жертв у перехресному вогні.

— Мудро. Тобі потрібні якісь речі з дому?

Чи потребував я чогось під час смертельного полювання?

Я працював на вулиці. Я завжди був готовий. На мені були добрі чоботи, добрі джинси, чиста футболка, щасливий жилет з внутрішніми кишенями, американські гроші, індійські гроші, два ножі на спині й мотоцикл, який мене ніколи не підводив.

У мене не було вогнепальної зброї, але я знав, де її дістати.

— Ні, нічого не потрібно, доки не закінчиться доба. Це буде цікава ніч. Дякую за попередження. Побачимося через двадцять чотири години. Аллагафіз.

Я вирівняв свого мотоцикла і приготувався його завести.

— Стій, стій! — схопився Тоні.

— Куди це ти в біса зібрався? — запитав Раві.

— Я знаю одне місце,— сказав я.

— Місце? — нахмурився Абдулла.

— Місце,— підтвердив я.— Аллагафіз.

— Стій, стій! — мовив Високий Тоні.

— Яке місце? — повторив Раві.

— Є одне місце зі входом, про який знають усі, й виходом, про який знаю тільки я.

— Якого біса? — здивувався Команчі.

— Я заберу свою зброю,— сказав я,— візьму трохи фруктів і кілька пляшок пива і завалюся туди на добу. Побачимося пізніше. Усе під контролем.

— Навіть і не думай,— заявив Раві, хитаючи головою.

— Санджай заборонив тобі допомагати,— мовив Абдулла.— Але в часи такої кризи, та ще й з убивством такого члена ради, як Фардін, чимало хлопчаків, які не входять до компанії, об’їжджають вулиці з нашими людьми, патрулюючи з нами увесь південний кордон. Команчі приєднався до нас, а він уже був на пенсії.

— Так, чорт забирай,— зрадів Раві.

— Нічого не завадить тобі їздити з нами,— провадив Абдулла,— доки ми патрулюємо. І нічого не заважає тобі тусуватися з нами наступну добу, щоб скористатися підтримкою санджайській компанії.

— І якщо ти обереш цей варіант...— запропонував Високий Тоні.

— ...ми не зможемо тебе зупинити,— закінчив Раві.

— Тож гайда, Ліне, патрулюй з нами кордон Південного Бомбея наступну добу,— запросив Абдулла, ляскаючи мене по плечу.— І запропонуй нам свій захист у цей час нападів на компанію.

Це була гарна пропозиція, пам’ятна, але я не почувався добре, приймаючи її.

— А якщо хтось із вас отримає за мене кулю? — запитав я.— Як я почуватимуся після цього?

— А якщо ти отримаєш поранення, рятуючи когось із нас? — відповів Абдулла, заводячи свого мотоцикла.— Як ти почуватимешся тоді?

Інші теж завели мотоцикли, і ми разом поїхали містом, після розігріву двигунів встановивши нешвидкий темп, і почали курсувати вулицями та проспектами — двоє попереду і троє позаду.

Чоловіки вміють блокувати емоції. Чоловіки керуються обов’язком і блокують усе, що стоїть на шляху їхнього обов’язку.

За мене знову призначили винагороду, і невідомо хто, але я заблокував ці дані, думаючи лише про виживання. Можливо, той факт, що мій власний уряд уже призначав подібну винагороду, дозволяв простіше все блокувати і віддатися прикордонному об’їзду з Абдуллою та іншими, патрулюючи вулиці на випадок несподіваних атак убивць з компанії скорпіонів.

Це було не першим моїм патрулюванням Південного Бомбея. Інші банди вже намагалися захопити територію багатого на туристів півострова. Ми інколи патрулювали нічне місто, очікуючи атак, які інколи траплялися, атак, які могли бути й гіршими, якби наші патрулі не реагували на них протягом тридцяти секунд у будь-якому місці на півдні.

Дві четвірки патрулювали чотиригодинними змінами: це адекватна зміна для мотоцикліста.

Драконова паща Міста-Острова була приблизно така ж завбільшки, що й Мангеттен. У ті години ми намотали десятки кругів. На щастя, Південний Бомбей усіяний крихітними доріжками, цілком достатніми для мотоциклів. Вони забезпечували цілу мережу коротких шляхів, щоб не доводилося стояти в дорожніх заторах, і пропонували безкінечні непередбачувані входи й виходи на основні транспортні шляхи.

Ті миті, коли ми зупиняли патрулювання та спілкувалися з людьми, були настільки ж важливі, як і час у сідлі. Кожна підказка — це спосіб вразити ворога. Перевага перебування на своїй території — це виновий туз під час розборок. Увага до деталей — чирвовий туз. Дружня громада, яка тебе любить і довіряє тобі принаймні так само, як і поліції,— флеш-рояль.

Узагалі-то, по смерті Фардіна копи об’єдналися з санджайською компанією, оголосивши часткову амністію на носіння зброї людям компанії.

Джерела Дідьє запевняли, що скорпіони намагалися захопити Південь, поєднуючи жорстокість і релігійний націоналізм. Вони вірили, що копи повинні підтримати їхній контроль над Південним Бомбеєм, бо вважали себе патріотами, а санджайську компанію — зрадниками.

Копи отримали чіткі накази негайно реагувати на релігійні конфлікти, що дуже підходило Блискавичному Диліпу. Він об’єднався з людьми санджайської компанії, які платили йому більше, ніж патріотичне піднесення, і розсилав свої патрульні джипи, щоб полювати на скорпіонів у зв’язку з порушенням громадського спокою.

Це була досить напружена ситуація: під час перемир’я отримати імунітет від поліцейської агресії. Більшість із нас надавала перевагу агресії. Ти знаєш свою позицію, коли всі грають за однаковими правилами. Коли копи стають хорошими хлопцями, то саме час думати про зміну гри.

Моторошно було зупинитися перед світлофором — і побачити, як біля тебе зупиняється поліцейський джип, причому копи намагаються посміхатися і навіть перекинутися кількома словами, а ти при цьому добре пам’ятаєш, як тебе гамселили в цьому-таки джипі ці самі копи.

Наприкінці нашого патрулювання, коли ніхто так і не почув і не побачив нічого незвичного, ми зупинилися біля гробниці Хаджі Алі, де Тардео переходила в Педдер-роуд.

Усе на південь від цієї точки було територією санджайської компанії, від моря до моря. Гробниця святого була нейтральною територією, і туди спокійно приходили гангстери з усього Бомбея і навіть банди, які вели між собою війни.

Абдулла залишив мотоцикли у зв’язкового на сусідньому СТО і повів нас довгою стежкою через перешийок до невеличкого острова-гробниці святого.

Ми всі вже здійснювали цей гангстерський ритуал — нічну прогулянку до гробниці святого перед битвою.

Хаджі Алі, а колись просто заможний торговець з Узбекистану на ім’я Алі, віддав увесь свій статок бідним й вирушив на прощу до Мекки.

Він об’їхав усі куточки світу, до яких міг дістатися подорожній. Це було досить важко, бо це було п’ятнадцяте століття, але він побував усюди, носячи всі свої речі на спині й вивчаючи все, що можна було вивчити.

Як людина з добрим смаком, він оселився в Бомбеї і уславився своєю побожністю у місті та за його межами. Він помер під час щорічного хаджу[121]. Труна з його тілом загубилась у морі, але її якимось дивом викинуло на узбережжя Бомбея, де й побудували гробницю.

Раз на добу, під час припливу, море затоплювало стежку до гробниці Хаджі Алі, і вона губилася під загрозливою водою. Так наче святий говорив: «Прошу, досить»,— звільняючись зі світу наших гріхів і мук завдяки тій затопленій стежці, що дозволяло йому спокійно поспати, щоб відновити його сили як одного з найвеличніших захисників міста.

Тієї ночі стежка через море була суха і майже безлюдна. Вітер був сильний, поривчастий. Ми були самі — шість гангстерів на дорозі до острівної гробниці, а місячне сяйво залишало довгі тіні на дзеркалі мілкого припливу.

По обидва боки від нас виднілося округлене каміння, чорні мокрі речі чіплялися до шляху для захисту, їхні спини зігнулись у напрямку моря.

Пахощі, що курилися оберемками завтовшки як копито верблюда, заповнювали повітря ароматом набожності.

На шляху до острівного храму, що пролягав через море, я не дотримувався ритуалу. Гангстери, які збиралися на війну, ішли до храму, думаючи про шкоду, якої вони завдали в минулому, просили прощення у гробниці й виходили з храму готовими до пекла. Того разу я так не зробив.

Я думав про Карлу і про те, які ми були ображені під час останнього прощання.

Я не думав про те, хто мене замовив. Список підозрюваних був довгий, і я не міг його скоротити, добре подумавши. Та як з’ясувалося, Абдулла скоротив його за мене, поки ми йшли через море по кам’янистій смузі, що з’єднувала узбережжя.

— Ти не запитав, хто призначив винагороду.

— Я вирішив пережити цю добу, а потім дізнатися,— відповів я.

— І чому ж ти не хочеш знати?

— Бо коли дізнаюся, то захочу щось йому зробити. І буде краще, якщо я це робитиму після того, як мене не намагатимуться вбити.

— Це був ірландець.

— Конкенон?

— Так.

Прийшла моя черга реготати, і дуже вчасно.

— Добре бачити тебе в доброму гуморі,— сказав Раві, ідучи на крок позаду разом з Шахом, Команчі й Високим Тоні.

— Ні,— заливався я,— це взагалі не смішно, але водночас це дуже, дуже смішно. Я знаю цього хлопця. Я знаю Конкенона. Це його уявлення про розіграш. Саме тому пропозиція закінчиться через добу. Він з мене знущається.

Я не міг пояснювати, бо занадто сильно сміявся, а потім хлопцям теж дійшло, усім крім Абдулли, і вони теж почали реготати. Щоразу як вони намагалися заспокоїтися, то згадували, що не подумали про це перші. Потім вони почали обмінюватись іменами параноїдальних друзів, з яких теж можна було так пожартувати, і знову впадали в істерику.

— Я обожнюю цього хлопця,— вирішив Раві.— Маю з ним познайомитися. Ну, я, звісно ж, його вб’ю, але спочатку маю з ним познайомитися.

— Я також,— мовив Високий Тоні.— Це той тип, якого Абдулла поранив у ногу?

— Саме той.

— Двічі,— виправив Абдулла,— в одну й ту саму ногу. Тож тепер ви бачите, що милосердя — це чеснота, яку ліпше приберегти для доброчесних, а не для демонів, як цей чоловік.

Хлопці почали сміятися ще дужче. У певному сенсі це був добрий знак. Одного з наших людей убили. Чоловіка, якого ми всі любили. Мені теж загрожувала смерть, але нам не було настільки лячно, щоб не вирегочувати. Молоді вуличні солдати заспокоїлися після грізного погляду Абдулли, і ми закінчили прогулянку до узбережжя.

Прогулянка до гробниці Хаджі Алі перед війною була образою для святого, чия труна на хвилях дива допливла аж до Міста-Острова, назавжди його благословивши, і ми це знали.

Але ми також знали, чи змушували себе повірити, наче святі пробачають те, чого остерігається світ. І тієї миті, під час прогулянки, ми були певні, незважаючи на святотатство, що він знає про нашу любов — вічно терплячий святий, який слухав наші гангстерські молитви, поки спав у морі.

Розділ 54

Розіграш Конкенона (потому як я його пережив) був благословенням, бо це сполохало вбивчо налаштованих змій з високої трави небезпечних джунглів Колаби. Абдулла і Дідьє відвідали кожного горлоріза, який цікавився винагородою за моє життя, і добре їх віддухопелили, щоб не лізли, якщо раптом за мене знов призначать винагороду.

Я полював на Конкенона по всьому місту, слідуючи за кожною, навіть найтоншою, ниточкою. Часом пошуки заводили мене на найвіддаленіші околиці з непрохідними дорогами. Я багато часу провів у сідлі, здебільшого думаючи про Конкенона. Але ірландець так і залишився привидом, чуткою, відлунням глузливого сміху, тож я нарешті мусив хоч тимчасово задовольнитися тим, що коли його не можна знайти, то він і не становить загрози.

Карла й досі бісилася. Ставилася до мене холодно й цілі дні не показувалась мені на очі. Я намагався теж на неї злитися, але якось не виходило. Я гадав, що вона не мала права приховувати того листа, особливо після того, як його автор замовив моє вбивство. Я почувався скривдженим, але занадто сильно сумував за нею. Мало знав я кращого в житті, ніж ті дні, які ми проводили з нею разом, близькі та щасливі.

— Хочеш, наведу чітку ознаку того, що ти знайшов свою споріднену душу? — якось сказав мені нігерійський контрабандист.— Ти просто не здатний ображатися на неї. Я маю рацію?

Він-таки мав рацію, але водночас і помилявся: споріднені душі здатні довго ображатися, а Карла й досі злилася. Але ця льодовикова відстань принаймні означала, що я не мусив розповідати про жарт Конкенона. Я знав, що вона про нього чула. Я знав, що вона його оцінить і знайде десяток кмітливих способів дражнити мене з цього приводу.

Мадам Жу й досі переховувалася. Ніхто не чув і не бачив її вже багато тижнів. Слово «кислота» обпалювало мій розум з кожною думкою про це. Я не хотів набридати Карлі й не бажав знати, з ким вона бачиться. Я хотів мати певність, що вона в безпеці, доки не вирішить знову зі мною поснідати, тож коли був час, я вів за нею таємний нагляд.

Вона проводила багато часу в офісі газети, якою керувала Кавіта Синг, і в мистецькій галереї Лайзи. Я знав її місцезнаходження в будь-яку мить дня або ночі, але не міг з нею розмовляти. Це зводило мене з глузду, і я став трохи дратівливим.

Мої міняйли жбурляли мені пачки з грошима замість просто передавати в руки. Після третього скандалу за кілька днів люди почали пропонувати мені способи боротьби з нападами агресії. Вони варіювалися від проституток і наркотиків до незаконних боїв, а закінчувалося все вибухівкою.

— Підірвати щось — це найкращий спосіб викинути з голови жінку,— розповів один друг.— Я підірвав багацько речей. Люди вважають, що це терористи, але це я просто позбуваюся спогадів про жінку.

Я не хотів нічого підривати, але й досі був дратівливим і збентеженим через кохання, тож проконсультувався з професіоналом.

— Ти колись підривав щось через кохання? — запитав я у свого перукаря Ахмеда.

— Нещодавно,— відповів Ахмед.

Чоловіча перукарня Ахмеда — «Будинок стилю» — була одним з останніх закладів, які пручалися модернізації. Там було три червоні шкіряні крісла з хромованими деталями. То були чоловічі крісла, наділені гіпнотичною силою, і жоден з нас не міг довго їм опиратися.

Дзеркала перед тобою були заповнені світлинами попередніх жертв, і жодна з них не випромінювала радості. Це були відвідувачі, що погодилися на оприлюднення їхніх знімків у обмін на безкоштовну стрижку. Знімки висіли там як застереження не просити і не погоджуватися на безкоштовну стрижку в «Будинку стилю».

Ахмед мав чорне почуття гумору, яке було неважко знайти в цирульника, але Ахмед був демократом аж до шпику кісток, і ми його за це поважали. Цей чоловік сприймав будь-які переконання, і в його салоні панувала абсолютна свобода слова. Це було єдине відоме мені місце на всьому місті, де мусульмани могли обзивати індуїстів фанатиками, а індуїсти могли обзивати фанатиками мусульман і випускати пару, не починаючи при цьому заколотів.

До цього можна було звикнути. То був базар фанатиків, і відвідувачі хапали один одного за лацкани переконань. Так наче всі гості Ахмедового «Будинку стилю» пили сироватку правди. І кожного з них усі пробачали та про все забували одразу ж після виходу з закладу.

Ахмед голив мене лезом гострим, як вуса велосипедних убивць. Коли ти живеш на тому боці закону, то кількість людей, яким можна довірити своє гоління небезпечною бритвою, скорочується майже до нуля. Ахмеду можна було довіряти, бо він був настільки відданий своїй справі, що просто не міг зарізати мене небезпечною бритвою. Це було порушення кодексу цирульника.

Якби він бажав моєї смерті, то мав би скористатися одним зі своїх пістолетів. Таким, якого продав мені кілька місяців тому і якого я сховав у Тито. Захищений законами гільдії Ахмеда, я відкрив своє горло його честі та розслабився, повністю довіряючи ситуації, і відповідно був поголений.

Він загорнув моє свіже обличчя рушниками — досить гарячими, щоб вибити зізнання. Задоволений тим, що покарання відповідає злочину, він нарешті прибрав рушники і зі спритністю тореадора зняв простирадло.

Вправно струснув з мене залишки волосся, припудрив шию там, де щойно поголив, а потім запропонував увесь діапазон свого єдиного лосьйону після гоління — «Амброзія Ахмеда».

Я був спокійний. Мене умиротворив професіоналізм Ахмеда. Я зцілився і почувався безтурботно. І я саме втирав у обличчя Ахмедову амброзію, коли на порозі з’явився Данда, обзиваючи мене вилупком.

Данда і я з лосьйоном після гоління.

Я не дав йому закінчити свою тираду. Мене не хвилювало, як він мене обзивав і чому саме робив це. Мене не хвилювало, чого він хотів і чому він цього хотів. Я схопив його за сорочку й ляснув вимоченою в одеколоні рукою по червоному вусі, і продовжував ляскати, аж доки ця сволота не вирвалася і не втекла, прихопивши з собою порцію моєї люті.

Відчинивши двері перукарні, я помахав на прощання.

— Аллагафіз, Ахмедбгай.

— Почекай! — сказав Ахмед, приєднуючись до мене біля дверей.

Він підняв комірця мого джинсового жилета і гарно припасував його.

— Так краще.

Я вийшов надвір і зустрів на сходах Близнюка Джорджа. Він схопив мене за дбайливо припасованого жилета.

— Дякувати Богу, друже,— випалив Близнюк, кашляючи, важко дихаючи й падаючи в мої обійми.— Я всюди тебе шукав.

— Як ти мене знайшов?

Близнюк Джордж знав, що це було професійне запитання.

— Сутенер на Фірст-Паста-лейні. Він слідкував за тобою. Подейкують, що ти поводишся дратівливо. Він заклався, що ти і двох днів не протягнеш, якщо не навідаєшся до дівчинки.

— Зі мною все гаразд,— запевнив я.— Мене саме зцілили.

— Добре,— нервово промовив він.

— У чому проблема?

— Це Скорпіон,— негайно відповів він.— Він звихнувся. Ти маєш мені допомогти.

— Пригальмуй. Скорпіон не може звихнутися. Скорпіон уже скажений.

— Він набагато скаженіший, аніж звично-скажений Скорпіон. Скажений, як у «Зоні сутінок». Він знавіснів, чоловіче.

— Може, нам краще поговорити про це деінде.

Ми зайшли в кафе «Мадрас». Замовили два ідлі-самбари[122], а за ними по дві порції міцного солодкого чаю. Близнюк був вуличним хлопцем, навіть попри те, що його друг став мільйонером: він спочатку попоїв, а потім почав розповідати.

Коли він уже сьорбав чай, змиваючи останній смак чилі й кокоса, то розповів мені всю історію. Вона почалася, як і багато інших історій в Індії, з параду святих.

За день до цього проходила вулична процесія для вшанування пам’яті місцевого святого, який, так уже сталося, був любителем гашишу. Вулиці заповнили побожні. Це був єдиний день року, коли копи не могли пов’язати нікого за паління, бо більшість курців були святими.

Цей фестиваль був просто створений для Зодіаків Джорджів. І Близнюк використав його, щоб виманити на свіже повітря Скорпіона з того орлиного гнізда в «Магеші». Близнюк розповів, що спочатку все йшло добре. Скорпіон знову пригадав своє вуличне човгання, підлаштувавшись під ритм дороги, а Близнюк ішов поряд. Скорпіон навіть став говірким. Він почав розповідати своїм чотирьом охоронцям, яких найняв у готелі, платячи погодинно, про дверні отвори і провулки, які вони проминали, і про пригоди, які вони з Близнюком пережили в кожному з них.

А потім вони повернули за ріг і побачили садгу — святого, який перегородив їм шлях. Його руки були підняті. В одній був вузлуватий ціпок, а друга була пофарбована священною червоною фарбою.

— І що сталося? — запитав його я.

— Я сказав: «Намасте, джі. Бажаєте обмінятися травичкою? У мене є трохи маналі».

— Він розділив її з вами ?

— У нього не було такої можливості. Не встиг він відповісти, як Скорпіон спробував відійти, але садгу його зупинив.

— Чого він хотів?

— Він сказав: «Дай мені тисячу доларів».

— Скільки?

— Тисячу доларів.

— А що відповів Скорпіон?

— Він сказав: «Ти що — здурів»?

— А в нього в кишені була тисяча доларів?

— Саме це і запитав у нього садгу,— повідомив Близнюк.— «Ти маєш тисячу доларів?»

— А він мав?

— Ліне, у нього було двадцять п’ять тисяч. Він показав їх мені, щоб пояснити, навіщо нам були потрібні охоронці готелю.

— То що відповів Скорпіон?

— Скорпіон почав злитися, знаєш, він мовив: «Ніхто не дає тисячу доларів цілковитому незнайомцю. Я дам цю тисячу доларів, але тільки щоб ти відчепився ».

— Не дуже ввічливо,— зауважив я.— І як це сприйняв гуру?

— Він був спокійний і врівноважений, ну знаєш, як усі гуру, і сказав: «Якщо ти віддаси мені цю тисячу доларів, то хіба помітиш її відсутність у своєму статку» ?

— Як відреагував Скорпіон?

— Він сказав: «Не в цьому суть».

— А садгу?

— Він сказав: «Твоя слабкість — це жадоба. Й усвідомлення цього вартує тисячі доларів». Ліне, я пам’ятатиму ці слова до самої смерті.

— Він мав рацію,— мовив я.

— Так і було,— відповів Близнюк, зиркаючи на двері, бо, мабуть, хотілося випалити цигарку.— І він посміхався, говорячи це все. Я ніколи не забуду тої посмішки. Це був неначе одухотворений кам’яний лик. І якраз та посмішка, ну знаєш, могла спровокувати Скорпіона. Лише та усмішка.

— Що сталося?

— Він спробував проштовхатися повз святого, і вони почали трохи вовтузитися. Охоронці горлали, щоб він зупинився. Аж тут святий падає і забиває голову об ріг стіни. Поріз був глибоченний. У святого на лобі, над бровою, бракувало шматка шкіри. Охоронці кинулися йому допомагати. Я запропонував йому свою хустинку і сказав, що ми маємо викликати лікаря готелю.

Близнюк зупинився. Глянув на вулицю. Він хотів туди повернутися, у течію хитрості й таланту, які так довго і так безпечно його несли на своїх хвилях.

— Близнюче, ми випалимо по цигарці опісля закінчення історії,— пообіцяв я.— Я знаю, яким ти буваєш на вулиці, друже. Ти зараз вийдеш з цих дверей — і за хвилину вже і сліду не лишиться. Тож ходи не околяса і розкажи, що сталося.

— Ти мав на увазі, не ходи околяса?

— Близнюче.

— Святий його прокляв,— озираючись, розповів Близнюк.

Він раптом перелякався, і мені це не сподобалося, бо я його любив.

— І?

— Це все.

Немає чистішого терпіння, ніж те, яке ми витрачаємо на наших близьких, які ускладнюють, здавалось би, просту ситуацію. Я терпляче йому посміхнувся.

— Що конкретно відбулося?

— Святий його прокляв. Він сказав, що його жадоба перетвориться на знаряддя смерті. Він сказав, що відколи пролилась ця кров, гроші Скорпіона стали прокляті і принесуть йому лише відчай і жаль.

— А що сталося далі?

— Охоронці всі як один змилися.

— А Скорпіон?

— Він утік. Пізніше я знайшов його в готелі.

— А святий?

— Я чекав з ним. Намагався відвести до готелю. Але потім підійшли інші святі, й він наказав мені тікати, бо ті настільки розлютяться, що можуть убити. Тож я втік. Ти ж знаєш, якими небезпечними можуть бути святі.

— І Скорпіон вважає, що він проклятий?

— Він начебто насправді став проклятим,— застогнав Близнюк.— Ну, працівники готелю залишили наш поверх. Усі вони вважають, що він проклятий, і відмовилися обслуговувати кімнату.

— То як же ви там обходитеся?

— Скорпіон поговорив з керівництвом готелю і найняв сьогодні нових людей. Гадаю, вони з Литви. Приємні люди. Не доберу жодного їхнього слова. Його нові охоронці з Росії. Їх теж не можу зрозуміти, а вони, до речі, розмовляють англійською. Він знову замкнувся у своєму номері, але цього разу насправді замкнувся.

— Зупини на деякий час турніри з покеру,— порадив я.— Я владнаю все з Дідьє. Знайдемо того садгу і спробуємо зняти прокляття.

Я подумав, що садгу був людиною незаможною. Я подумав, що ми його знайдемо, попросимо пробачити дурня, який зачепив його без поваги, і прийняти серйозну плату за зняття прокляття.

Кілька знайомих мені садгу, а їх було чимало, без жодного вагання прийняли б гроші. Це мало спрацювати. Я був певен. Тоді я не міг знати, що для мого безневинного друга Близнюка проллються ріки забороненого, і цілком небезпідставно.

— Фантастично! Ліне, ти геній. Ця справа з прокляттям добиває Скорпіона. Я був не проти тобі про це розповісти, бо мені не хотілося тримати це в собі. Як на мене, то краще від прокляття святого краще триматися подалі, як від ручної гранати. Я, так би мовити, перебував у духовній зоні радіації і хочу все зам’яти не менше, ніж Скорп.

— Ти можеш попросити про допомогу Навіна Едеїра,— запропонував я, знов розтуливши свою пропонувальну пельку.— Він керує «Бюро втраченого кохання» в «Амрітсарі», у сусідньому з моїм номері.

— Чудова ідея! Спочатку я порозпитую, а якщо не зможу його знайти, то звернуся до Навіна. Зі Скорпіоном скоро все буде гаразд.

— Добре,— сказав я.— Тебе підвезти?

Він крізь відчинені двері глянув на мого мотоцикла, а той був незаконно припаркований на узбіччі.

— Ні, та все одно дякую,— посміхнувся він.— Ніколи не захоплювався мотоциклами. Я втечу до готелю на таксі. Дякую, Ліне. Я знав, що почуватимуся краще після розмови з тобою.

Я їхав північними бульварами, накручуючи кола, потрапляючи людям на очі й міркуючи про Зодіаків Джорджів: якими вони були щасливими до зустрічі з елегантним емісаром Долі в темно-синьому костюмі, який перетворив одного з них на багатія.

Як і Скорпіону, мені необов’язково було залишатись у Бомбеї. Мені, після завдань з контрабанди паспортів, були добре знайомі деякі частини Африки. У мене були контакти в Лагосі й Кіншасі. У своєму бізнесі ці люди завжди могли знайти місце для одного хорошого спеціаліста з підробки паспортів.

У мене були друзі в Сингапурі. Вони запрошували мене стати білим обличчям у їхньому індокитайському валютному кільці. Це був добрий заробіток у безпечному місті, де всі давали тобі спокій, якщо поважати місцеві правила і нікого не кривдити.

Я неодноразово про це думав. Але з часом усе одно відкидав усі варіанти. І важко було вирішити, чи було це саме місто, чи жінка, яка мене не відпускала.

З серйозним настроєм я повернувся до готелю «Амрітсар», сподіваючись побачити там Карлу. Мої люди попередили, що вона вийшла з галереї годину тому. У мене був для неї подарунок на честь примирення.

Кілька друзів, які грали в джазовому гурті, розповіли мені, що збиралися прихопити кілька акустичних інструментів для імпровізованого виступу біля моря, на Колаба-Бек-Бей. Це була унікальна нагода, її улюблений подарунок.

— Ви з нею якраз розминулися,— сказав Дідьє, піднімаючи погляд від захаращеного стола.— Вона була тут лише кілька хвилин. Карла була не сама. Вона була з Таджем.

— Хто такий у біса Тадж?

— Рослявий митець, дуже привабливий, з довгим волоссям. Він зліпив Енкіду, який стоїть цього місяця біля входу в «Джаганґір»[123]. Він дуже талановитий.

— Митці,— мовив я, згадуючи скульптора.

— Справді,— погодився Дідьє.— І чому ми крутимося навколо музикантів і художників?

— Це сексуально,— вирішив я.— Художники змушують роздягатися, а музиканти змушують кінчати.

— Митці — сволота,— просичав Дідьє.

— Справді. Карла казала, коли повернеться?

— Ну...

— Що?

— Ну...

— Дідьє, чому я не можу про це знати?

— Вона сказала... що повернеться... за два дні, Ліне. І гадаю, вона це серйозно. Вона прихопила свою зброю. А ще того рослявого митця — Таджа.

Я довго мовчав, але, мабуть, скреготів зубами чи хрускотів кісточками пальців, бо Дідьє підвівся й обійняв мене.

— Ліне, хай що сталося, завжди є алкоголь,— нагадав він, тримаючи мої плечі на відстані витягнутих рук.— Давай епічно налигаємося. В тебе є улюблене місце забуття?

— А знаєш, Дідьє, ти маєш рацію. Нам усе одно потрібно їхати.

— Їхати?

— Щоб послухати «Аум Азаан» — джазовий гурт Раґава. Вони сьогодні грають. Це неофіційний концерт у Бек-Беї. Я сподівався, що Карла захоче піти. Але все одно ходімо повеселимося.

— Ліне, ти співаєш мою пісню,— тріумфально відповів Дідьє.— Але я візьму таксі, якщо ти не проти.

Розділ 55

Я сам-один доїхав до місця проведення концерту, але, минаючи відділок Колаби на шляху до Кафф-Парейді, помітив Аршана, який стояв посеред дороги. У нього в руці був довгий зазублений ніж. Аршан горлав.

Зупинившись, я підійшов до нього. Почала збиратися юрба, але люди трималися осторонь. Копи його або ще не помітили, або вирішили не реагувати.

— Як ви, дядечку? — запитав я, зупиняючись зовсім близько.

— Цей боягуз! — горлав Аршан.— Він копнув мого хлопчика, і тепер Фарзад у лікарні з кровотечею в мозку! Вийди і бийся зі мною! Ти мене чуєш, Блискавичний Диліпе!

— Ого, Аршане, притримайте коней, тихіше.

Нікому не виграти нерозважливої бійки з копами. Якщо у вас вистачить запалу і гарячої моці, аби відігнати кількох копів, вони завжди повернуться з підкріпленням. А якщо ви їх і подолаєте, ті повернуться з друзями, і тут, якщо не встигнете втекти, вас усіх повбивають. Ось що означає мати поліцію: люди згоджуються на існування сили, яка не може дозволити собі програти.

Це — частина неписаної угоди, яку поліція укладає зі своїм містом: копи щодня ризикують своїм життям, неначе злочинці, й вони не можуть стерпіти пряму атаку на свою організацію. Копи і злочинці завжди кусаються у відповідь, якщо вкусити їх. Це таке правило. І копи завжди кусаються останніми.

Я тихенько розвернув Аршана і повів з дороги на тротуар неподалік. Забрав у нього кухонного ножа й віддав його одному з вуличних хлопців.

За рогом була стоянка таксі. Я запхав Аршана в одну з машин і попросив водія зачекати. Залишивши мотоцикла в безпечному місці, я покликав іншого вуличного хлопчину, щоб той наглянув за моєю лялечкою, поки не повернуся. Коли я повернувся до таксі, то Аршан уже ридав.

Я сів біля водія, вказуючи йому дорогу до маєтку з потрійним фасадом на Кафф-Парейді. Аршан розтягнувся на задньому сидінні, рука затуляла обличчя. Коли таксі вже виїхало на вулицю, я обернувся і побачив Блискавичного Диліпа, який стояв під аркою поліційного відділку, упершись кулаками в стегна.

Аршан зупинив таксі ще до того, як ми дісталися будинку, стверджуючи, що має поговорити зі мною наодинці. Неподалік була крамниця чаю, де я сидів колись із Конкеноном після бійки зі скорпіонами. Ми сіли в захищеному місці під блакитним поліетиленовим навісом, натягнутим між деревами.

Аршан задихано зробив кілька ковтків чаю.

— Розкажіть мені про Фарзада.

— У нього постійно боліла голова. Я був настільки злий, що вже раз пішов сюди на розбірки з Диліпом, але ти завернув мене додому. Головний біль погіршився. Нарешті ми переконали Фарзада перевіритись, і в нього виявили величезний тромб. Лікарі сказали, що це сталося внаслідок удару в голову.

— Це жахливо. Мені шкода, Аршане.

— Поки мого хлопчика оглядали, він знепритомнів. Лікарі одразу ж перевезли його нагору, у відділення інтенсивної терапії. Відтоді він лежить там. Уже сімдесят дві години — і не приходить до тями.

— Узагалі?

— Він у комі, Ліне.

— Де він?

— Лікарня «Бгатія».

— Це хороша лікарня,— запевнив я.— З ним буде все гаразд.

— Він помре,— сказав Аршан.

— Ні. Ви йому не дасте. Але у Фарзада не буде причин жити, коли він отямиться, якщо ви дозволите Блискавичному себе вбити. Пообіцяйте мені, що більше такого не робитимете.

— Я... я не можу.

— Можете. І мусите. Люди розраховують на вас.

— Ти не розумієш,— мовив він.— Я його знайшов.

— Що ви знайшли?

— Я знайшов скарб.

Десь почало дзвонити: люди молились у місцевому храмі, калатаючи невеличкими ручними дзвониками.

— Той самий скарб?

— Так.

— Коли?

Він як у тумані втупився на свої ноги, порожня склянка чаю вислизала з пальців. Я зловив її на льоту й поставив на землю.

— Два тижні тому.

— Родичі, мабуть, в екстазі, навіть у такі сумні часи.

— Я їм не розповів.

— Що? Ви маєте розповісти їм.

— Спочатку,— тихенько почав він, звертаючись до себе,— я не розповів нікому, бо не хотів втрачати те, що ми мали. Процес пошуку був... такий веселий, ти ж розумієш. Ми всі бути такі щасливі! Я знаю, що скарб змінить нас. Так і станеться. Ми не зможемо цьому пручатися. Тож я тримав усе в таємниці.

Він замовк, відмотуючи назад свої спогади до часів перед відкриттям скарбу.

— А тепер?

— Коли Фарзад захворів і лежав на тому ліжку, не реагуючи навіть на поцілунки, я зрозумів, що приховую це, бо став жадібним. У моєму серці сердець цей секрет був занадто чудесним, щоб ним ділитися, і деякий час приносив задоволення, бо він був лише мій.

— Така людська природа,— сказав я.— І тепер ви можете усе виправити, як праведник.

— Хіба ти не розумієш? Я не протестував, коли поліцейський побив Фарзада, бо не хотів зірвати пошуки. Я за скарб пожертвував власним сином!

— Аршане, не ви вдарили свого сина в голову. І, до речі, Блискавичний Диліп мене теж кілька разів бив в голову, але тромбів не утворилося. Просто сталося все недобре і невчасно, і це не ваша провина.

— Я був... таким егоїстом.

— Ну, тепер ви можете стати щедрим, можете дозволити собі знайти найкращих лікарів і спеціалістів з усього світу і привезти їх до Фарзадового ліжка. Аршане, ви можете вилікувати його цим скарбом.

— Ти справді так вважаєш?

— Я не знаю. Я нічого не знаю. Але гадаю, потрібно спробувати. Хай що ви зробите, але ви маєте розповісти іншим про скарб. Кожен день мовчання розриває ще одну ниточку їхньої довіри. Ви маєте зробити це зараз, Аршане, сьогодні ж.

— Твоя правда,— погодився він, випростуючись.— твоя правда.

— Але перед цим владнаймо одну річ. Я не хочу ніякої частки цього скарбу. Я більше ніколи не хочу про нього чути, якщо ви не проти.

— Що це означає?

— Кажу, що мені це все не треба, і я його не хочу, і більше ніколи не хочу про нього чути. Ви ж розумієте мене, правда?

— Химерний ти чоловік, Ліне,— здивувався він.— Але подобаєшся мені.

Я провів його до дверей будинку. З того боку ми почули Анагіту. Вона виголосила непогану тираду, і все це ще до того, як відчинити двері.

— Я спекла сім хлібин для молитов про Фарзада,— верещали на нас зачинені двері,— а ти не можеш прийти додому вчасно!

Але, прочинивши двері, вона побачила його обличчя, зойкнула — і міцно його обійняла.

— Що таке? — охнула вона.— У чому справа, коханий?

— Я маю дещо тобі розповісти, люба,— сказав Аршан, спираючись на неї, доки вони крізь червоні штори йшли до перекопаної печери.— Поклич усіх.

— Ну, звісно ж, рідний,— мовила вона, підпираючи його своїм плечем.

— Вибач за той хліб, люба,— неуважно мовив Аршан.

— Дорогенький, навіть не згадуй про це.

Я вийшов. Ніхто й не помітив. Я радів.

Стоячи на вулиці й ловлячи таксі, щоб забрати свого мотоцикла, я почув вигуки, крики і щасливе верещання з будинку трьох родин.

Я повернувся до свого мотоцикла і заплатив малому, який за ним наглядав. Але він віддав мені гроші назад, та ще своїх додав, а це було погано.

Поки мене не було, він сидів на моєму мотоциклі. Він був «дрифтером». Його фішкою стало сидіти на чужих мотоциклах і в чужих авто, щоб прокручувати свої справи. Він саме закінчив продаж наркоти, сидячи на моєму мотоциклі, а тепер ділився прибутком. Коли я був із санджайською компанією, то йому б навіть на думку не спало використати мій транспорт для роботи. Це було порушенням субординації, і він це знав. Йому було цікаво, чи знаю про це я.

Я схопив його за комірець сорочки і заштовхав ті гроші хлопцю в кишеню.

— І що це ти в біса робиш, Сиде, використовуючи мого мотоцикла?

— На вулиці зараз зовсім погано, Лінбаба! Афганці на Мугаммед-Алі-роуд, а скорпіони вже під ліжком. Люди вже не знають, де можна торгувати наркотою.

— Вибачся.

— Мені дуже шкода, Лінбаба.

— Не переді мною, а перед мотоциклом. Ти мав наглядати за ним. Проси пробачення.

Він нахилився до мотоцикла, склавши докупи руки, а я тримав його за сорочку. Сид був дуже слизьким типом, і ми обоє знали: якщо він почне тікати, то мені доведеться їхати, а не бігти, щоб його догнати.

Він приклав складені руки до лоба.

— Мені дуже прикро, мотоцикле-джі, за мої погані манери,— палко мовив він.— Я обіцяю поважати тебе в майбутньому.

Він потягнувся, щоб його попестити, але я не дозволив.

— Уже досить. Більше такого не роби.

— Ні, сер.

— І перекажи іншим «дрифтерам» триматися від нього подалі.

— Так, сер!

Я поїхав на концерт на Бек-Бей, обравши шлях, який не пролягав повз будинок Аршана. Я не хотів думати про скарб чи про юного Фарзада, який лежав у комі десь у лікарні. Мені було сумно, настільки сумно, що хотілося послухати джаз.

Я припаркувався біля мотоцикла Навіна, поруч з юрмою з п’ятдесяти чи шістдесяти студентів, які сиділи на березі. Джаз піднімав людей до однакових висот. Я стояв скраю, тримаючи руки в кишенях куртки. Я гойдався на хвилях мелодії з думками про Карлу, знаючи, як би їй усе це сподобалося.

— Музиканти — сволота,— пробубнів Навін, приєднуючись до мене.

Він дивився на Діву, яка з обожнюванням на обличчі сиділа біля ніг дуже талановитого вродливого гітариста на ім’я Раґав. Він був гарним хлопцем і моїм другом, але Навін не помилявся.

— Справді.

Діву не впізнав би ніхто, крил її подруг — багатеньких дівчат-Дів, які були з Дідьє і сиділи окремо від основної юрми на галявинах Бек-Бей.

На ній не було ні краплини макіяжу. Бінді[124] у неї на чолі було скляним, сережки — мідними, а браслети — пластиковими. Її одяг і сандалії походили з крамниці в нетрищах — остання мода дівчат цього регіону.

Їй усе це личило, як і дівчатам з нетрищ. Але присутність Дів з її заможнішого життя бентежила мене.

— Дівчата теж тут? — запитав я.

— Я не зміг їх утримати,— зітхнув Навін.— Діва каже, що вони присягнулися мовчати. Я мав їй це дозволити. Ліне, вона майже два тижні ув’язнена в нетрищах. Їй це потрібно.

— Гадаю, ти маєш рацію. До того ж студенти навряд чи її впізнали. Вона досить добре перевтілилась у дівчину з нетрищ.

— Ти б чув, як вона лається,— розповів Навін.— Якось я забрів на їхні збори. Дівчата саме навчали її, що казати, коли починає чіплятися хлопець. Це було дуже інформативно. Хочеш почути?

— Я жив там,— нагадав я.— Я знаю, що починається воно з лауда ласун[125], а завершується саала лака[126]. Господи, прошу, не дай Діві використати все вивчене проти мене.

— Амінь.

— А Діви були в нетрищах?

Він аж розреготався, а я нахмурився, бо намагався впевнитися в безпеці Джонні Сигара та його родини, а це не жарти.

— І це кумедно?

— Так,— знову розреготався він.

— Чому?

— Бо якщо Дівині Діви коли-небудь з’являться в нетрищах, то я виграю у Дідьє постійнодіюче парі.

— Молодий детективе, і знову питаю: чому?

Він зітхнув, показавши, що йому трохи соромно.

— Дідьє намагався затягнути дівчат у нетрища і влаштувати ніч оповідок про привидів. Вони справді були не проти, але нетрищ злякалися більше, ніж привидів. Я пообіцяв Дідьє, що того дня, коли вони з’являться в нетрищах, я влаштую перегони з Бенісією.

Це була велика ставка. Навін тренувався робити трюки з байкерами Колаби і вже ставав добрим водієм, але гонка з Бенісією — це вже зовсім інший рівень.

Вона була іспанкою, яка вже кілька років жила в Бомбеї. Вона купувала раджастанські ювелірні вироби і продавала їх покупцям з Барселони. Вона була самітницею, тож трималася подалі від людей, і саме тому стала серйозною таємницею. Але всі знали, що коли вона сідала на свій вінтажний «350сс» і починала гасати містом, то ніхто не міг наздогнати Бенісію.

— А ти знайомий з Бенісією?

— Поки що... ні.

— І ти справді хочеш виконати це парі?

— Звісно,— посміхнувся він, але потім спохмурнів.— Ти ж не збираєшся підкупити Дів і таким чином заманити в нетрища?

— Нікому не варто туди йти,— заявив я.— Діва перебуває там як гість Джонні та його родини. Доки не піймають убивць її батька, ніхто не має її навідувати, бо може піддати ризику тамтешніх жителів.

— Ти... ти, звісно ж, маєш рацію,— неохоче сказав він.— Я про це не подумав. Я спробую зупинити Дів, але Дідьє вже міг їх переконати. Пробач.

— Усе гаразд, Навіне. І якщо Діви таки відвідають нетрища, а ти отримаєш нагоду позмагатися з Бенісією, я миттю поставлю на тебе, хлопче, тисячу доларів.

— Серйозно?

Я дістав з кишені гроші та простягнув їх Навіну.

— Домовилися,— сказав Навін, простягаючи руку.

— Домовилися,— підтвердив я, тиснучи її.

— Як справи з Карлою? — поцікавився Навін.

— Нормально,— відповів я, може, навіть і переконливо.— А як справи з Дівою?

— Я з’їжджаю з котушок,— зізнався він, і це було дуже переконливо.

— Вона вже знає?

— Чи знає вона, що я з’їжджаю з котушок? — запитав він, а професійне занепокоєння затемнило його обличчя.

— Що ти її кохаєш,— уточнив я, чекаючи на реакцію.

Хлопчина був молодець. Зціпивши зуби, він замкнув кохання в собі, нічого не розкривши, і просто дивився на Діву з нетрищ, яка плескала в долоні під музичний ритм.

Деякі студенти вешталися від гурту до гурту, сміючись і теревенячи. Інші сиділи в шепітливій інтимності. Там трималися за руки, було трохи обіймів і випадковий поцілунок. Усе це було набагато скромніше, ніж можна було б очікувати від сексуально заведених двадцятирічних.

Це було дуже мило — ніжне кохання дітлахів, які розслаблено не хотіли думати про те, що це їм доведеться успадкувати місто, а музика грала і грала, м’яко відбиваючись від високих сусідніх будинків, де дітлахи й жили здебільшого.

Вони були синами й доньками майбутнього. Вони носили одяг гіпі, ділилися косяками та пляшками дешевого рому і грали музику біля моря. Але вони також отримували високі оцінки й не звертали уваги на те, що в юрмі були представники всіх релігій і всіх каст.

Вони вже стали чимось, чого раніше не існувало на берегах Міста-Острова, тож коли прийде їхня черга керувати компаніями й радами, ця молодь попрямує за іншими зорями.

Дві подруги Діви активно нахилялися до Дідьє, хапаючись за нього в поривах безконтрольного гиготіння. Вони взагалі не слухали музику. Кожне тихо сказане речення Дідьє змушувало їх зойкати йому в сорочку, щоб приглушити звук.

Він помітив мене і вислизнув від них попри те, що вони одразу надулися.

— Що тебе затримало? — запитав він, тиснучи мені руку.

Що ж мене затримало?

Суїцидальний напад Аршана на поліцейський відділок Колаби і легендарний скарб.

— Потім розповім. Ти як?

Дідьє мене не почув. Він показував дівчатам дуже скандальний жест.

— Як ти, Дідьє?

— Он там дві чарівні панянки, які б хотіли дізнатися про тебе більше, ніж потрібно.

Він помахав рукою, наче фокусник. Ми глянули на двох подруг, які сиділи за кілька метрів. Щось у них було написано на обличчях. Можливо, посмішки. Але я не був певен.

Хай що Дідьє їм розповів про мене, здавалося, це перетворило страх на захоплення. Дівчата підняли вгору руки й почали нам розмахувати. Чи то віталися, чи то захищалися.

Вони знову почали якось лячно посміхатись, і я не міг зрозуміти причину. Хлопці ніколи не розуміють, що саме гарненькі дівчата роблять зі своїми личками. Дівчата повставали, дуже спритно як на не надто атлетичних дівчат, і почали повільно наближатися до нас, ступаючи в ногу по траві босими підошвами. Схоже, вони були якраз атлетичними дівчатами.

Діви були танцівницями — танцівницями, які танцювали разом і багато практикувалися. Вони були вправні. Це я зразу зрозумів. Хлопці завжди розуміють, що саме гарненькі дівчата роблять зі своїми стегнами.

— Якщо вони запитають про вбиту тобою людину,— сказав Дідьє, поки Діви повільно линули по залитій місячним сяйвом траві,— то я сам про все розповім.

— Я ж нікого не вбивав, Дідьє.

— Справді? — непевно запитав Дідьє.— А чому ж я завжди гадаю, що вбивав?

— Привіт,— мовила одна з дівчат.

— Привіт,— приєдналася друга.

— Я такий радий, що ви тут, дівчата,— сказав я.— Ви просто мусите залишитися, поки моя дружина не повернеться з церкви.

— Твоя дружина? — здивувалась одна дівчина.

— З церкви? — писнула інша.

— Так. Вона буде з дітьми. Їх четверо, і їм усім менше чотирьох. Класно, що ви — хороші няньки. Ці діти — просто демони, а нам так потрібна перерва.

— Фу-у-у!

— А хіба ви не няньки? — невинно запитав я.— Дідьє запевнив, що ви працюватимете в понеділок, середу та п’ятницю по двадцять рупій за годину.

— Фу-у-у! — видали вони, відійшовши, щоб сісти з двома миловидними гарно одягненими хлопцями, які грали на барабанах табла.

— Глянь, що ти накоїв! — обурився Дідьє.

— Вбита мною людина? — заперечив я.— Ти сам про все розповіси?

— Ну, Ліне,— пробурчав він,— Дідьє — творець небилиць, і всі це знають, але погляньмо правді в очі: ти не даєш мені багато простору для творчості. Я використав трішки поетичної свободи. Якщо розповідати людям правду, то лише ми з Навіном вважатимемо тебе цікавим, і я навіть не певен щодо Навіна.

— Та що це взагалі таке? Паскудити Шантарама? Здай назад, Дідьє. З мене й так на сьогодні досить.

Він не встиг відповісти, бо раптом почувся крик.

— Мені здається, що це пожежа!

Ми обернулись у напрямку вогню, який підіймався десь на узбережжі, неподалік нас.

— Це риболовецька колонія,— помітив Навін.

— Горять човни,— погодився я.

— Залишайся з Дівою! — гукнув до Дідьє Навін, поки я біг до мотоцикла.

— Дівчата будуть зі мною в безпеці,— гукнув у відповідь він, обійнявши Дівиних Дів.— Але прошу, не дозвольте себе вбити!

Розділ 56

Ми з Навіном проїжджали гурти, що потоком виливалися з великих нетрищ, поспішаючи на пожежу в сусідній бухті. Ми зупинилися посеред вулиці, біля бетонного роздільника. З дороги було видно охоплені вогнем човни.

На узбережжі, де рибалки жили в недолугих хатинах, було темно, але бухта виходила на шосе з перехресною вулицею, і вогні малювали холодні картини пожежі буквально за двадцять метрів.

Човни вже перетворилися на почорнілі зморщені каркаси міцних суден, якими вони були раніше. Почервонілі роти розжареного вугілля палали у них на боках.

Човнам кінець, але вогонь не знищив будинків, і люди несамовито намагалися їх урятувати.

Ми з Навіном зав’язали навколо обличчя носовички, побігли через дорогу і приєдналися до рятувальних бригад, озброєних відрами. Я став між двома жінками, беручи відро в одної і передаючи іншій. Вони працювали блискавично і було важко не пасти задніх.

На узбережжі чути було крики жінок і дітей, відрізаних вогнем. Жінки з дітьми рятувалися в неглибоких хвилях.

Пожежники побігли крізь полум’я і дим, щоб їм допомогти. Вривались у хатини, аби рятувати дітей. Пожежників охоплювало полум’я, рукави й холоші швидко загорялися через розлиту в тісних будинках олію та гас.

Один рятівник з’явився з клубів диму, тримаючи на руках дитину. Його волосся горіло, але чоловік не зважав. Він пробіг повз, але я не міг розірвати ланцюга з відер і допомогти.

Поки я передавав відра з водою, мені в ніздрі проник запах горілої шкіри і засів у голові, неначе дохлий кінь, знайдений у преріях пам’яті.

Чи є ліміт на кількість жахливих речей, які ти можеш побачити і витримати за одне життя? Звісно ж, ліміт є: одна річ і жодної.

Відра зупинилися. Усі попадали навколішки або дивилися на небо. Почався дощ. Я й не помітив.

Мені й досі смерділо паленою шкірою, і з якоїсь причини я згадав відрубану голову на узбіччі у Шрі-Ланці. Я й досі перебував у преріях минулого.

Лило як з відра. Полум’я сичало. Пожежники розбивали найнебезпечніші будівлі та вгамовували пожежу. Люди танцювали. Я б теж міг бути у піднесеному гуморі, а якби Карла була тут, то міг би навіть приєднатися до танців.

Я пішов узбережжям, задивившись удалечінь, ген поза спалені човни, на стіну з дерев у дальньому кінці берега. З диму і тіней почали з’являтися сірі фігури.

Сірі фігури — привиди чи демони — повільно підступали до нас.

Нутрощі човнів просякли сотнями років риб’ячого жиру, вони горіли і тліли, а дим навколо нас став блакитно-чорного кольору.

Чоловіки, які насувалися на нас крізь чорний туман і дощ, були цим усім покриті, бо самі все підпалили. Вони були сірими через попіл, і дим, і пил з дерев, у яких ховалися.

Дощова вода заплямувала їхні обличчя, перетворивши на сірих тигрів, що повільно рухалися крізь димові джунглі. Мені знадобилося кілька секунд, щоб усвідомити, що це були скорпіони.

Останнім вийшов з темряви Гануман — високий, як флагшток, та ще й кульгавий.

Час дійсно інколи уповільнюється, коли любов і страх з’єднуються з історією, навіть коли це історія такого маленького місця, як риболовецька бухта в Колабі. Серце б’є як молот, і ти починаєш бачити все водночас. Ти вже в якомусь іншому місці, уже десь убитий. Твій розум як ніколи гострий і як ніколи відзначає кожен вихор диму.

Я побачив скорпіонів, які наближалися до нас. Побачив людей, які продовжували танцювати позаду. Побачив дітей, собак і літніх людей, які сиділи на піску. Побачив п’ятнадцятьох пожежників, які стояли поміж хатами, а їхні обпалені уніформи ще й досі димілися.

Скорпіони були десь за шістдесят метрів. Вони озброїлися ножами й сокирами. Підпал був першою дією, і вони повернулися, щоб завершити виставу.

Я витягнув свої ножі з піхов і побіг у напрямку скорпіонів. Я сам не знав, що кою. Найважливішим для мене тієї миті було подарувати людям позаду час, щоб зреагувати і втекти. Я почав кричати. Здається, навіть горлати.

Після третього чи четвертого кроку я перестав думати, і щось ніби трапилося зі звуком. Я нічого не чув. Бажання — крила без птахів — пролітали крізь мене, як списи світла.

Тримаючи по ножу в обох руках, я біг тунелем, позбавленим звуку. Я навіть власного дихання не чув. Здавалося, що минула ціла вічність, але я знав, що коли наближуся, то все відбуватиметься занадто швидко.

До мене хтось приєднався. То був Навін, але він не біг поруч, а хапав мене за жилет і тягнув до землі. Я гримнувся так, що аж світ повернувся назад і всі вигуки, крики, сирени накотилися водночас. Після падіння Навін наполовину опинився зверху.

Він на щось показував. Я простежив поглядом за його витягнутою рукою і побачив копів, багато копів, які чимдуж бігли і стріляли. Скорпіони падали чи здавалися. Блискавичний Диліп уже лупцював одного з них.

Ми з Навіном ще й досі лежали на землі. Він посміхався, і плакав, і реготав, і все водночас. Він міцно стискав мене за плече.

Після тієї ночі він мене полюбив, той індійський ірландець, і більше ніколи не дозволив у цьому сумніватись. Інколи наш найхоробріший вчинок — це те, чого ми так і не зробили. А інколи та іскра, що запалює братню любов у братах не по крові — це ніщо як чистий намір.

Ми їздили колами навколо бухти, доки не прибули Абдулла, Ахмед і Високий Тоні. Я розповів Абдуллі все, що знав, а потім ми повернулися до джазового концерту на Бек-Бей.

Колектив уже зник, і там залишилося всього кілька дітей. Вони переказали нам повідомлення від Дідьє — улюбленця серед курців, що той поїхав на зустріч з якимось Джонні Сигаром.

Діва аж підскочила, коли побачила, як ми підходимо до її хатини в нетрищах.

— Що це ти в біса виробляєш, придурку? — вибухнула вона.

— Зі мною все гаразд,— сказав я.

— Та не ти,— гаркнула вона.— Інший придурок. Що ти це ти коїш, воюючи з клятими пожежами? Ти що — усі клепки розгубив?

— Ти була в безпеці з Дідьє,— запротестував Навін.— Мене не було лише годину.

— А хто оберігав тебе? — запитала вона, підходячи, щоб тицьнути його в груди.

Навін радісно вишкірився.

— Чого це ти такий веселий?

— Ти турбуєшся про мою безпеку,— пояснив Навін, крутячи пальцем перед її зухвалим носом.— Ти за мене тривожишся.

— Звісно ж, я за тебе тривожуся. І ти ще називаєш себе бісовим детективом!

— Овва,— сказав Навін.

— І це все, на що ти здатен?

— Овва.

— Якщо ти ще раз це повториш, я огрію тебе горщиком,— пригрозила Діва.— Стули рота і поцілуй мене.

Вони вже майже цим зайнялися, коли почувся запеклий гуркіт каструль і сковорідок, а також гучні голоси. Хтось пробирався нетрищами і дуже галасував.

Навін передав Діву до рук Сити, готуючись утекти через провулки на морському узбережжі. Ми з Джонні Сигаром, Дідьє і Навіном стояли обличчям до єдиного шляху, який вів з центральної частини нетрищ.

Почувся неймовірно гучний голос, що волав англійською. Це була Кавіта Синг. Коли вона зайшла на відкрите подвір’я перед хатиною Діви, ми побачили, що жінка усміхається, а жіноча почесна варта її підбадьорює. Діва повернулася разом із Ситою, аби привітатися з нею.

— Лише для тебе,— повідомила Кавіта, віддаючи Діві газету.— Сьогоднішня передовиця. Вона буде на прилавках за кілька годин, але я подумала, що тобі варто побачити її першою.

Діва прочитала передовицю, передивилася світлини свого батька, передала газету мені і впала Навінові в обійми.

Банду, відповідальну за різанину в маєтку Девнані, нарешті спіймали. Бандити зізнались у злочині й опинились у в’язниці. Це був африкано-китайський злочинний синдикат, який відповідав за більшість фармацевтичних насолод, що незаконно текли через Бомбей до Лагосу.

За словами копів, знищення банди і розкриття вбивства було тріумфом, до якого залучили офіцерів з кількох країн. Тимчасовий генеральний директор «Девнані Індастріз» — Раджеш Джайн — знову закликав зниклу спадкоємицю з’явитися і прийняти свій спадок.

Загроза для Діви тепер зникла, і вона могла полишити гасові лампи і знову жити в світі електрики.

— Ліне,— заговорив Дідьє.— Чи можу я запропонувати тобі свою флягу?

Він теревенив і жартував з Кавітою. Її міна вказувала на те, що я невчасно і це діє жінці на нерви.

— Кавіто, як ти дізналася, що Діва тут?

— Ви з Карлою психологічно пов’язані,— прогарчала вона, відпиваючи з фляги Дідьє.— Тож це ти мені скажи.

— Що це все означає?

— Ліне, а чому б тобі просто не поїхати додому? — порадила вона.— У тебе ж є дім, хіба ні?

Я не знав, чому вона злилася, але то було байдуже.

— Бувай, Кавіто.

Я вийшов на вулицю і тільки-но завів мотоцикла, коли поруч зупинився ще один, і хтось вигукнув моє ім’я. То був Раві — вуличний солдат компанії, який їздив зі мною в ніч, коли за мою голову була призначена винагорода.

— Абдулла наказав тебе знайти,— розповів він, залишаючись на мотоциклі, тримаючи руки на високому кермі.— Скорпіони вбили Аміра. І Фарід теж мертвий.

— Нехай їхні душі спочивають з миром,— сказав я.— Що сталося?

— Скорпіони виволокли Аміра з будинку і вбили посеред вулиці.

— Дідько.

— Фарід з’їхав з глузду. Він простріляв собі шлях до камер у поліційному відділку.

— І що було?

— Копи втекли, і Фарід убив трьох скорпіонів, які сиділи в камерах за підпал. Здоровань Гануман, він урятував Вішну. Він схопив шість куль, але таки пішов на той світ. Той вусань Данда, він також загнувся.

— Що сталося з Фарідом?

— Копи повернулися з купою зброї і пристрелили Фаріда. Кажуть, що влучили в нього аж шістдесят разів.

— Ялла[127].

— Звали з вулиці, чоловіче. Тепер тут ковбої проти індійців, а я маю забагато індійської крові для цього лайна.

Він блискавично від’їхав — одинокий кур’єр у мілітаризованій зоні. Він був наляканий і злий, а це завжди погана комбінація для чоловіка.

Я ніколи не бачив переляканого Раві. Він був з урівноважених, і кожна банда таких має. Але втрата двох повноправних членів компанії — тупоголового Аміра, який першим кидався танцювати під будь-яку музику і першим кидався в бійку, а ще Посередника Фаріда — чемпіона з боксу,— вона злякала молодого гангстера.

Загинули скорпіони. Загинули люди компанії. Ще більше приєднаються до них у темній червоній погибелі. Раві жив одним днем. Це була війна. Це був провал усього.

Я повернувся в «Амрітсар». Потрібно було виспатися, а потім прояснити ситуацію на вулиці. Я мав дізнатися, яка частина мого бізнесу ще функціонує, а яка вже розбіглася.

Я припаркувався в провулку, який розділяв готель. Мабуть, занадто часто я тут паркувався, бо, витираючи мотоцикла на ніч, ні на що не звертав уваги.

Я випростався, а поруч стояла мадам Жу. Близнюки теж були там, обабіч від неї.

Було також двоє інших чоловіків, приземисті й худорляві, з таким голодом в очах, який неможливо втамувати. Вони тримали руки в кишенях. Вони були її метальниками кислоти.

— Мадам,— почав я.— Без образ, але якщо ваші метальники кислоти почнуть виймати руки з кишень, я збожеволію. І коли все це закінчиться, я буду не єдиним мертвим чи обпеченим.

Вона розреготалася. Можливо, щоб я не сумнівався в тому, що це сміх, вона увімкнула світло під своєю вуаллю. Це була люмінесцентна лампа на батарейках, що висіла на шиї, немов намисто, ховаючись під чорною мереживною вуаллю.

Вуаль звисала з мантильї[128], що трималася високо над головою і була зроблена з чогось чорного і блискучого: я ставлю на мертвих павуків. Мереживна вуаль торкалася чорної тафтової сукні, яка торкалася землі, ховаючи ноги.

Мадам Жу, мабуть, обрала туфлі на дуже високій платформі, бо вуаль на тій манюсінькій жінці була на рівні моїх очей. Сяйво проходило крізь вуаль, освітлюючи обличчя знизу.

Гадаю, що це все було, щоб вразити її легендарною красою. Не вийшло. Мадам Жу ще й досі сміялася.

— Знаєте, мадам, я дуже втомився,— сказав я.

— Сьогодні помер твій друг Вікрам,— випалила вона, вимикаючи світло.

Мені дійшло. Світло було не для того, щоб спокушати, а щоб лякати. У раптовій темряві її обличчя стало живою тінню.

— Вікрам?

— Ковбой,— мовила вона.— Він мертвий.

Я люто втупився в чорний простір, за яким ховалося обличчя, і думав про її метальників кислоти і про Карлу.

— Я вам не вірю.

— Це правда,— запевнила вона.

Вона трохи нахилила голову набік, спостерігаючи за мною невидимими очима.

Я спостерігав за метальниками кислоти. Я бачив їхніх жертв. Кількох навіть знав — людей зі спотвореним обличчям — розтягнутою маскою зі шкіри, з дірочками для неіснуючого носа й рота, щоб дихати, і повною відсутністю очей.

Вони жебракували біля прогулянкової смуги, спілкуючись за допомогою дотику. Спогади про них розлютили мене ще більше, а це було добре, бо я боявся.

— Як ви про це дізналися?

— Тепер це вже офіційні дані,— відповіла вона.— Розпочали розслідування. Він наклав на себе руки.

— Цього не може бути.

— Може,— прошепотіла вона,— і є. Він купив тижневу норму героїну, та вколов його увесь за один раз. Там була передсмертна записка. Я маю копію. Бажаєш її побачити?

— Знаєте, мадам, ми лише вдруге зустрічаємось, а я вже мрію, щоб і першого разу не було.

— Це я дала йому наркотики,— поділилася мадам Жу.

«Ой ні,— благав мій розум.— Прошу, ні».

— Моє найдешевше вбивство,— зізналася вона.— Якби ж усі люди, яких я ненавиджу, були наркоманами! Це зробило б моє життя набагато простішим.

Вона розреготалась. Я важко дихав. Нелегко було наглядати за ними чотирма — п’ятьма, якщо рахувати павука завбільшки як невеличка жіночка на ім’я мадам Жу.

Провулок під аркою був темний і безлюдний. На вулицях теж нікого не було.

— Він мене надурив,— просичала вона,— та ще й на коштовностях. Мене ніхто не дурить. І особливо на коштовностях. Це попередження, Шантараме. Тримайся подалі від неї.

— А чому б вам не повернутися й особисто поговорити про це з Карлою? Я б не проти подивитися на це.

— Не від Карли, ти дурню, а від Кавіти Синг. Тримайся подалі від Кавіти.

Я повільно дістав ножа. Близнюки витягнули з рукавів кийки. Метальники кислоти змінили позиції, готуючись до дії.

Мадам Жу була лише за ривок від мене. Якщо правильно використати момент, то я зміг би підняти її та кинути в метальників кислоти. Це вже був план. Цей план був за мить від здійснення.

— Ну ж бо,— сказав я.— Кінчаймо з усім.

— Не сьогодні,— мовила вона, відходячи.— Але я певна, що ти вже не вперше чуєш ці слова.

Вона повільно задкувала, тупцяючи на своїх платформах і загрібаючи сукнею по землі, й тафтова тінь розлякувала щурів назад до їхніх нір.

Метальники кислоти розбіглися. Близнюки задкували водночас із мадам Жу, вищирившись до мене.

Спершу мадам Жу погрожувала Карлі, а потім перемістила увагу на Кавіту. Мадам уже давно зникла, коли я змусив себе не думати кинутися їх переслідувати і покінчити з цим усім. Але вже досить трупів, досить трупів на одну ніч.

Я пішов до своїх кімнат, щось випив, випалив останню невеличку часточку божественної Лайзиної коноплі, трохи потанцював під якусь музику, а потім розгорнув свого записника.

Фаріда з Аміром немає. Ганумана з Дандою немає. Човни з хатами на пляжі згоріли. І Вікрама теж немає. Вікрам — пасажир потягу кохання, Вікрама немає.

Зміна — це кров часу. Світ змінювався поза часом і рухався піді мною, неначе кит, що ширяв у повітрі.

Нещодавно померлі також стають пращурами. Ми поважаємо ланцюг життя і любові, коли звеличуємо життя й оплакуємо смерть. Ми всі це знаємо і всі це кажемо по смерті коханих.

Але навіть знаючи, що смерть — це правда, а ми себе годуємо вигадками, біль втрати — це те, чого неможливо заперечити, ну, за винятком зраненої ніжності.

Плач — це хороша штука. Він нераціональний і не може таким бути. Це непорочність за межами раціоналізму. Це наша сутність і дзеркало того, чим ми станемо. Любов.

Я оплакував Вікрама. Я знав, що його не вбили, а відпустили: він — в’язень душі, приречений на вічну втечу. Але я все одно заповнив порожній колодязь танцями і слізьми.

І я голосив, і марив, і писав якісь дивні речі, що мали справдитися на сторінках мого записника. Моя рука бігала по сторінках туди-сюди, наче звір у клітці. Коли мій зір розплився і ті написані чорні слова здалися чорним мереживом з вуалі мадам Жу, я заснув посеред павутини кошмарів, пійманий, чекаючи, поки підповзає смерть.

Частина X

Розділ 57

Гріх — це роз’єднання, і нічого нас так цілковито не роз’єднує, як великий гріх — війна. Боротьба за контроль над південним криміналітетом спровокувала друзів стати ворогами, ворогів — нападати без попередження, а копів — прохати про мир, бо ворожнеча руйнувала бізнес для всіх.

Скорпіони перегрупувалися під керівництвом Вішну, покликавши до Бомбея ще двадцятьох людей з північного штату Уттар-Прадеш. Вони були досвідченими вуличними бійцями, і протягом тижня після їхнього приїзду нові скорпіони відібрали в санджайської компанії фонтан Флори та район Форту.

Помітивши часткову анексію своєї імперії, санджайська компанія блискавично відреагувала на північне вторгнення: вони вбили свого ватажка менш ніж за сто метрів від його маєтку.

Другий Гусейн — перший солдат, який бився за Хадербгая кількадесят років тому, вийшов перед автомобілем Санджая, коли бос злочинців покидав свій маєток. Гусейн стріляв зі своєї зброї, аж поки Санджай і два його афганські вартові не загинули.

Він перейменував компанію на свою честь, як часто роблять царевбивці, й підніс хлопчика-короля Тарика до повноцінного члена ради в новій компанії Гусейна. Першою дією Тарика як учасника ради став заклик до смерті. «Вбийте їх усіх,— оголосив хлопець.— Вбийте їх усіх і заберіть усе, що вони мають».

Це перетворилося на нове гасло компанії Гусейна: «Заберіть усе, що вони мають»,— у той час як колись воно звучало так: «Правда і Мужність».

Гріх накладався на гріх, доки важкий тягар розірвав останню одежину толерантності, й пошарпані ниточки честі та віри відлетіли на зимних вітрах, залишивши на загальний огляд голу ненависть.

Карла знову почала зі мною спілкуватися, але мала ще більше клопотів, аніж раніше: була занадто зайнята, щоб розділити зі мною більш ніж один прийом їжі раз на кілька днів. Мені здавалося, що самогубство Вікрама сильно і надовго на неї вплинуло в моральному плані, але, можливо, моя кохана хотіла показати мені те, на що я волів заплющувати очі.

Вона перестала сміятись і навіть усміхатися. Якийсь час вона була Карлою, з якою я колись познайомився, Карлою, яка не усміхається. І не було ніяких «піжамних вечірок».

Це був тест на витривалість, призначений для звільнених в’язнів чи музикантів. Я блукав павутинами тестостерону, адреналіну і феромонів, від’єднаний від жінки, яку кохав і з якою не міг кохатися, але щодня розмовляв.

І я ще й досі був роздратований. Але дратівливість стала новою нормою в Південному Бомбеї, тож ніхто вже не звертав уваги.

Чоловіче мірило — це відстань між його людськістю і відданістю. Я був відданий Карлі, але відстань між нами залишала відданість саму-одну охороняти свічку посеред вітрів, поки людськість десь мандрує вулицями.

Так сталося, що на цей час кожна вулиця в місті стала карнавалом для мандрівників.

Ідрис колись сказав, що Страх — це злидні Правди, а Жадоба — це злидні Віри. Страх і жадоба тижнями по черзі нишпорили вулицями й нетрищами Південного Бомбея: шість довгих тижнів напруги, грабунку, спекуляції і крові у провулках.

Гашиш, марихуана, стимулятори, депресанти, метамфетаміни подорожчали вп’ятеро. Найкмітливіші державні службовці вчасно підняли розміри хабарів, запускаючи сніговий ком корупції, завдяки чому заробили невеличкі капітали, і таким чином подвоїлися хабарі у десять рупій, які дорожні копи вимагали за перевищення швидкості. Жадібність змушувала платити під місячним сяйвом, а страх був єдиним постійним другом на вулицях.

Я познайомився з хлопчиною, який саме потрапив у компанію Гусейна, і він мені сподобався, але за годину я почув, що його вбили. А за кілька днів це повторилося зі ще одним молодим бійцем компанії Гусейна — з різницею лише в кілька годин між потиском рук і жменею ґрунту.

Боліло обидва рази, навіть попри те, що це мене не стосувалось. Я почувався ніяково під час кожного знайомства зі ще одним новим вуличним солдатом, захопленим війною.

Велосипедні вбивці погодилися на контракти компанії Гусейна і належним чином страчували людей компанії скорпіонів. Скорпіони збивали людей Гусейна з їхніх мотоциклів. Люди Гусейна закидали запалювальними бомбами бар скорпіонів.

Скорпіони пограбували банк у Південному Бомбеї, та їм усе зійшло з рук. Компанія Гусейна відплатила, накривши інкасаторський фургон на території скорпіонів, і їм усе теж зійшло з рук. Обидві банди використовували крадені гроші, щоб давати хабарі, чи погрожували працівникам банків та охороні. Без свідків справи розвалювалися.

Кожен, у кого була зброя на продаж, загинав за неї втричі більшу ціну. Чоловіки, яким була потрібна зброя, продавали заради неї весільні прикраси своїх дружин. Часи сокир і ножів, які дозволяли вести ближній бій, за одну зиму відійшли в минуле, а замість них прийшла контактна перестрілка.

Під час вуличних воєн тебе може вбити будь-який темний куток, а темні кутки якраз і вбивали людей аж чотири тижні, поки насильство не зупинилося. Я платив двом найкращим молодим бійцям Команчі, щоб ті здалеку наглядали за Карлою і захищали її в ці тижні. Я й сам хотів це робити, але вона не дозволила.

Війна за Південний Бомбей між компанією Гусейна і компанією скорпіонів закінчилася так само раптово, за один день, як і почалася, завдяки переговорам Гусейна й Вішну. Хай що вони один одному сказали наодинці, але заява після виходу з кімнати була не лише про мир, але й про братерство та інтеграцію.

Дві компанії погодилися об’єднатися в єдине ціле. Правда, назвати новостворену компанію було проблемно, бо деякі люди Хадербгая, і Санджая, і Гусейна заявили, що швидше застреляться, ніж назвуться скорпіонами.

Нова об’єднана мафіозна банда отримала назву «компанія Вішну». У Вішну було хоч і більше людей, зате набагато менше території, ніж мав Гусейн, проте вирішили, що компанія, названа його ім’ям, втамує заколот на вулицях і перешкодить навалі немісцевих банд у Південному Бомбеї.

Обоє ватажків головували на зборах ради, і обоє визнавали владу один одного. Місця в раді рівномірно розподілялися між членами колишніх банд, здобич теж ділили по-братськи.

Це був складний баланс між обмеженою довірою й необмеженою люттю, і щоб покращити взаємодію, племінники та племінниці з кожного боку мали жити у ворога, тож перемир’я підтримувалося пульсом у них на горлі.

І коли ті заручники почали жити в родинах, які мали піклуватися про них, як про своїх, і прикінчити у разі закінчення перемир’я, то шість тижнів війни закінчилися за день, а вулиці знову повернулися до безпечного беззаконня.

Коли знову встановився мир, я розплатився з молодими бійцями Команчі, які охороняли Карлу. Вони взяли гроші, але повідомили, що в майбутньому не зможуть виконувати цю роботу.

— Чому ні?

— Бо Карла найняла нас як польових агентів «Бюро втраченого кохання».

— Польових агентів?

— Так, Лінбаба. Круто, правда? Тепер я став польовим агентом, який шукає зниклих людей. Це вже вирішена справа, яар. Я ще кілька тижнів тому пригощав усіх напоями в барі Менні.

— Я теж люблю бар Менні,— образивсь я.

— Я вестиму щоденник,— розповів його друг.— Збираюся написати сценарій для боллівудського кіно. На основі наших справ. Міс Карла, вона відпадна, чоловіче. Вона просто відпадна. Побачимося, Ліне. Дякую за бонус!

— Побачимось.

Я об’їхав кордон свого району, де контролював обмін валют, спілкуючись дружньо і підтримуючи, коли міг, і роздаючи ляпаси за необхідності.

Перемир’я, здається, трималося. Я помічав, як скорпіони їздили з людьми Гусейна, і представники обох банд разом заправляли лотереями, проституцією і збутом наркотиків, неначе злочинні поплічники.

Я зробив перерву і поїхав на Марін-драйв дивитися захід сонця. Гурт музикантів вправлявся на барабанах посеред широкої стежки. Це був останній тиждень фестивального сезону, і барабанщики з усього Бомбея відточували свою майстерність перед процесіями й весіллями, на які їх запрошували.

Діти виривалися з рук батьків, щоб танцювати й гойдатися біля музикантів. Батьки стояли позаду, плескаючи в долоні та хитаючи головами в такт з ідеальним ритмом. Дітлахи стрибали, неначе коники, їхні тоненькі руки й ноги дриґались і смикалися. За присутності аудиторії барабанщики напружувалися майже до істеричності, посилаючи своє серцебиття через море, аж до сонця, що сідало на обрії. Я спостерігав за ними, поки вечір перетворювався на ніч, розливаючи чорнило на хвилі.

«Що ж ти робиш, Карло? — подумав я.— Що ж ти робиш?»

Я розвернув мотоцикла і поїхав у «Леопольд». Сподівався зустрітися з Кавітою Синг і розповісти їй про мадам Жу. Потому як мадам Жу піднялася зі своєї хвилі тіней під готелем «Амрітсар», я кілька разів намагався зв’язатися з Кавітою, але марно. Коли холодні погляди рецепціоністів у офісі газети перетворилися на стіну відчуженості, я усвідомив, що вона мене просто уникає. Я не розумів, чому Кавіта може так поводитися: невже я щось таке зробив, щоб її образити? — тож вирішив дати час Долі, поки та знову нас зведе докупи. Але згадка мадам Жу її імені мене хвилювала, і неможливо було позбутися почуття обов’язку. І нарешті один з моїх зв’язкових повідомив, що Кавіта зависає з Дідьє в «Леопольді» між третьою і четвертою годиною дня.

Дідьє і сам перетворився для «Леопольда» на таке собі втрачене кохання, і його часта відсутність ображала працівників. Вони виражали свою образу, стаючи під час обслуговування бездоганно ввічливими, бо нічого не бісило його більше.

Він намагався їх ображати, щоб вибити нестерпну чемність. Він робив усе можливе, згадуючи кілька лайок, які приберіг для особливих випадків. Але вони не піддавались, і та жорстока люб’язність заганяла невеличкого шпичака у його груди після кожного огидного «Прошу» і непростимого «Дякую».

— Ліне,— заговорив Дідьє, сидячи з Кавітою за своїм звичним столиком.— Який у тебе улюблений злочин?

— Що, знову? — сказав я.

Я нахилився, щоб поцілувати Кавіту в щоку, але вона піднесла келиха до губ, тож довелось просто махнути рукою. Я потис руку Дідьє і сів біля нього.

— Так, знову це,— заявила Кавіта, перехиливши половину келиха за раз.

— Як і раніше — заколот.

— Ні, це вже другий раунд,— пояснив Дідьє, таємниче посміхаючись.— Ми з Кавітою вирішили пограти. Ми попросимо усіх номінувати другий улюблений злочин і перевіримо власні теорії щодо них на основі обох відповідей.

— Ви розробили теорії щодо людей?

— Облиш, Ліне,— не кажи, що не маєш теорії про мене.

— Узагалі-то, ні. А яка в тебе теорія щодо мене?

— Ой ні,— засяяв Дідьє.— Це зіпсує гру. Спочатку ти маєш номінувати другий злочин, а потім ми підтвердимо свої теорії.

— Гаразд, мій другий улюблений злочин? Опір арешту. А який твій другий улюблений злочин, Кавіто?

— Єресь,— повідала вона.

— Єресь — це не злочин в Індії,— заперечив я, посміхаючись Дідьє, щоб той допоміг.— Це дозволено правилами вашої гри?

— Боюся, що так, Ліне. Хай якою буде відповідь людей на це питання, вона приймається.

— А ти, Дідьє? Лжесвідчення було твоїм першим улюбленим злочином, правильно?

— Дійсно, ти не помилився,— радісно відповів він.— Ти справді маєш зіграти з нами.

— Дякую, ні, але я б хотів почути твій другий вибір.

— Перелюб,— сказав він.

— Чому?

— Ну, звісно ж, тому, що він включає любов і секс,— відповів він.— Але також тому, що цей злочин повністю розуміє кожна доросла людська істота. А на додаток, оскільки нам — гейкам — не дозволено брати шлюб, це один з небагатьох злочинів, на який гейки не здатні.

— Це тому, що перелюб є гріхом, а не злочином.

— Ліне, ти ж не переходиш з нами на релігію, розповідаючи про гріх? — кепкувала Кавіта.

— Ні. Я використовую це слово в менш конкретному і більш широкому людському сенсі.

— А хіба ми здатні дізнатися про будь-які гріхи, крім власних? — запитала Кавіта, виклично випнувши щелепу.

— Потужно! — вирішив Дідьє.— Обожнюю таке. Офіціанте! Ще по одному!

— Якщо люди не вірять в існування принаймні колективного розуміння, то удачі їм. Якщо ти приймаєш спільну мову, то можеш говорити про гріх у багатозначній нерелігійній площині. Саме це я й маю на увазі.

— Тоді що це взагалі таке? — зажадала вона.— Що таке гріх?

— Гріх — це все, що травмує любов.

— Ой! — вигукнув Дідьє.— Це надзвичайно, Ліне! Ну ж бо, Кавіто, увімкни пантеру. Удар у відповідь, дівчинко!

Кавіта відкинулась на своєму стільці. На ній була чорна спідниця і чорний топ без рукавів, розстебнутий до улоговинки між грудьми. Її коротке чорне волосся, яке будь-де на світі вважалося б міським шиком, спадало розкуйовдженими пасмами на обличчя без грама макіяжу. Їй був тридцять один рік, вона була досить гарненька, щоб умовити кого завгодно.

— А якщо все твоє життя — це гріх? — вишкірилася вона.— Якщо кожен твій подих ранить любов?

— Благодать любові полягає в тому,— сказав я,— що вона змиває будь-які гріхи.

— Цитуєш Карлу, еге ж? — виплюнула Кавіта.— Як зручно!

Вона розлютилася, а я не міг зрозуміти чому.

— Так,— мовив я.— Її важко не цитувати.

— Навіть не сумніваюся,— гірко процідила вона.

У її голосі була присутня агресія. Тоді я не збагнув, звідки вона з’явилась.

Я прийшов у «Леопольд», аби попередити її про нову одержимість мадам Жу. Я навіть не замислився про гру, в яку грали вони з Дідьє, бо лише чекав перерви в розмові, щоб розповісти Кавіті усі факти. Якби я був пильнішим, то, може, й підготувався до її наступної ремарки.

— Гріх? Любов? Як ти взагалі смієш вживати ці слова?

— Ого, Кавіто, почекай-но. Що це ти маєш на увазі?

— Я маю на увазі, що ти ніколи не забував про Карлу, ні на мить, навіть коли був у ліжку з Лайзою.

— А це звідки в біса взялося?

Дідьє кинувся на втихомирення шторму.

— А в Навіна другим улюбленим злочином стало надання притулку втікачам. Це довершує його анкету. Хочеш про нього послухати?

— Стули пельку, Дідьє! — вибухнула Кавіта.

— Кавіто,— почав я,— якщо ти хочеш мені щось сказати, то викладай.

— Я б тобі зараз в обличчя плюнула,— сказала вона, поставивши на стола свого келиха.

— То вперед.

— Лайза залишала тебе, щоб бути зі мною, Ліне,— повідомила Кавіта.— Вона трохи зустрічалася з Розанною з художньої галереї, аж поки не спробувала зі мною, але ми були коханками вже кілька місяців. І якби вона пішла до мене раніше, то й досі була б жива.

«Гаразд,— подумав я,— тож тепер ми все знаємо». Яка іронія: Кавіта звинувачує мене в тому, що я думав про Карлу, зустрічаючись із Лайзою, коли Кавіта сама була з Лайзою, поки Лайза зустрічалася зі мною. Ревнощі не мають дзеркала, а образа глуха перед правдою.

— Гаразд, Кавіто,— вирішив я, підводячись.— Я прийшов сюди, щоб розповісти про нещодавню зустріч з неліцензованою маніячкою на ім’я мадам Жу, яка попередила триматися від тебе подалі. Ну, тепер це вже не буде проблемою.

Я вийшов з бару.

— Ліне, будь ласка! — крикнув Дідьє.

Я завів мотоцикла і почав об’їзд: від своїх міняйл до чорного банку і назад. Я об’їхав свої приховані сховки. За кілька годин я поспілкувався з десятками людей, але не міг забути про Лайзу. Милу Лайзу.

Любов — це завжди лотос, де б ти її не знайшов. Якби Лайза знайшла любов чи навіть радість з Кавітою Синг — дівчиною, яка завжди мені подобалась, я б за неї радів.

Невже ми стали настільки чужими, що вона не могла розповісти мені про свої стосунки з Кавітою?

Лайза завжди була непередбачуваною і завжди, принаймні трохи, незрозумілою. Але я піддавався на поцілунки і завжди її підтримував, незважаючи на викрутаси мого милого Водолія. Боліло від усвідомлення, що ми не були досить близькими. І боліло навіть більше від усвідомлення, що Кавіта могла не помилятися щодо того, що Лайза могла б зараз бути живою та щасливою, якби залишила мене раніше заради стосунків з Кавітою: якби я був відвертішим, то, може, вона б теж охоче розповідала правду.

Чесно кажучи, боліло так сильно, що я зрадів, отримавши повідомлення від Таурега. Нагода кілька годин їхати по заторах на зустріч з одним з найнебезпечніших умів цього міста.

Розділ 58

Таурег був майстром, який роками працював на компанію Хадербгая, але вже вийшов на пенсію. Він був повноцінним членом ради з правом голосу, але ніколи не приходив на збори, бо у компанії був катом.

Його завданням було забезпечувати поступливість і добувати інформацію. Це була робота, яку багато хто в компанії хотів бачити виконаною, але ніхто, крім Таурега, не бажав виконувати. Але Таурег не став катом через садистські нахили: він лише усвідомив, що має до цього талант.

Він був психіатром фройдистського напрямку в Північній Африці. Ніхто конкретно не знав де саме. Він приїхав до Бомбея і почав працювати в компанії Хадербгая. Він використовував свої навички психіатра, щоб дізнатися про найглибші страхи суб’єкта, а потім посилював ті страхи, аж поки суб’єкт не ламався. Таурег тихенько вихвалявся, що його рівень успіху кращий за справжній психоаналіз Фройда.

Я його не бачив кілька років — від часу його виходу на пенсію і переїзду до Хара. Я чув, що в нього тепер лотерейний кіоск посеред дитячої крамниці іграшок.

Будь-якого іншого дня записка про необхідність зустрічі з ним могла схвилювати мене: Таурег викликав хвилювання. Але того дня радів я чомусь тривожному, бо це відволікало.

Я поїхав на північ, до відносно глухої окраїни Хара. Бомбей розростався так швидко, що Південний Бомбей, мистецьке серце міста, почав перетворюватися на віддалений пульс активності, який бився у більшому серці — північних околицях.

Колись гола земля вже почала заростати новими житловими й комерційними комплексами. З’являлися нові фабрики одягу, творячи собі славу серед будівельного хаосу. Збудовані на скору року брендові крамниці на центральній вулиці змагалися зі збудованими на скору руку фальшиво-брендовими вуличними кіосками, що відбивались у яскравих вікнах брендових крамниць, які вони, власне, й копіювали.

Я проїжджав повз будинки й торговельні комплекси, що були наполовину збудовані, але вже розпродані, немов сама надія нарешті знайшла собі прихисток. І довгі лінії повзучого транспорту залатали ті клаптики надії на акрах амбіцій; запруджені автомобілями вулиці простягалися, неначе шрами на обличчі й чолі істоти, яка до нашого втручання була Землею.

Будинок Таурега був великий і сучасний — справжнє марокканське палаццо. Темношкірий чоловік, який відчинив двері, був схожий на бородатого професора — вченого, який неуважно шукав окуляри, що тим часом сиділи у нього на голові.

— Саламалейкум, Тауреже.

— Валейкумсалам, Шантараме,— відповів той, тягнучи мене за жилет.— Тобі справді потрібно було брати з собою мотоцикла? Заходь. Ти лякаєш моїх сусідів.

Він завів мене до будинку, переповненого арками, неначе цей дім був вуликом, а ми — бджолами.

— Сподіваюся, ти зрозумієш: спочатку я маю підвести тебе до своєї дружини, аби дізнатися, чи вона не проти твого перебування тут.

— Я... розумію.

Ми проминули кілька арок, дійшовши до місця, де другий поверх будинку зливався з високою стелею.

У центрі тієї кімнати, на платформі заввишки в три сходинки, стояла жінка. На ній була сяйлива чорна бурха[129], розшита чорними коштовними камінцями. Обличчя жінки затуляла сітка з мережива, її очі могли мене вивчати, але я тих очей не бачив.

Я не знав, чи потрібно було щось сказати. Таурег надіслав повідомлення, і я відповів. Я навіть не уявляв, чого чекати, стоячи навпроти жінки, помережаної чорними зірками.

Потому як вона відхилила голову, я збагнув, що жінка кілька разів обдивилася мене з ніг до голови. Мені здалося, що їй було не до вподоби побачене. Вона нахилила голову на другий бік, міркуючи.

— Одна година,— сказала вона, досі схиливши голову набік, й випірнула крізь арку, яка вела до іншої арки.

Таурег повів мене крізь арки до меджлісу[130], устеленого важкими килимами та м’якими подушками. Коли ми посідали на підлогу, молоді хлопці з його родини подали кокосовий сік і гіркий лаймовий гуммус зі спаржею.

Після закусок нам подали гарячого чаю, який настоювався у високому самоварі. Ми помили руки під струменями теплої води з запахом мандарину, яку зливали племінники й кузени, а потім сьорбали чай крізь шматочки цукру.

— Маю за честь бути тут, Тауреже,— мовив я, коли ми опинилися наодинці й ділилися кальяном з турецького тютюну, керальської трави і гімалайського гашишу.

— Маю за честь,— озвався він,— приймати тебе тут.

Я знав, що він має на увазі. Моя швидка реакція на його запрошення була незвична: важко було очікувати такого від працівників компанії — теперішніх і колишніх. Поки він був таємним членом ради, то отримував стриману повагу, а після звільнення Таурега відцуралися.

Я цього не розумів. Усі в компанії отримували користь від його роботи і були у змозі й самі таке робити, але не бажали. У компанії я відповідав за паспорти, тож послуг Таурега не потребував. Але це була та сама компанія, яка роками захищала мене в Бомбеї, тому хіба міг я когось засуджувати?

Чи подобалося мені його заняття? Ні. Але те, чим займається людина, не завжди те, ким вона є, і я затямив це у важкий спосіб.

— А знаєш,— зауважив Таурег, задоволено пихкаючи,— ти один з чотирьох людей, які тисли мені руку за всі роки роботи на компанію. А знаєш, ким були інші троє?

— Хадербгай, Махмуд Мелбаф і Абдулла Тагері,— припустив я.

Він розсміявся.

— Правильно. Мій батько любив казати: коли йдеш на битву, то постав попереду вікінга, а позаду перса. Якщо вікінг не одержить перемоги, ти ніколи не загинеш на самоті, бо перс не дозволить померти без нього.

— Гадаю, що всі ми маємо достатньо запалу при потребі, Тауреже.

— Шантараме, невже ти переходиш зі мною на філософію?

Узагалі-то, я починав кайфувати. Ємність для кальяну мала розмір добрячого соняха, а в мене попереду була довга дорога додому. Потрібно було розбурхати мізки. Після кількох наших розмов я знав, що Таурег завжди в образі.

— Я хочу сказати, що коли на кону щось дороге — ми боремося. Не важливо, хто ми і звідки. Ніхто не може цього монополізувати.

Він знову звеселився.

— Було б добре вести побільше таких розмов,— зізнався він,— якби вони взагалі були можливі. Але ти більше не повернешся сюди, хіба що від цього залежатиме твоє чи моє життя. Це особливий випадок, з особливими мотивами. Я надзвичайно ретельно оберігаю своє приватне життя. Ясно?

Другий раунд кальяну почав діяти. Час позіхнув і влігся спати. Обличчя Таурега розпливлося, раптом розізлилося, раптом подобрішало, але він узагалі не рухався.

«Усе гаразд,— заспокоїв себе я.— Ти не ката маєш побоюватись, а психіатра».

— Розумію,— запевнив я, сподіваючись, що мій голос звучав не настільки пискляво, як мені здавалося.

— Добре,— задовольнився він, знову запалюючи кальян.— Ірландець. Він тобі потрібен, а я знаю, де він.

Конкенон. На мить ситуація здалася занадто абсурдною: професійний кат викрив мого особистого ката. Я вже добряче був під кайфом, тож розреготався.

— Пробач, Тауреже,— вичавив я, заспокоївшись.— Я радий почути, що ти знаєш, де він, і дуже хочу це дізнатись. Я не кепкую з твоїх слів. Просто цей ірландець завжди вмів розвеселити, навіть коли дуже хотілося завдати йому болю.

— Просто як мій кузен Гулаб,— мовив Таурег.— Він виправився аж тоді, коли троє його родичів удалися до насильства.

— А як зараз?

— Чудово. Зараз він — живий святий.

— Святий, га?

— Саме так. Дивом було вже те, що він пережив мої постріли, мовчу про інші виправні методи. Люди вірять, що його благословили. І він справді став благословенним завдяки своїй новій кар’єрі: роздає благословення просто біля мечеті Дадар. Моя тобі порада щодо ірландця: убий його, поки ще можеш.

— Слухай, Тауреже, я...

— Без жартів,— сказав він, серйозно до мене нахиляючись.— Ти ж гадки не маєш, хто він такий, правда ж?

— Я завжди радий дізнатися більше,— відповів я, намагаючись протверезіти сильніше, ніж будь-коли намагався зловити кайф.

— Він — це істина.

— Не доганяю.

— Він, як і я, шукач істини.

— Ти хочеш сказати, що він теж змушує людей розповідати різні речі.

— Небезпечною є не сама істина,— мовив він,— а той, хто завжди знає, як її знайти. Ірландець саме такий. Я бачив його досьє. Він надзвичайно добре виконував свою роботу. Він, можливо, моя молодша версія.

Він знову розсміявся і вдихнув ще трохи диму.

— Ти навіть не уявляєш, скільки страху можна в собі знайти,— розповідав він,— доки хтось тобі з цим не допоможе.

Це була гра, психологічна гра, а я не грав у такі ігри. Я не відповів. Він запросив мене до себе додому, тож рано чи пізно мав дійти до суті. Він вказав на кальян, закликаючи мене затягнутись. Я затягнувся.

— Під час мого перебування в компанії з Хадербгаєм,— провадив він,— не було нікого могутнішого за мене, хоч я й не ходив на наради. Хадербгай знав, що я можу перетворити будь-яку пустелю на весняний струмок зі святою водою, і битиме він навіть з його вуст. Коли він усвідомив мою вправність, то мав лише два варіанти: убити або використати. Ти можеш зробити з цього висновки.

Він пильно на мене поглянув.

— Будь ласка, не треба порад про вбивство людей,— відразу попросив я.

Його це дуже розвеселило, і Таурег знову помахав трубкою від кальяну.

— Затягнися! — наказав він.

Я пихкотів, аж доки вуглинки в лотосовій чаші не почали сяяти, неначе мініатюрне сонце, а потім глибоко вдихнув, знову закрив трубку і видихнув стовп диму, що хвилями закрутився попід стінами кімнати з арками.

— Неймовірно! — вирішив Таурег.— Ніколи не довіряй чоловікові, який не може втримати свого гашишу.

— Занадто швидко? — висловив я припущення.

— Гашиш розв’язує язика,— посміхнувся він.— Тож продовжмо нашу розмову.

— Гаразд. Продовжмо.

— Цей ірландець, його ненависть спрямована не на тебе. І ніколи не була. Він ненавидить Абдуллу. Він атакує тебе, бо знає, як це зачіпає Абдуллу.

— І що ти про це все знаєш?

— Я знаю, що ірландець ходив до твоєї дівчини в її останню ніч.

Я не зміг приховати шоку.

— Так, я знаю про останню ніч твоєї дівчини.

— Але як?

— Спершу ще раз затягнися,— порадив він, показуючи на кальян.— Ти ж розумієш, що для деяких зізнань потрібен стан трансу, щоб їх повністю зрозуміти?

«Гаразд,— подумав я.— Тепер я все зрозумів».

— Тауреже, я усвідомлюю, що ти проводиш наді мною психологічні експерименти. Було б добре, якби ти й мене до них підключив, щоб ми могли дійти до суті разом.

Він любив веселитися, каральний психоаналітик, і мав своєрідний сміх, високий і уривчастий, який ніколи не змінював висоти чи тону. Не було для нього чогось більш смішного, а чогось менш смішного, й він ніколи не пирхав, не хихикав, не мінявся.

«Сміх і хода про все тобі розкажуть» — колись казав мені Дідьє.

— Як би я хотів улаштувати ще бодай одну таку розмову,— сказав Таурег.— Ти справді маєш рацію. Це був ще один невеличкий експеримент. Пробач.

— Зупини свої експерименти, Тауреже.

— Зупиню, зупиню,— розсміявся він.— Тут нечасто бувають гості, розумієш, і останнім часом я не виходжу з будинку. Я сумую... за польовими дослідженнями. То мені продовжувати розповідь про ірландця?

— Будь ласка.

— Він разом з Абдуллою убив людину.

— Він... що?

— Узагалі-то, загинуло багато людей,— розповідав Таурег.

Цього не могло бути. Я не хотів у таке вірити.

— Як ти про це дізнався?

Він нахмурив брови, вагаючись на березі збентеження і готуючись щомиті розреготатися.

— Люди мені багато чого розповідають,— нагадав він.

— Гаразд, знаєш, Тауреже, далі розповідати не потрібно. Абдулла розкриє мені решту.

— Зачекай! Не будь таким нетерплячим. Цю інформацію мені повідомили, а не видали під натиском, і ти маєш знати таке про Абдуллу.

— Я не хочу розмовляти про Абдуллу, якщо його немає в кімнаті. Пробач.

— Чудово,— м’яко промовив він.— Це була ще одна невеличка перевірка. Сподіваюся, ти не образишся. Мені не вистачає жертв.

— Що це взагалі таке, Тауреже? Ти запрошуєш мене до себе додому, а тепер потрібно кодове слово лише для нормальної розмови?

— Ні, ні, дозволь продовжити. Був один бізнесмен, який заборгував компанії гроші й не бажав платити. Він звернувся в суд через вимагання і привертав багато уваги до Санджая. Абдулла був з ірландцем, коли вони залагодили проблему. Саме він має розповісти деталі. Я тільки можу повідомити, що це було дуже погано.

— Який стосунок це має до дівчини?

Лайза. Лайза. Я не міг вимовити її ім’я всередині Таурегового вулика.

— Це знає лише він.

— А ти цього не знаєш?

— Я цього не знаю... поки що.

Він глянув на мене. Гадаю, йому подобалася моя присутність. Я й досі не певен, як це характеризувало мене.

— Шантараме, а ти знаєш, що таке секрет? — поцікавився Таурег весело, і посмішка ворухнула довгу сиву бороду.

— Те, про що ти мені не розповіси? — обнадійливо відповів я.

— Секрет — це не сказана правда,— провадив він.— І Абдулла тримав це від тебе цей секрет, а я все знаю, бо буквально вчора його про це запитав.

— Чому ти його запитав?

— Гарне запитання,— мовив він.— А ти чому запитуєш?

— Зупинися, Тауреже. Чому ти запитав про мене? Це через мою дівчину?

— Ірландець, Конкенон, знає, що Абдулла тебе любить. Він вважає, що Абдулла розповів тобі про їхній спільний злочин. Це дає йому дві причини для твого вбивства. Добова пропозиція винагороди за твою голову не була жартом. Це була серйозна спроба тебе прикінчити. Він хотів тебе вбити, щоб Абдулла страждав, і він збирається вбити Абдуллу.

— Розумію, Тауреже. І дякую. Де я можу його знайти?

Він знову зареготався. Я сподівався, він пояснить, що тут такого смішного. Я сидів у арці, поміж нескінченної кількості арок, і був настільки обкурений, що ноги здавалися ватними.

— На світі є лише два типи людей,— мовив Таурег, уперше щиро усміхаючись,— ті, хто використовує, і ті, кого використовують.

Я думав, що існує багато різновидів людей, і точно більше двох, але Таурег мав розповідати про щось інше, а саме про причину, з якої він запросив мене до себе додому.

— Гадаю, що ця інформація буде мені чогось коштувати,— сказав я.

— Я справді хочу отримати навзамін послугу,— підтвердив він.— Але вважаю, що ти будеш не проти.

— Наскільки не проти?

— Я хочу всі наявні дані, які в тебе є на Ранджита Чудрі, й усі майбутні теж.

— Навіщо?

— Я хочу посадити його у в’язницю раніше за інших.

— У свою в’язницю?

— Так, тут неподалік є одне місце.

Доля інколи дарує тобі пригорщу піску й обіцяє, що коли його досить міцно стиснути, то він перетвориться на золото.

— Знаєш, Тауреже,— вирішив я, готуючи свої ватні ноги до вставання,— дякую за пропозицію, але я знайду ірландця і Ранджита самотужки.

— Стривай,— сказав Таурег.— Пробач. Це була остання перевірка. Обіцяю. Я закінчив. Хочеш почути результати твоєї перевірки на сьогодні?

— Я вже казав тобі, що прийшов сюди не для того, щоб ставати твоєю жертвою.

— Звісно,— розсміявся він, тягнучи мене знову сісти.— Прошу, зостанься і випий іще одну порцію гарячого чаю, перш ніж підеш.

Кузени та племінники прибрали тарілки і принесли нового самовара з гарячим чаєм.

— Ти мусиш мене пробачити,— наполягав Таурег.— Якщо ж ні, то я на цілий рік порину в аналіз.

Він аж зареготався.

— Ні, серйозно. Ти мусиш мене пробачити,— щиро повторив він.

— Пробачаю,— сказав я.

— Я не почуваюся пробаченим,— видав він.— Ти справді мене пробачаєш?

— Ну ж бо, Тауреже, та хто я в біса такий, щоб когось пробачити?

— Приймається,— вирішив він.— І дякую. Якщо в чисто комерційному сенсі, без жодних перевірок, я б не проти заплатити тобі значну суму за... особисте інтерв’ю з Ранджитом Чудрі.

— Хай як привабливо це звучить...— почав я, але він мене урвав.

— Є дві родини скривджених дочок, які щедро заплатять, якщо Ранджит опиниться в моїх руках.

— Ні.

— Я розумію,— м’яко запевнив він.— І це перевірка, про яку я навіть не думав. Дякую. Я надзвичайно цим насолодився. Тримай адресу ірландця.

Він витягнув з манжета невеличкого папірця і передав його мені.

— Сьогодні ірландець перебуватиме в товаристві лише двох інших чоловіків. Він буде уразливим. Сьогодні опівночі — найкращий час для нападу.

— Дякую,— сказав я.— Але я все одно не віддам тобі Ранджита, якщо знайду його.

— Та розумію. Тобі потрібна допомога для викрадення ірландця?

— Я не хочу його викрадати, а просто змусити переглянути свої погляди.

— О, розумію. Ну, тоді нехай Бог буде з тобою, і насолодімось останнім кальяном.

— Знаєш, мені справді вже час.

— Ну прошу! Залитися ще на одну трубку.

Кузени та племінники поміняли кальян і, за їхніми словами, наповнили його гімалайською водою, а потім додали чистого гімалайського збору.

— Я загартовував свідомість,— розповідав Таурег, відхилившись на шовкові подушки, а таця з чаєм і фініками стояла між нами,— і знущався зі свідомості. І знаєш що? Немає жодної відмінності. Це кумедно, еге ж?

— Не для пацієнтів.

Почувся його механічний сміх.

— Знаєш, де в кімнаті ховається слон, коли йдеться про психіатрію? — запитав він.

— Коефіцієнт успішності? — запропонував я.

— Ні,— сказав він.— Коефіцієнт успішності лише викриває тих, кому можливо цим допомогти, і тих, кому неможливо. Слон у кімнаті ховається в тому, що ми здатні керувати поведінкою краще, ніж розуміти її. Коли ти знаєш, як змусити когось щось робити, то починаєш замислюватися, ким насправді ми є.

— Тауреже, ти не можеш змусити нікого нічого робити. Навіть ти. Суть полягає в тому, що декого неможливо передбачити й неможливо контролювати, і мені так подобається.

— Ти це проходив,— нагадав він, сідаючи рівно.— Ти знаєш, як воно.

— Проходив що?

— Тортури,— блискаючи очима, мовив він.

— То ось для чого була ця остання порція кальяну, га?

— Ти це проходив,— повторив він.— Розкажи про свій досвід. Прошу, відкрийся мені.

— Я знаю, що люди, які здаються слабкими, насправді можуть бути сильними, і навпаки.

— Так,— погодився він.— А дозволиш мені... допитати тебе з цього приводу?

— Узагалі-то... ні,— заявив я, силкуючись підвестися.

— А бажаєш почути моє одкровення? — запитав він.— Це відсьогодні пов’яже нас.

— Узагалі-то... ні,— вирішив я, знаходячи опору, щоб зіп’ятися на ноги.

— Я обрав крамницю іграшок, бо це те, що мені справді подобається,— розповів він.— А лотерейну франшизу компанії прийняв, лише щоб переконати їх у своїй вірності. Я з самого початку хотів мати цю крамницю іграшок, а злочинна діяльність — це лише прикриття.

— Гаразд...

— І мене звати Мустафа,— додав він.— Це Хадербгай вигадав ім’я Таурег. Він сказав, що це означає «покинутий Богом», і так називають блакитних людей, бо їх неможливо підкорити. Але звати мене Мустафа.

— Я...

— Ось, я зробив два зізнання, і тепер ми стали братами.

— Гаразд...

— І базуючись на сьогоднішній перевірці, я знаю, що робити, якщо ти комусь розповіси про моє ім’я.

Він глянув на годинника.

— Ой,— сказав він.— Бачу, що наш час вийшов.

Розділ 59

Дещо відбувається, коли сідаєш за кермо під кайфом, і жодна адекватна людина цього не повторить на тверезу голову. Я доїхав до Колаби з віддаленого Хара, зовсім не пам’ятаючи дороги. Якби моєю метою була власне подорож, то я її, вважай, не здійснив.

Хай що там відбувалося на шляху до Міста-Острова, я почувався звільненим від переживань і потреб. А можливо, це було тому, що я мав адресу Конкенона, тож слід було лише дочекатися півночі й навідатися туди.

Я спробував знайти Карлу. Вона не уникала мене, але й не шукала. Я дізнався, що вона інколи пізно ввечері випивала з Дідьє в «Леопольді».

Залишивши мотоцикла надворі, я зайшов усередину, сподіваючись, що моє розчарування не дуже відбилося на обличчі після, коли я побачив, як Дідьє сидить сам-один. Він подарував мені золоту посмішку, а я посміхнувся у відповідь, підходячи до друга. Трохи подумавши, я зрадів, що Карли немає: не сьогодні, не тоді, коли я саме хотів поквитатися з Конкеноном.

Дідьє підвівся для привітання, активно тиснучи мені руку.

— Я такий радий бачити тебе, Ліне,— сказав він.— Я турбувався, куди ти зник. Я так засмутився, коли після розмови з Кавітою ти пішов раніше. Мене це зачепило. Хіба ти не думав про мої почуття?

— Ти знав про Лайзу і Кавіту? — запитав я.

— Ну звісно,— пхикнув він.— Дідьє знає все. Навіщо взагалі Дідьє, якщо він не знає кожного скандального нюансу?

— Не певен, що розумію твоє запитання. Ліпше відповідай на моє.

— Я... я знав, Ліне. Першою думкою після того, як Лайза мене надурила, було перевірити, чи вона не з Кавітою. Я перевірив, але тієї ночі Кавіта була на іншій вечірці, десь у цьому районі.

— Чому ти не розповів мені? Чому мені не розповіла вона?

— Офіціанте! — гукнув Дідьє.

— Ти уникаєш запитання, Дідьє.

— Ти поставив відразу два запитання, Ліне. Офіціанте!

— І досі уникаєш, Дідьє.

— Звісно ж, ні,— відповів він.— Я просто обираю, як відповісти на них після двох міцних напоїв. Це не те саме. Офіціанте!

— Як можу прислужитися, сер? — солодкомовно поцікавився Солоденький.

— Досить увічливості, Солоденький! — вибухнув Дідьє.— І принеси нам два холодних пива.

— До ваших послуг,— мовив Солоденький, лестиво задкуючи.

— Забирайся геть! — заверещав Дідьє.— Принеси мої кляті напої, чоловіче!

Солоденький, задкуючи, посміхнувся — занадто улесливо.

— А ти знаєш, що перетворюєшся на англійця, коли злишся? — зауважив я.

— Ці свині! — запротестував Дідьє.— Вони ввічливі зі мною лише тому, що знають, як це ображає. Це неначе ляпас, але навпаки. Це наймерзенніше використання чемності, а чемність визначає нас, еге ж?

— Любов визначає нас, Дідьє.

— Звісно ж, ні! — не вгавав він, тупаючи ногою під столом.— Саме тому зворотна чемність така болісна. Прошу, Ліне, поки ти тут, змусь їх бути похмурішими та грубішими. Благаю тебе.

— Зроблю, що зможу, Дідьє. Але, ну ж бо, важко їх буде умовити щодо тебе. Можливо, доведеться прибрехати, як ти зробив, представляючи мене Дівам. Який з твоїх варіантів використати?

— Ліне, ти зловживаєш моєю чутливістю.

— Дідьє, усі зловживають твоєю чутливістю. Це одна з тих речей, за які ми тебе любимо. А от мою чутливість ображає той факт, що ти не розповів про Лайзу.

— Але, Ліне, це таке делікатне питання! Досить важко це ось так вимовити вголос. Твоя дівчина — бісексуалка і має коханку-лесбійку. Чи я мав перетворити це на жарт? Агов, Ліне, кицька в тебе язика поцупила, так би мовити?

— Я не кажу про секс. Лайза розповіла мені про свою бісексуальність ще під час першого побачення. Я говорю про стосунки. Усе виглядає так, неначе ви з Лайзою і Кавітою знали про те, про що я теж мав би знати, але так і залишивсь у невіданні.

— Мені... мені шкода, Ліне. Інколи секрет є надто цінним, щоб його розповідати. Ти мене пробачаєш?

— Більше жодних секретів, Дідьє. Ти ж мій брат. Якщо речі стосуються тебе чи мене, то ми маємо бути відверті один з одним.

Він засміявся. Його блакитні очі засяяли, неначе маяки, що кличуть мандрівників додому. Але за мить хвилювання знову поховало мімічні зморшки від сміху.

Від того, що Дідьє старанно потурав своїм звичкам, щоки в нього запали, як печери, але шкіра залишалася пружною, рот був ще й досі рішучим, а ніс — імператорським. Він коротко обстриг кучеряве волосся, зачісував його набік. Я списав це на вплив Діви.

Ця зачіска перетворила Дідьє на Дірка Богарда у цьому ж віці, а ще напрочуд личила йому. Я знав, що це привабить до нього нових кавалерів на вечірках.

— То мене пробачено?

— Дідьє, тебе завжди пробачають ще до вчинення гріха.

— Я неабияк зачарований твоїм сьогоднішнім візитом, Ліне,— заявив він, ляскаючи себе по стегнах.— Я відчуваю, що у повітрі витають грандіозні речі. Ти можеш затриматися, чи, як завжди, кудись полетиш?

— Я посиджу тут до півночі. Тож на цей час я увесь твій.

— Чудово!

Солоденький гримнув переді мною пивом.

— Аур куч? — буркнув мені Солоденький.— Ще щось?

— Іди геть,— гримнув Дідьє.

— О, звісно, пане Дідьє-сагіб[131],— сказав він.— До ваших послуг, пане Дідьє-сагіб.

— Бачу, в чому тут справа,— звернувсь я до Дідьє.— Це вже серйозно. Тобі доведеться утнути щось надзвичайне, аби відвоювати їхню зневагу.

— Я знаю,— благав він.— Але що?

До нашого столика підійшов чоловік. Він був високий, широкий у плечах, з коротким білявим волоссям і дуже коротким носом, таким приплюснутим, що перетворював обличчя на двовимірне.

Коли чоловік підійшов упритул, я помітив, що його ніс просто-таки розчавили: поламали так багато разів, що аж хрящ запав. Він або був жахливим бійцем, або пережив так багато лютих бійок, що статистика наклала свій відбиток на місце, де раніше був ніс.

Так чи так, над нашим столом нависало не гарненьке зображення. Узагалі-то, воно нависало наді мною.

— Як ти можеш сидіти біля цього брудного збоченця ? — запитав мене чоловік.

— Це називається сила тяжіння,— пояснив я.— Перевір це поняття, коли матимеш вільний час.

Здоровань обернувся до Дідьє.

— Мене від тебе нудить! — просичав він.

— Ще ні,— відповів Дідьє.— Але може і знудити.

— А може, щось станеться з твоїм обличчям? — сказав здоровило, ворухнувши щелепою завбільшки з лопату.

— Обережно,— попередив я.— У мого хлопця лиха вдача.

— Пішов ти,— випалив велет.

Трохи далі стояв ще один чоловік. Я залишив його на задньому плані та сфокусувався на приплюснутому місяці над нашим столом.

— Знаєш, що ми робимо з такими, як ти, у Ленінграді? — запитав здоровань у Дідьє.

— Те саме, що й у будь-якому іншому місці,— спокійно мовив Дідьє, поклавши руку в кишеню піджака й відхиляючись на своєму стільці.— Доки ми вас не зупиняємо.

Ленінград. Росіяни. Я ризикнув глянути на другого типа, який стояв за кілька кроків від нас. Його коротке каштанове волосся було трохи скуйовджене, світло-зелені очі сяяли, а емоційний рот легко розтягувався в посмішку. Чоловік тримав великі пальці в петлях своїх побляклих джинсів.

Він був стрункіший і швидший за свого друга, і набагато спокійніший. Це перетворювало його на найнебезпечнішу людину в кімнаті, за винятком Дідьє, бо всі інші, включно зі мною, нервували набагато більше. Чоловік глянув мені прямо у вічі й душевно посміхнувся.

Я звернув погляд на його приятеля, який своєю головою затуляв кілька горішніх ліхтарів.

— Покажи мені, що ти можеш,— заверещав високий росіянин, ляскаючи себе в груди.— Бийся зі мною!

Завсідники похапцем звільняли сусідні столики. Високий росіянин відсунув порожні столики та стільці вбік і став на вільне місце, викликаючи Дідьє.

— Іди-но сюди, малюче,— дражнив він.

Дідьє запалив цигарку.

— Двічі мерзота! — завівся високий росіянин.— Гейко і єврей. Єврейський гейко. Найгірший вид гейка.

Офіціанти утворили широке коло. Вони приготувалися втрутитись, якщо сварка переросте в бійку, але ніхто не бажав втручатися першим, щоб не отримати прочуханки від великого розлюченого росіянина.

— Ну ж бо, малюче. Підходь.

— Так і зроблю,— спокійно відповів Дідьє.— Коли закінчу цигарку.

«От дідько»,— подумав я — і зрозумів, що був не єдиним у «Леопольді», хто так подумав. Дідьє задоволено пихкотів, повільно насипаючи купку попелу у своїй скляній попільничці.

Під час мовчанки приятель росіянина швидко підійшов до мене. Він не ховав рук, тримав їх перед собою, вказуючи на стілець біля мене.

Це була хороша ідея. Поки він наближався, я відхилився назад, діставшись до одного з ножів у себе на спині.

— Тут зайнято? — приязно поцікавився він.— Твоєму другові знадобиться ще хвилинка, щоб закінчити свою цигарку, а я краще присяду, якщо ти не проти.

— Це вільна країна, Олеже,— сказав я.— Саме тому я тут живу.

— Дякую,— мовив він, комфортно вмощуючись біля мене.— Агов, не бери до серця, але хіба це не занадто стереотипно? Я росіянин, то звати обов’язково мають Олегом?

Він мав рацію. А коли чоловік має рацію, то від цього не втечеш, навіть коли хочеться штрикнути його в стегно.

— Я — Лін,— повідомив я.— Не певен, що приємно познайомитись.

— Навзаєм,— відповів він.— Олег.

— Ти що — знущаєшся?

Я продовжував триматися за ножа.

— Ні,— розсміявся він.— Мене справді так звати. Олег. А твоєму голубому єврейському товаришу от-от надеруть дупу.

Ми обоє глянули на Дідьє, який пильно досліджував свою цигарку.

— Я ставлю на єврея,— доповів я.

— Справді?

— Я завжди ставлю на єврея.

— Скільки? — запитав Олег, і посмішка пустотливо запалила його очі.

— Усе, що є.

— А це скільки конкретно?

— Десь три тисячі,— порахував я подумки.

— Американських?

— Я не розраховуюся рублями, Олеже. Цигарка майже дотліла. Ти згоден?

— Так,— сказав він, пропонуючи руку.

Я відпустив ножа, потиснув йому руку і знову вхопився за свою зброю. Олег махнув офіціантові. Дідьє майже закінчив палити. Офіціант спантеличено зиркнув повз Олега на мене.

Він був схвильований. Велетень продовжував чекати на Дідьє між столиками. Робота припинилась. Офіціант на ім’я Саїд не розумів, що відбувається. Я кивнув, і він підбіг до нас, не відводячи погляду від кремезного росіянина.

— Я б випив охолодженого пива, будь ласка,— замовив Олег.— І тарілку вашої домашньої смаженої картоплі.

Саїд, кілька разів кліпнувши, глянув на мене.

— Усе гаразд, Саїде,— заспокоїв я.— Я теж не знаю, що тут відбувається.

— А,— полегшено зітхнув Саїд.— Я негайно принесу пива й картоплі.

Він пострибав геть, розмахуючи руками та крутячи головою.

— Усе гаразд,— перейшов на хінді він.— Ніхто не знає, що відбувається.

Офіціанти розслабилися, споглядаючи за останніми секундами цигарки Дідьє.

— До речі, сподіваюся, що твій друг переможе,— зізнався Олег.— Хоч, на жаль, маю сумніви.

Дідьє загасив цигарку.

— Ти сподіваєшся на перемогу мого хлопця?

— Черт, да,— сказав Олег.

— Що це означає?

— Це означає з російської — «дідько, так».

— Добренько.

— Черт, да. Я б віддав три тисячі зелених, аби побачити, як віддубасять нетерпиму сраку цього ідіота, якби я був таким.

— Але ти не такий.

— Ну, дивися, ти з ним щойно познайомився, а я тижнями працюю з цим мудаком. Але не можу змусити себе йому всипати. Навіть йому. Я кілька разів був з тамтого боку, і не дуже все це мені сподобалось.

— Ага.

— Таким чином, якщо твій хлопець переможе, це неначе я з ним сам розплачуся за все, але буду вільний від кармічного боргу.

Дідьє повільно підвівся і відійшов від столу.

— Потому як розрахуєшся,— мовив я,— нам потрібно поговорити, Олеже.

Дідьє струснув попіл зі свого пом’ятого чорного вельветового піджака і підняв комірця. Глибоко запхавши руки в кишені того піджака, він підійшов до великого росіянина.

Я все тримався за свого ножа. Якби Олег вирішив втрутитися, то я б міг підрізати його ще до того, як він встиг би підвестися з-за столу. Але Олег заклав руки за голову, відхилився назад і спостерігав за шоу.

Дідьє зупинився за півтора кроку від здорованя, а потім високо підстрибнув, мов зробив балетний пірует, досі тримаючи руки в кишенях. На піку стрибка він широко розставив руки й опустився дугою, буцнувши росіянина колінами в груди, а пістолетом — у маківку.

Дідьє, мов танцюючи, відійшов від здоровила, знову заклавши руки в кишені. Росіянин спочатку знетямлено впав навколішки, розмахуючи руками, а потім гримнувся долілиць на підлогу. Ніс прийняв перший удар.

— Плати, Олеже,— сказав я, поки Дідьє попрямував до шинкваса, аби владнати все з власниками.

— Ого,— здивувався той.— Здоровило — відомий російський боєць голіруч, без правил.

— Твій боєць голіруч тільки-но отримав прочуханки завдяки балету й хорошому пістолету.

Олег витягнув з кишені пакунок, зняв кілька верхніх шарів зелені й запхнув гроші назад у кишеню.

— Олеже, а ти — потаємний.

— Узагалі-то, я безробітний.

Той факт, що Скорпіон Джордж найняв російських охоронців і «Леопольд» заполонили росіяни, не міг бути випадковістю.

— Дай-но здогадаюся,— припустив я.— Ти охороняв пентгауз у «Магеші»?

— Саме так. Він звільнив сьогодні нас, сволота.

— Так сталося, що він — мій друг, навіть якщо й та ще сволота.

— Пробач,— сказав він.— Якщо ви знайомі, то ти знаєш, який він жадібний. Він рахував кожну хвилину нашої роботи, а як прощальний поцілунок за охорону життя роздав по двісті баксів. Кумедно, еге ж?

— У тебе там більше, ніж дві сотні зелених.

— У готелі проводиться гра в покер. Нею керує один тип — Близнюк.

— Ага.

— Так. Мені посміхнулась удача, і вдалося зірвати куш.

Олег, золотий хлопчик, зірвав куш. З усіх ігор у покер у всьому світі він вліз у мою.

Саїд, радісно всміхаючись, приніс напої та їжу.

— Пан Дідьє був неймовірний,— прошепотів мені Саїд.— Ми кілька років не бачили від нього таких танців! Він вирубав того здорованя лише одним ударом.

— І куди ж ви тепер витанцюєте цього здорованя, Саїде? — запитав я.

— На вулицю,— відповів той, витираючи зі столу воду і пропонуючи Олегу приправи.

Олег вказав на мене картопляною соломкою, перед тим зануреною в томатний соус.

— Ти не проти, якщо я поїм? — ввічливо запитав він.— Обожнюю домашню смажену картоплю.

— Олеже, твого друга виволікають на вулицю.

— То це так чи ні?

— Я зараз повернуся,— зітхнув я, а він почав їсти.

Я знав, як це працює. Тіло великого росіянина виволочуть на вулицю біля «Леопольда» і залишать за дванадцять дюймів від законної межі. Тож він опиниться у торговельній зоні.

Власники торговельних яток побачать це і виштовхають його зі своєї зони у канаву, за дванадцять дюймів від їхніх придорожніх крамниць.

Так він опиниться в комерційній зоні таксистів, а з часом його тіло буде на трасі, де його підбере «швидка допомога», якщо доти не переїде автобус.

Я вже бував на його місці — безтямним м’ясом, залишеним на милість світу. Я прикликав знайомого вуличного торговця і заплатив, щоб той запхав росіянина у таксі й завіз у лікарню.

Дідьє ще й досі приймав похвали і гарно розплачувався за втручання в роботу «Леопольда». Я повернувся до столика, виглядаючи третього росіянина: то були шалені роки, тож з власного досвіду я знав, що цілком доцільно розглядати можливість присутності третього росіянина.

— А третій є? — сідаючи, поцікавивсь я в Олега.

Витерши рота серветкою, він обернувся до мене, чесно дивлячись мені в очі.

— Якби був ще й третій росіянин,— мовив він,— то мене б тут не було. Усі бояться росіян. Навіть росіяни бояться своїх. Я ж росіянин. Можеш мені повірити.

— Чому Скорпіон тебе звільнив?

— Слухай. Він твій друг...

— Він ще й навіжений. Розповідай.

— Ну, він мов з’їхав з котушок після прокляття, яке наклав на нього якийсь святий. Я би просто вбив людину, яка посміла мене проклясти, або змусив забрати свої прокльони назад. Але ж я росіянин, а ми бачимо речі в іншому світлі.

— То що сталося?

— Мій колишній бос — твій друг — найняв дегустаторів.

— Дегустаторів?

— А ти зустрічав колись дегустатора?

— Ні, Олеже, але ти зустрічав.

— Індійські хлопчики. Гарні дітлахи. Вони куштують його їжу, аби пересвідчитись у тому, що вона не отруєна.

Я знав, що в орлиному гнізді Скорпіона справи йдуть поганенько. Близнюк уже звертався до мене. Я несерйозно сприйняв Скорпіонову одержимість прокляттям. Якщо Олег каже правду, то Скорпіон вскочив у халепу. Він був хорошою людиною в поганій ситуації, а саме тоді й мають втручатися друзі.

Але в моїй кишені була адреса Конкенона, а в «Леопольді» потрібно було згаяти час, чекаючи до півночі, тож я забув про горе-товариша.

— То ти сам пішов, чи звільнили?

— Я заявив, що не дозволю дітлахам куштувати його їжу,— розповів він.— І запропонував робити це самому. Я завжди голодний. Але він погано сприйняв критику. Він звільнив нас обох.

— А хто заплатив вам, щоб ви прийшли сюди й заварили кашу?

— Заплатили не мені, а йому,— сказав Олег.— Попросив випити разом востаннє. Я погодився, сподіваючись, що це буде наша остання зустріч. А потім, дорогою сюди, він каже мені, що отримав одне замовлення — наклепати якомусь французові в барі.

— І ти вирішив приєднатися?

— Я вирішив, що коли не наглядати за цим шаленцем, то він когось уб’є, а це може спаскудити візу.

— А ти в нас гуманіст,— вирішив я.

— Та хто ти в біса такий, щоб мене засуджувати?

Він усміхався, неначе те привітне цуценя. І він знову не помилявся, а коли людина має рацію, то тут уже нічого не вдієш.

— Пішов ти,— промовив я.— Тобі доведеться зі мною владнати, розумієш, якщо вже ти прийшов сюди зашкодити моєму другу.

— Я так тебе розумію! — запевнив Олег, порушуючи мою струнку теорію.

— Що?

— Я цілком тебе розумію,— загорлав Олег.— Обіймімося.

Він підняв мене на ноги (хлопець був дужчий, ніж здавалося) й обійняв.

Доля ніколи не бореться чесно. Доля підкрадається ззаду. Світ розплескався по озерах часу, і кожне озеро, крізь яке я падав, повертало мене в обійми, неконтрольовані й ніжні, мого втраченого брата в Австралії.

Я розірвав обійми і знову сів. Олег підніс руку, щоб замовити ще пива, але я його зупинив.

— То ти без роботи? — перепитав я.

— Так. А ти щось пропонуєш?

— Робота на три-чотири години.

— Коли починати?

— Трохи згодом сьогодні,— уточнив я.

— Що мені треба робити?

— Можливо, потрібно буде пробити собі шлях усередину, а потім пробити його назовні. Зі мною.

— Куди конкретно треба його пробити? — поцікавився він.— Я не займаюся банками.

— У будинок,— сказав я.

— А навіщо нам пробивати собі шлях усередину?

— Бо люди всередині не дуже мене люблять.

— Чому?

— А тобі не начхати?

— Це не головне.

— А що головне?

— Гроші, які я сьогодні програв у парі...— пояснив він.— Хочу їх подвоїти.

— А, це головне. Згода. То ти приєднаєшся?

— А нас можуть убити?

— А тобі не начхати?

— Звісно ж, не начхати. Мені навіть на тебе не начхати, а ми щойно познайомилися.

— Не думаю.

— Я росіянин. Ми швидко знаходимо друзів.

— Я маю на увазі, що, гадаю, нас не вб’ють.

— Гаразд, то скільки там буде людей?

— Троє,— мовив я.— Але один з них — ірландець на ім’я Конкенон — вартує двох.

— А до яких національностей належать інші двоє?

— Якого біса ти питаєш?

— Національність визначає ціну, чоловіче,— сказав він.— Усі це знають.

— Я не веду перепису, але раніше чув, що він працює з афганцем та індусом. Саме вони можуть бути там.

— Тож там буде троє чоловіків?

— Двоє чоловіків та ірландець, який вартує двох.

— Ірландець, афганець та індус?

— Можливо.

— Проти росіянина з австралійцем,— міркував він.

— Ну, якщо ти це так сприймаєш.

— Ще раз подвоїти.

— Ще раз подвоїти?

— Черт, да.

— Чому?

— На цю мить афганець з росіянином в одній кімнаті — це вже подвійний тариф.

— Дванадцять штук за бійку на вечір? Забудь про це.

Дідьє повертався до столика. Почувся вибух аплодисментів, і він кілька разів уклонився вечірнім завсідниками, а потім таки сів.

— Давай так,— запропонував Олег, нахиляючись ближче,— я піду з тобою, і якщо не впораюся, не плати взагалі нічого, але якщо впораюся, то отримаю всю суму.

— Дідьє, познайомся з Олегом,— представив я.— Ти закохаєшся в цього хлопця.

— Enchanté, monsieur[132],— розцвів Дідьє.

— А ви не проти моєї присутності за цим столом, мсьє? — ввічливо поцікавився Олег.— Враховуючи мою появу в барі разом з тим схибленим?

— Хто тільки не заходив у «Леопольд» зі схибленими! — вигукнув Дідьє.— І Дідьє може визначити такого метрів з п’ятдесяти і прострелити йому серце з тієї ж відстані.

— Я вже бачу, що ми добре ладнатимемо,— вирішив Олег, зручно зіпершись руками на стіл.

— Офіціанте! — гукнув Дідьє.— Ще по одному!

Я підніс руку, щоб зупинити офіціантів.

— Ми вже йдемо, друже,— повідомив я.— Ти в нормі?

— Але, Ліне! — насупився він.— Як же я розділю свій тріумф? Хто тепер вип’є зі мною?

— Наступний схиблений, який сюди зайде,— сказав я, обіймаючи його.

Розділ 60

Ми поїхали до Парелу й далі до району покинутих млинів. Інформація Таурега вказувала, що Конкенон розмістився зі своїм бізнесом з обігу наркотиків на порожньому заводі, який поділили на невеличкі офіси для оренди.

Уночі це місце перетворювалося на місто привидів, тобто багато людей під покривом ночі начебто бачили привидів у тій великій мережі заводських відділів. До закриття млинів чоловіки і жінки два покоління жили, працювали й помирали на цих акрах. «Ти ж знаєш, хто такі привиди? — одного разу запитав мене Джонні Сигар.— Померлі бідняки».

— Це місце здається безлюдним,— зауважив Олег, коли ми припаркувались і попрямували до рядів сірих безмовних будівель заводу.

— Уночі так зазвичай і є,— сказав я.— Він працює з четвертої будівлі. Завод 4А. Розмовляй пошепки.

Ми трималися біля загорожі, затіненої бігбордами, що рекламували найкращий-спосіб-збанкрутіти у сфері нерухомості та фондового ринку.

— Ну, це принаймні,— прошепотів Олег,— стане хорошим матеріалом для моїх творів.

Я зупинився і зупинив Олега, поклавши йому руку на груди.

— Творів? — прошепотів я.

— Так.

— Олеже, то ти журналіст?

— Черт, нет,— тихенько мовив він.

— Що це означає?

— Російською це означає — «дідько, ні». Це антонім до черт, да.

— Ти саме зараз навчаєш мене російської? — обуривсь я.— Олеже, то ти клятий журналіст чи ні?

— Ні, я письменник.

— Письменник?

— Так.

— Російський письменник? Ти жартуєш, еге ж?

— Ну, я письменник,— наполягав він.— І я росіянин. Тож гадаю, що це робить з мене російського письменника, якщо ти хочеш так думати. То ми битися збираємося?

Я намагався вирішити, чи спробувати щастя заводі 4А самому-одному, чи все-таки робити це з російським письменником. Це було непросте рішення, але, можливо, то просто через те, що я сам письменник.

— Російський письменник,— прошепотів я.

— А ти щось маєш проти російських письменників?

— А хто не має чогось проти російських письменників?

— Справді? І проти Аксьонова? Аксьонов усім подобається.

— Пішов ти,— прошепотів я.

— І проти Тургенєва? Тургенєв — кумедний.

— Справді. Так само кумедний, як і Гоголь.

— Гоголь не був виключно росіянином,— уточнив Олег хрипким шепотом.— Він був українським козаком. Одним з найвизначніших козацьких авторів.

— Досить.

— Почекай-но,— пробубонів Олег, ухопивши мене за руку.— То ти письменник? Це так, правда? Ага! От кумедно, двоє письменників розпочинають разом пригоду.

— От дідько.

— До речі,— запитав він.— Яка в нас буде пригода?

За допомогою росіянина можливо було заскочити трьох ворогів зненацька, швидко розібратися з Конкеноном і вибратися на волю без жертв, й не постраждав би ніхто, крім Конкенона й мене. Без Олега мені б довелося підрізати людей Конкенона, і саме тому потрібен був росіянин. Але ж він був письменником. Російським письменником.

— А ще є Лев Лунц,— з надією прошепотів Олег.— Я його обожнюю.

— Та закрий ти піддувало,— просичав я.

Я випростався і роззирнувся. З одного боку довга широка вулиця була незабудована, вдалині проглядалася залізниця. На нашому боці поринули в тишу ніссенівські[133] бараки, простираючись удалечінь, неначе багато поховальних курганів.

Навколо нікого не було, і навіть бездомні собаки досліджували інші території. Усе було спокійно, як буває в небезпечних місцях, якщо ти не боїшся туди йти. Я роздивлявся це місце, бо перелякався: хотілося зупинити Конкенона без занадто великого кровопролиття, але навряд чи все буде так просто.

— До речі, а чому я? — звернувся Олег.— Чому не твій друг Дідьє чи ще хтось?

— Ти справді хочеш знати?

— Звісно,— зізнався він, шукаючи мій погляд.— Це може стати добрим матеріалом.

— Бо друзі, які погодяться приєднатись, можуть травмуватися, і я буду погано почуватися, але якщо постраждаєш ти, то це не так страшно. Розумієш?

— Розумію,— щасливо вишкірившись, прошепотів він.— Дуже хороший аргумент. Якби я опинився у схожій ситуації, то теж купив би твоє життя.

— Я не купую твоє життя, Достоєвський. Я купую твій час у бою. Дійшло?

— Дійшло,— бадьоро озвався він.— Добре, що в нас відбулася ця розмова.

— Гаразд, ось іще одна розмова. Якщо ти хоч наблизишся до моєї дівчини, я тебе заріжу.

— У тебе є дівчина? — ошелешено вичавив він.

— І це що має означати?

— Ну...

— Якщо ти застосуєш до неї свій шарм російського письменника, я тебе заріжу.

— Я ще першого разу зрозумів про «заріжу»,— запевнив він.— Таке важко забути.

Він вишкірився, а я не міг зрозуміти чому. Він або був щасливою людиною у будь-якій ситуації, або знав щось таке, чого не знав я.

— Що? — спохмурнів я.

— У тебе справді є дівчина? — запитав він.

— Тримай свою російську епопею подалі від неї.

— Я розумію, розумію,— вищирився він.

— А чого ти тепер скалиш зуби?

— Просто це так весело — робити щось таке, про що можна буде потім написати, та ще й з іншим письменником. Після цього ми маємо разом написати якесь коротке оповідання. У мене вже є кілька класних ідей.

— Може, ти вже припиниш? Ми можемо серйозно постраждати. Цей ірландець просто навіжений, і міцніший за вольфрам. Не відволікайся.

— Гаразд, гаразд, розслабся. Я ж маю інвестицій на дванадцять тисяч баксів у цій справі. Намахаємо ірландця та його друзів, а потім нап’ємося.

Він перший побіг у напрямку заводу 4А. Росіянин.

Я побіг слідом і догнав його біля входу. Ми крадькома обійшли величезний вигнутий ангар, щоб зазирнути в підняте вікно.

Усередині був Конкенон ще з двома чоловіками. Вони грали в карти на капоті ідеального-червоного «Pontiac Laurentian», частково прихованого срібним покривалом пилу.

— Ти готовий? — прошепотів я.

— Готовий до чого? — прошепотів у відповідь Олег.— Який план?

— Ми заходимо у двері, і я викликаю того ірландця на дуель.

— А тобі не здається, що нам краще прокрастись усередину?

— Якби я полюбляв прокрадатися, то захопив би з собою пістолета.

— Ти не брав пістолета?

Я відчинив двері й зайшов на порожній завод. Олег був на крок позаду. Ми зупинилися за кілька кроків від Конкенона та його друзів.

Афганець тримав руки на колінах. Індус тримав руки на колінах. Я не знав, чи вони мали зброю.

Зате я знав, де були руки Конкенона. Вони аплодували.

— А ти кумедніший за п’яну черницю,— плескав у долоні він.— Я чув, що ти вже сконав. Бачу, що це була хибна чутка.

— Ну ж бо,— сказав я.— Лише ти і я.

— То ти жадаєш бійки, хлопчику?

Він ще й досі шкірився. Я збагнув, як сильно можна зненавидіти щасливу посмішку.

— Я жадаю, щоб ти віддовбався від мене і моїх друзів і тримався подалі. Якщо погодишся на це, то я заспокоюсь і надеру тобі дупу в покер.

— А якщо я не погоджуся?

Холодні зорі пронизали вологе світло, що сяяло в його очах.

— Тоді все вирішимо просто тут, лише ти і я, раз і назавжди.

Він відхилився у своєму пластиковому кріслі і посміхнувся.

— Настав на нього зброю, Говіндо,— тихо мовив він.

Саме індус мав зброю. Афганець підвівся, так і тримаючи в руці карти.

— Так, босе,— сказав Говінда.

— Підводься, Говіндо, і стань біля його приятеля.

— Так, босе.

Говінда також підвівся і відійшов від автомобіля.

— Націль свого пістолета на австралійського злочинця, поки йдеш, друже,— попередив Конкенон.— Він поганий хлопчик. Якщо він хоч на дюйм поворухнеться, стріляй.

— Так, босе,— сказав Говінда, посміхаючись мені.

В тому приглушеному освітленні заводу його очі сяяли, неначе опали. Підійшовши до Олега, він приставив пістолета йому до живота. Олег і далі посміхався. Здається, я був єдиний, хто не посміхався.

— Я прийшов сюди, як чоловік до чоловіка, а ти витягаєш зброю? — обуривсь я.

Конкенона це зачепило, бо ми обоє знали, що я мав рацію. У ньому швидко прокидався шал.

— Просто невеличка пересторога,— запевнив він, гамуючи свою лють.

— Конкеноне, якщо схибиш, то загинемо не лише ми.

Я сказав це заради найманців — афганського та індійського прихвоснів.

— Говінда точно помре,— мовив я.— І афганець теж.

Я обернувся до афганця.

— Саламалейкум,— привітався до нього я.

Він не відповів.

— Саламалейкум,— повторив я, пригадавши добре ісламське вчення про те, що щире мирне привітання завжди має отримати відповідну, ба й кращу відповідь.

— Валейкумсалам, — нарешті відповів він.

— Як тебе звати?

Він розтулив рота, аби відповісти, але Конкенон його зупинив.

— Нічого йому не розповідай, ти, дикунський недоумку. Він колупається у твоїх мізках, чи тобі цього не видно? Він уже влився, тож знає, як спілкуються місцеві. Але це також допомагає колупатись у ваших хистких дикунських мізках. Стежте за майстром, поки я колупатимусь у його мізках.

Він підвівся й обійшов автомобіля, щоб наблизитися до мене.

— Якщо він що-небудь утне,— звернувся він до Говінди,— пристрель його друга. Пізніше я власноруч допоможу тобі порізати його на шматки.

— Так, босе.

Конкенон став навпроти мене, повільно розгойдуючись із боку в бік, розтягнувши губи в подобу посмішки.

— Я знаю, що ти хочеш дізнатися,— почав він, стаючи ближче до мене.

— Я хочу, щоб ти зупинився. Це все.

— Ха! Ні, не хочеш. Ти хочеш отримати відповідь на дуже важливе запитання.

— Що ти в біса маєш на увазі?

— Запитання,— співав мені він.— Запитання, запитання.

— Та викладай уже.

— Пам’ятай мої слова, Говіндо! — наказав він, дивлячись на мене.— Якщо він хоч поворухнеться в моєму напрямку, убий його друга. А я потурбуюсь про цю лярву.

— Так, босе.

— Ти хочеш знати лише одну річ,— сказав він, нахиляючись ближче.— Чи трахнув я ту твою милу маленьку американську дівчинку до того, як залишити її тієї ночі з Ранджитом, чи ні.

Я стиснув щелепи, і жили напнулися аж до лоба. Я аж пітнів від люті — так кортіло покалічити Конкенона. Це вже було щось інше, щось нове, я прийшов сюди зовсім не з цим. Та коли він згадав Лайзу, я почав битися за неї.

— А знаєш, Конкеноне,— вкусив я у відповідь, щоб змусити його відбиватися.— Якщо навіть Великий голод[134] не витравив з тебе англійця, то, може, це тому, що ти просто англієць з ірландським акцентом.

Він націлився на моє горло, але я ухилився й відійшов до автомобіля.

— То чому б нам просто все не вирішити? — запропонував я, розслабляючись.— Здається мені, що ти лише патякаєш. Дізнаймося — і покінчимо з усім. Якщо надереш мені дупу, а потім готовий будеш потиснути мені руку та стати другом, я радо визнаю, що ти кращий за мене. Якщо переможу я, ти в біса триматимешся якнайдалі від мене й моїх друзів. Так чесно, Говіндо?

— Так, босе,— автоматично відповів той.

— Заткни піддувало, дурню,— вибухнув Конкенон.

— Гадаю, твій посіпака поставив розум на запобіжник,— провадив я.— Тож нумо розбиратися без пістолета, Конкеноне. Це чесно, Говіндо?

— Закрийся! — заволав Конкенон.— Усі закрийтеся!

Він трохи мене пороздивлявся.

Чи правильно я чиню? Чи правильно я чиню, бачачи посмішку на обличчі ворога, бачачи вагання в людині, яка обожнює бійки?

— Гаразд, якщо ти прийшов на бійку, Втікачу, тоді ти не помилився. Не проти, якщо я увімкну музичку? Я завжди слухаю музику, коли перетворюю людей на чорно-червоне місиво. Я подумую про створення альбому власних улюблених треків.

Він запхнув диск у магнітолу, приєднав її до спікерів у автомобілі. З червоного «понтіака» залунала ірландська музика. Конкенон приготувався, поставивши руки перед собою, захищаючись.

— Почнімо,— сказав він.

Я побіг на нього і, падаючи на землю, вдарив у стегно, якраз туди, куди поцілив Абдулла. Пролітаючи, я двічі добре його туди приклав. Він зойкнув від болю і впав навколішки.

Я мерщій зіп’явся на ноги і, обійшовши його оборону, потягнувся до його ока. Дозволив йому вдарити мене в потилицю. Відчув удари, але болю не відчув. А тоді я стиснув пальці, вичавлюючи йому око.

Він швидко вирвався. Я так подряпав йому око, що воно заплющилося від крові.

З одним заплющеним оком і одним зігнутим коліном він використав проти мене звичний бійцівський прийом, про який попереджав Навін. Я ухилився, пірнув і підібрався досить близько, щоб дістатися пальцями його ключиці. Смикнув її вниз, укладаючи всю вагу свого тіла в цей прийом. Кістка піддалася, і Конкенон залементував, розмахуючи руками від болю.

Бійки у в’язницях не мають на меті просто почубитись. Вони мають закінчуватися перемогою і смертю.

— То ти отак? — вигукнув він, намагаючись вирватися від мене та тручи око.

— Саме так.

Він знову позадкував, але я впав на підлогу і схопив його за яйця, викручуючи їх під час падіння. Я не відпускав. Він незграбно впав, намагаючись захистити своє багатство.

Зіп’явшись навколішки, я щосили вліпив йому. Цього виявилося недостатньо, тож я ударив його ще раз.

Конкенон, сидячи на підлозі, розгойдувався. Він реготав, і ще й досі тримаючись за яйця цілою рукою. Він реготав, розгойдуючись туди-сюди, наче дитина на ковдрі.

— Ти шахраював, і цей чоловік буде моїм свідком,— мовив він, показуючи на Олега.

— А як щодо того шматка свинцю, яким ти бив мене минулого разу? Це що — було за правилами маркіза Лондондеррі? А винагорода за мою голову? Це все було чесно? Тепер ти отримав шанс замовкнути й хоч раз послухати. Дай мені спокій, Конкеноне.

— Ти брудно грав, синку,— вичавив він, силкуючись засміятися.— Знаєш, а тобі доведеться покаятись у цьому гріху.

— Якщо не припиниш нападати на мене, я каятимусь у більших гріхах.

— Знаєш, хлопчику, ти більше подобався мені мертвим,— зареготав він, заплющивши одне око, бо воно добряче-таки кривавило.— Говіндо, пристрель цього бісового каторжника. Стріляй цій лярві в голову.

Усе відбулося миттєво. Говінда ворухнув рукою. Олег витяг ножа, полоснув його по обличчю і відібрав у хлопця пістолет — хлопець і зморгнути не встиг.

Говінда заверещав від болю, розуміючи, що його гарненьке личко кіногероя відсьогодні отримало іншу роль. Олег угатив індуса його ж таки зброєю, і той затих.

Афганець і досі тримав у руці карти, неначе маленьке віяло. У мене в руці був ніж. Олег тримав пістолета.

— Друже, на твоєму місці я б тікав,— посміхнувся Олег, опустивши зброю.— Незважаючи на те, яка в тебе хороша техніка.

Афганець кинув карти і зник.

— Ти вивихнув мені ключицю, лярво,— сказав Конкенон, схиляючи голову набік.— Я навіть руки не можу підняти. Якби міг, то вирубав би тебе одним ударом, і ми обоє це знаємо.

— Дай... мені... спокій.

— Мила, мила, мила Лайза,— проспівав він.

Я знову йому вмазав. Він гепнувся навзнак на підлогу, розкинувши руки, але не відключився.

«Що ж робити? — подумав я.— Може, вбити його? Ні, хіба що він сам таке спробує». Конкенон лежав на підлозі з одним заплющеним оком і вивихнутою ключицею. Він навіть не намагався підвестися. Та все одно теревенив і сміявся, неначе це все було жартом.

Олегу це не сподобалося. Він хотів заткнути йому чимось пельку, але я нагадав, що коли Конкенон задихнеться, це стане для Олега кармінним тягарем.

Отож натомість Олег йому вліпив, та ще й вдало. Конкенон обм’як, і ми залишили його на пораненого Говінду. Я попередив його, що коли ще раз побачу на півдні, то втратить він не лише щоку.

— Я беру твою зброю,— повідомив йому Олег.— Якщо хочеш отримати її назад, то чекай смерті.

Ми мовчки побігли до мотоцикла, а там я зупинив Олега, щоб подякувати.

— Шість тисяч сьогодні,— пояснив я, даючи йому гроші.— Завтра вже матиму решту, разом з бонусом. Прийду в «Лео» на п’яту. Я — твій боржник після того вчинку.

— Не хотілось би побачити ірландця п’яним,— мовив він, озираючись через плече.

— Сподіваюся взагалі його більше не побачити. Олеже, ти чудово впорався.

— Дякую,— посміхнувся він.

— А ти забагато посміхаєшся, ні?

— Більшість часу я щасливий. Це мій хрест, але намагаюся нести його з гумором. У мене є приводи сумувати, але не дозволяю їм перешкоджати своєму щастю. То ти хочеш писати спільне оповідання?

— А ти справді письменник?

— Звісно.

— Там прозвучало кілька досить дотепних фраз.

— Яких фраз?

— Як ти сказав афганцю тікати, незважаючи на його техніку. А потім сказав Крішні, що вб’єш його власного ж зброєю.

— Російські фільми,— розповів він, насупивши брови.— Хочеш сказати, що не чув діалогів у російських фільмах? Тобі сподобається. Це ідеальний матеріал.

Ми поїхали в Колабу. Я потис Олегу руку і залишив його біля готелю для туристів на променаді.

Марнославство ховається в гордощах. Я залишив Олега на узбіччі, потому як він урятував моє життя, переконуючи себе в тому, що не потребую нікого, навіть такого хорошого хлопця, як він. Але правда полягала в тому, що я покинув його, бо вподобав і знав, що Карлі росіянин також сподобається, а може, навіть більше, ніж мені. Це сором: соромно зізнатися, що я залишив хорошу людину на вулиці, бо трішки заздрив, а вони з Карлою навіть не були знайомі.

Розділ 61

Треба було розшукати Абдуллу. Я мав дізнатися про те, що він робив чи не робив разом з Конкеноном. Я з’їздив до мечеті Набіла біля Нал-базару і до всіх інших місць, де Абдулла розслаблявся на товариському кораблі запеклих злочинців. Я лютував. Кулаки кривавилися. Я не міг вдавати ввічливість навіть зі знайомими.

— Де Абдулла? — запитував я знову і знову, не вимикаючи двигуна.

Міцні чоловіки, які ризикували своїм життям, вимагали поваги, тож озивалися відповідно:

— Пішов ти, Ліне. Хочеш зазирнути в дуло мого пістолета? Раптом він ховається там.

— Сам пішов. Де Абдулла?

Я знайшов його на нічному фестивалі співаків-суфіїв[135] — він співав. Присутні завели нескінченний наспів алі-мунни, і я знав, що це може тривати годинами, а співаки будуть ділити чилум у сяйливих естафетних колах.

Я привернув увагу Абдулли, і він одразу ж підвівся, делікатно ступаючи босими ногами між сидячими співаками.

Ми вийшли назовні, на гравійну стоянку, обсаджену деревами.

— Саламалейкум,— почав він, вітаючи мене поцілунком у щоку.

— Валейкумсалам. Що за біс, Абдулло? Невже ти вбив когось із цим ірландцем Конкеноном? Це тому того дня ти двічі в нього вистрелив? Щоб його заткнути?

— Ходи зі мною,— похмуро сказав Абдулла, схопивши мене за руку.

Ми заховались під широкою аркою магнолій, які тремтіли від легкого бризу, немов танцювали в повільному темпі. Ми присіли на велике каміння, залишеного рядком на відкритій місцевості як бар’єр для припаркованих автомобілів.

Співаки продовжували свої наспіви в наметі за кілька метрів від нас. Ворона, яка прокинулася запізно чи зарано, почала каркати з гілки у нас над головами.

На переплетені дроти повісили два яскраві ліхтарики, щоб освітити вхід до намету співаків. Ці стихійні молитовні зібрання інколи організовувалися в різноманітних місцях, коли давали дозвіл, а після сходу сонця все так само зникало без сліду.

Усе було мирно і безпечно, бо всі вірили, що коли потурбувати таку чисту молитву, то накличеш прокляття на сім поколінь. Це був ризик, на який ніхто не наважувався, навіть гангстери-конкуренти. Інколи саме ненароджені покоління нас захищають.

— Ми погоджувалися на контракти за межами власної компанії,— почав Абдулла.— Це було рішення Санджая. Думаю, у нього були політичні мотиви, але це лише мої здогадки. Першим завданням було вбивство бізнесмена.

Він зупинився, і я дав йому зібратися на думці. Я довго їздив, і день був кошмарний.

— Ірландець пропонував свої послуги усім компаніям. Санджай найняв його, а мене відіслав разом з ним наглянути.

Він знову зупинився.

— Але все пішло не так,— здогадався раптом я.

— Його дружина і дочка теж були вдома. Їх не мало там бути. Вони нас побачили і могли потім впізнати, але я не мав снаги їх убити.

— Звісно ж, ні.

— Але... Конкенон їх убив, а я це дозволив і все чув, тож тепер цим проклятий.

Абдулла, Абдулла, непереможний Абдулла. Я відчув, як він вислизає, неначе те кохання, коли міст занадто далеко, а земля на шляху до нього перетворюється на пісок.

— Що ж ти наробив, чоловіче?

— Він перерізав їм горлянки,— сказав він.

— Господи!

— Це було в газетах. Ти, мабуть, бачив.

Чоловік повішений, дружину з дочкою вбили, а гроші вкрали,— я пам’ятав цю історію. А пам’ятав тому, що вона мені не сподобалася.

— Після цього,— мовив Абдулла,— я сказав Конкенону, що коли ще хоч раз його побачу, то вб’ю. Я зупинив його співпрацю з компанією, а Санджай віддав усі наші контракти велосипедним убивцям.

— Чому ти не розповів мені? Той тип відкрив контракт на мене, хай йому грець.

— Мені було соромно,— зізнався він.

— Соромно?

Сором. Мені це знайоме. Та й Абдулла був моїм братом, а братерство не має обмежень.

— Ти мав розповісти мені, Абдулло. Ми ж брати.

— Але якби ти відхрестився від мене через ці ганебні дії?

Доля перетворює тебе на суддю так само часто, як і на підсудного. Я був утікачем від правосуддя, який працював на вуличному чорному ринку, а Абдулла підняв мене на суддівську лаву і вручив молотка. Я хотів його ним огріти.

— Ти мусив мені сказати.

— Я знаю,— погодився він, понуривши голову.

— Більше жодних таємниць,— наполіг я.— Ви з Дідьє, присягаюся, ви обоє обожнюєте таємниці.

— Більше жодних таємниць,— повторив він.

— Даси клятву солдата?

— Даю.

— Добре. Будь напоготові. Сьогодні я відвідав Конкенона, і він або відступить, або вискочить з печери жалячи.

— Ти пішов без мене?

— Усе було гаразд. Я мав підтримку.

— Ти його побив? — ожив Абдулла.

— Усе вийшло за межі цивілізованого. Будь обережний.

— Я пишаюсь тобою, Ліне,— сказав він.

— Ти такий один,— запевнив я.— Цього не повинно було статися, але з ним складно поладнати.

— Може, зайдемо всередину та приєднаємося до співів? — запропонував він.

— Дякую, але ні. Маю дістатися дому. Карла може бути там. Незабаром побачимося, брате.

По довгій широкій Марін-драйв я повернувся на Місто-Острів, а потім завернув до готелю «Амрітсар». Дорога була безлюдна. Біля дамби теж була порожньо. Ліворуч від мене дрімали будинки, спливаючи спокоєм в океан.

Раптом я помітив чоловіка, який грав на гітарі. Він сидів під вуличним ліхтарем на роздільній смузі бульвару.

Це був Олег. Я зупинився біля нього.

— Ти що робиш?

— Граю на гітарі,— радісно заявив він.

— Чому ти граєш на гітарі посеред дороги?

— Тут чудова акустика,— посміхнувся він, дратуючи мене.— Море позаду, а будівлі попереду. Це ідеально. А ти на гітарі граєш? Ми просто мусимо зіграти тут удвох. Ми могли б...

Я поїхав геть, дістався аж Нариман-Пойнту — і повернув назад та знову під’їхав до нього.

— Хочеш напитися? — запропонував я, поки гуркотів двигун.

— З тобою? — недовірливо запитав він.

Я знову зірвався з місця й дістався Нариман-Пойнту, а там розвернувся і ще раз поїхав до нього.

— Так! Я залюбки нап’юся,— вирішив він.

— Залазь, Олеже.

— А можна я покермую?

— Більше ніколи не говори такого про мого мотоцикла.

— Гаразд,— сказав він, сідаючи позаду і повісивши гітару на плече.— Добре знати межі.

— Міцно тримайся.

— А ми начистимо комусь пику, коли нап’ємося?

— Ні.

— Навіть одне одному?

— Злазь із мотоцикла, Олеже.

— Ні, ні,— спохопився він.— Просто якщо ми чубитимемося, то я пити не буду, бо ти брудно б’єшся.

— Пішов ти.

— Ми, росіяни, не вміємо брудно битися. Саме тому ми такі простаки.

— Олеже, якщо хоч раз іще згадаєш слово «росіянин», я викину тебе на узбіччя.

— Що ж я тобі маю казати? Я ж усе-таки росіянин.

— Давай називати їх людьми Р.

— Дійшло,— погодився він, міцно тримаючись.— Ми, люди Р, швидко все схоплюємо.

Він був хорошим пасажиром, а ще їхати з ним було весело. Мій настрій значно покращився, коли ми припаркували мотоцикла і піднялися сходами до моїх апартаментів у готелі «Амрітсар».

Коли ми підходили до моїх дверей, Карла відчинила свої, саме кудись виходячи.

Вона одягнула вечірню сукню без рукавів і високі кеди. Її волосся було зібране в Гульку і трималося завдяки кістці риби-меч, яку Карла придбала на рибному базарі. Вона вичистила її, відполірувала і на ширший край тієї кістки приладнала одну зі своїх каблучок з коштовним камінцем. У ній відбивалося кімнатне освітлення у неї за спиною.

— Ого,— сказав Олег, зазираючи до бедуїнського намету.

— Карло, це Олег. Він російський письменник і хороша людина в поганому місці. Олеже, це Карла.

Карла оглянула його з ніг до голови, нахиливши голову так само, як жінка в сяйливій чорній бурсі в Тауреговому арочному будинку. Щось було не так, навіть більше не так, ніж зазвичай. Карла поглянула на Олега. Посміхнулася.

— Погані місця, га?

— Карла,— мовив Олег, цілуючи її руку.— Яке чарівне ім’я. У мене є кохана, і називаю її Карлеша. Це моє пестливе ім’я для неї. Маю за честь познайомитись. Але якщо почну фліртувати, то твій хлопець мене поріже.

— О, він таке зробить, дійсно? — посміхнулася Карла.

— А знаєш що,— сказав я,— ми з Олегом збираємося нализатись у моїй кімнаті. Це була довга ніч. Тяжка ніч. Не хочеш до нас приєднатися?

— Хочу я чи згодна я?

— Карло.

— Це хороше запитання,— приєднався Олег.

Я обернувся до нього.

— Я лише кажу...

— Ні, дякую,— сказала Карла, вимикаючи світло, зачиняючи двері своєї кімнати й замикаючи кілька замків.— Але знаєш, у мене є пропозиція для тебе, Олеже.

Вона обернулася до нього, увімкнувши всі шістнадцять ферзів.

— Нам потрібні польові агенти, а ти відповідаєш вимогам.

— Польові агенти?

— Олеже, відкоркуймо пляшку забуття,— запропонував я.— І напиймося.

— У нас є бюро, у сусідніх з моїми апартаментах,— розповіла Карла, прихиляючись до одвірка.— І нам потрібні польові агенти з потенціалом. Олеже, у тебе є потенціал?

— У мене є потенціал,— запевнив Олег.— Але що змушує тебе кваліфікувати мене як вдалого кандидата?

Вона тицьнула пальцем на мене.

— Він би нас не познайомив, якби цього не було. То ти згоден?

Олег глянув на мене.

— А ти поріжеш мене, якщо погоджуся?

— Звісно ж, він цього не зробить,— сказала Карла.

Олег знову обернувся до Карли.

— Чудово! — сказав він.— Звільнили й найняли двічі за один день. Я знав, що забагатію в цьому місті. Коли починати?

— О десятій,— повідомила Карла.— Одягни гарну сорочку.

Олег зацікавлено посміхнувся. Карла посміхнулась у відповідь.

Я хотів придушити Олега тією гарною сорочкою.

— Гаразд,— втрутивсь я.— Тож незабаром побачимось.

Я підійшов, щоб поцілувати її, обійняти, насолодитись ароматом океану, повернутися додому, але вона притримала мене руками на грудях.

— Заходь у кімнату, Олеже,— запропонував я, жбурляючи йому ключі.

Він відчинив двері — й зойкнув.

— Святий мінімалізм,— наодинці з моїм декором мовив він.— Чоловіче, тут просто Солженицин!

— Карло, що відбувається? — запитав я Карлу, коли ми залишилися наодинці з тим, що відбувалося.

Вона роздивлялася моє обличчя, неначе то був лабіринт і Карла вже знаходила з нього вихід. Вона вдивлялась у мої губи, чоло й очі.

— Мене кілька тижнів не буде,— повідомила вона.

— А де ти будеш?

— А ти знаєш, що мене водночас тішить і дратує, що я передбачила твоє запитання заздалегідь?

— Перестань мене відштовхувати. Куди ти збираєшся?

— Навряд чи ти захочеш знати,— сказала вона, палаючи ферзями.

— Я дуже хочу знати. Я хочу знати, які ламати двері, якщо знадоблюся тобі.

Вона зареготалася. Люди дуже часто сміються, коли я стаю серйозним.

— Я кілька тижнів побуду з Кавітою,— сказала вона.— Наодинці.

— Що за біс? — обурився я.

Вона знову нахилила голову.

— Це що — ревнощі, Шантараме?

Я не ревнував. Коли зараз усе згадую, то знаю, що більше ревнував до російського письменника, бо той був класним хлопцем, ніж до Кавіти.

Але Кавіта образила мене своїми словами, і раптом я збагнув, що це і досі боліло. У моїй свідомості Карла не йшла до іншого кохання — вона ішла до когось, хто мене ненавидів.

Тієї ночі я не розповів Карлі, що мені сказала Кавіта. Я мав щось сказати. Я мусив зізнатися їй. Але це була важка ніч.

— Мадам Жу навідалася сюди у провулок і застерегла мене триматися подалі від Кавіти. Ти справді гадаєш, що безпечно з нею кудись їхати?

— А чого ти від мене хочеш? — обурилася Карла, вся вогонь і люта гордість.

— Карло, я хочу бути найближчим до тебе. Це гріх — використовувати таке проти мене. Припини ці ігри зі мною. Накажи мені або кинути тебе, або кохати усім серцем.

Її зачепило. Я таке нечасто бачив, щоб її виказали реакції обличчя або тіла, яких Карла не могла приховати.

— Я вже казала: ти маєш мені довіряти, що це ставатиме дедалі важче.

— Карло, не йди.

— Я поживу з Кавітою,— мовила вона, відвертаючись.— Не чекай.

Вона пішла геть. Я слідкував за Карлою до сходів, а потім кинувся до свого мешкання, щоб простежити за коханою, яка підходила до стоянки таксі біля кінотеатру «Метро».

Олег приєднався до мене. Вона сіла в таксі та зникла.

— Ти добряче запав, брате,— поспівчував Олег.— Твоя горілка — лайно, до речі, але ром — нічого. Ну ж бо, пити.

— Спочатку хочу помитися,— сказав я.— Потім підготую душ для тебе. Почувайся як удома.

Він зиркнув на мою вбогу кімнату: дерев’яна підлога сяяла, неначе віко лакованої труни.

— Гаразд,— мовив він.

Я стояв під душем, вмикаючи різні його режими. Воду в наш будинок привозили водовози і закачували нагору в спеціальні резервуари на даху. Усі жителі будинку користувалися водою з тих резервуарів.

Намагаючись марно не витрачати воду, я час до часу її вимикав, притулившись до стіни, аж поки всі перипетії з Конкеноном не зринули в пам’яті настільки раптово, що аж тіло почало здригатися, з’явилася нудота, і довелося знову увімкнути цілющу воду.

У світі, який ми створили для себе, це облуда — бути чоловіком, і облуда — бути жінкою. Жінка завжди є складнішою, ніж уявлення про неї, а чоловік завжди є складнішим, ніж обов’язок, покладений на нього. Буває, чоловіки співчувають, а жінки керують арміями. Буває, чоловіки виховують дітей, а жінки досліджують екзосферу. Ми не є лиш однією ідеєю, ми є дуже цікавими варіаціями одне одного. І чоловіки теж інколи плачуть у душі.

Мені знадобилося чимало часу, щоб стерти з обличчя емоції. Потім, поки мився Олег, я для медитації чистив свого пістолета і заховав його на потаємній поличці біля ліжка.

— Твоє мило просто лайно,— заявив Олег, витираючись.— Я дістану тобі трохи Р-мила. Воно зішкребе з тебе всіх молюсків.

— Ну, в мене їх практично немає,— відповів я, пропонуючи йому пляшку.— І мені подобається це мило.

Він простягнув пляшку назад, я випив і простягнув йому, він випив і знову повернув її, і я знову випив.

— Це ж моя футболка,— посеред цього дійства помітив я.

— Сподіваюся, ти не проти,— сказав він.— Так приємно натягти щось чисте! У попередній я прожив цілу геологічну еру.

— Залиш собі,— вирішив я.— Я маю ще.

— Я бачив. І дві пари джинсів. Ти маєш небагато речей, чоловіче. Якщо я позичу одну пару, ти не проти, коли підкочу їх знизу? Мені дуже подобається такий стиль.

— Та хоч до Уралу їх підкочуй, Олеже, але відкоти посмішку. Якщо ми ще хоч трохи вип’ємо, то це почне мене лякати.

— Зрозумів, друже. Менше посмішок. Ми, люди Р, надзвичайно швидко адаптуємось. У тебе є якась музика?

— Я ж письменник,— нагадав я, передаючи йому пляшку.— Звісно, тут є музика.

У мене була магнітола, з’єднана з уживаними боллівудськими колонками. Мені подобалось, як вони перетворювали всю музику на однакові звуки океану і однакові китові заклики з якогось підводного місця.

— Твоя музична система — лайно,— сказав Олег.

— А ти критичний бісів син, Олеже.

— Узагалі-то, я лише роблю собі примітки, ну, знаєш, тих речей, які можна дістати для тебе і вони будуть кращими за лайно.

— Що хочеш послухати, Олеже?

— А є «Клеш»?

Я увімкнув їхню пісню «Combat Rock», і він рвонувся по свою гітару.

— Перемкни на останній трек — «Death Is a Star»,— попросив він.— Я знаю, як її грати. Зіграймо разом.

Ми разом бринькали російсько-австралійсько-індійську акустичну версію, граючи водночас із далеким «Клешем» у готельному номері Бомбея. Ми грали пісню знову і знову, аж поки ідеально не синхронізували гру, і почали реготатися, неначе діти, коли все вдалося. А струни повідкривали порізи на моїх пальцях, і кров від бійки з Конкеноном заляпала гітару.

Ми вже занадто сп’яніли, щоб далі грати, але щойно ми припинили переживати з цього приводу, і взагалі переживати, як у моїй кімнаті з’явився посильний. Він був одягнений у форму посильного, кольору хакі, й тримав у руці послання.

— А ти звідки взявся? — здивувавсь я, похитуючись, аби тримати його у фокусі.

— Знадвору, сер,— повідомив він.

— Ну, добре. Що я можу для тебе зробити?

— У мене є повідомлення для вас, сер.

— Я не люблю повідомлень.

— Але ж це моя робота, сер.

— Маєш рацію. Скільки я тобі винен?

Я заплатив посильному і присів, роздивляючись послання. Я не хотів його читати. Англійці кажуть, що відсутність новин — це добрі новини. Німці кажуть, що відсутність новин — це відсутність поганих новин. У цьому я приєднуюся до німців. Щось усередині мене — і досі не знаю, воно рятує чи занапащає,— завжди твердить, що варто рвати повідомлення не читаючи, незважаючи на адресата. Інколи я до цього дослухаюся. Але я мусив прочитати послання — на той випадок, якщо це стосувалося Карли. Це був не той випадок. Повідомлення було від Близнюка Джорджа.

Дорогий Ліне, старий друже. Ми зі Скорпом пішли у джунглі. Ми шукаємо того гуру, щоб зняти прокляття. Навін дав нам гарну ниточку, тож завтра починаємо з каналів Карнатаки. Схрещуємо пальці. Люблю тебе, друже.

Я вирішив, що це радісний обнадійливий лист, тож також зрадів. Я не усвідомлював, що це був заклик про допомогу. Я кинув листа на стіл, увімкнув хороше реґі на своїй акустичній системі, й ми почали танцювати. Гадаю, що Олег гоцав лише заради забави, але, може, той усміхнений росіянин мав власних демонів, які рвалися на волю. Я думав про бійку з Конкеноном і танцював за відпущення перемоги: що здолав ворога й жалкую через це.

Місяць — наш самотній брат — фільтрує біль і шкоду від сонця і безпечно відбиває сонячне світло, не палячи й не пошкоджуючи. Ми танцювали тієї ночі в місячному світлі на терасі. Ми з Олегом співали, і горлали, і сміялися, загартовуючись перед звитягами і перед втратами. А місяць вшановував двох пропащих дурнів одного пропащого дня, поки сонячне світло очищалося небесним дзеркалом, зробленим з каміння.

Частина XI

Розділ 62

Олег оселився в мене. Він запитав, чи можна переночувати в мене на дивані, і я погодився, а це означало, що треба купити дивана. Олег пішов зі мною і довго не міг вирішити якого. Зрештою він обрав диван з зеленої шкіри, довгий, щоб на ньому можна було витягнутися, й одразу ж як меблі доставили, Олег так частенько й робив.

Коли він не був польовим агентом з потенціалом, який ганявся за втраченим коханням з Навіном і Дідьє, то лежав на дивані, склавши руки на грудях, і проводив психологічний самоаналіз. Таурег би це оцінив.

— Ти якось казав, що можеш змінювати свої сни,— зронив він, розтягнувшись на дивані, через тиждень після початку роботи в бюро.— Просто уві сні, поки спиш?

— Звісно.

— Тобто, поки спиш, повністю поринувши в сон, ти здатен змінити курс усього свого сну?

— Так. А ти ні?

— Ні. Не думаю, що багато людей на таке здатні.

— Уявімо це так: кошмар — це сон, який я не здатен контролювати, а сон — це кошмар, який я здатен контролювати.

— Ого. А як це працює?

— Я взагалі-то пишу оповідання, Олеже.

— Ой, пробач,— сказав він, а його босі ноги відбивали ритм на тому кінці дивана.— Повертайся до роботи. Я мовчу.

Я працював над новим оповіданням. Щасливу історію я закинув. Вона закінчилася не дуже добре. Я накидав кілька абзаців про Абдуллу і подумував написати декілька історій про нього. Історії про нього — орли, кожна оповідь — крилате протиріччя, але я ще ніколи про нього не писав.

Того дня я намагався вхопити його образ, змалювати його словами, і рядки народжувалися швидко. Розділи на сторінках мого записника розквітали, неначе гортензії.

Через роки з того сонячного дня в готелі «Амрітсар» один письменник сказав мені, що коли живі пишуть про живих, це погана прикмета. Тоді я цього не знав і був щасливий з тих сторінок про Абдуллу — досить щасливий, аби забути про погрози та серйозні злочини, про ворогів, які ховаються за посмішкою, про Кавіту з Карлою і все інше на світі. Поки мене нічого не турбувало, можна було продовжувати писати.

— А про що оповідання? — поцікавився Олег.

Я відклав ручку.

— Це детектив,— мовив я.

— То про що він ?

— Про письменника, який убиває декого, бо той заважає йому писати. Хочеш дізнатись, у чому полягає таємниця?

Він скинув ноги донизу і сів, спираючись ліктями на стегна.

— Обожнюю таємниці,— відповів він.

— Таємниця полягає в тому, чому письменник так довго зволікав.

— Сарказм,— зрозумів він.— Тобі варто почитати Лєрмонтова. «Кавказ» славиться своїм сарказмом.

— І не кажи,— зауважив я, беручи ручку.

— То ти справді здатен змінювати свої сни?

Поставивши лікоть на стіл, я націлив ручку на Олега. Сподівався, що вона перетвориться на кадуцей[136], і тоді можна буде хлопця приспати.

— У плані, як це працює? Я б дуже хотів змінювати наші сни. У мене є деякі сни, ну знаєш, які б дуже, дуже хотілося поставити на повторення.

Вдягнувши ковпачка на ручку, я згорнув записник, дістав два холодних пива і жбурнув одним в Олега. Тоді повернувся у крісло і підняв свою бляшанку для тосту.

— За таємниці,— сказав я.

— За таємниці!

— А тепер сядь, розслабся і розкажи, що не так, Олеже.

— Твоя Карла,— почав він, роблячи ковток пива.— Я знаю, як ти почуваєшся, бо в Москві маю власну Карлешу.

— То чому ж ти не повернешся назад у Москву?

— Москва мені не до вподоби,— зізнався він, роблячи ще один ковток.— Я хлопець із Санкт-Петербурга.

— Але ж ти закоханий у дівчину.

— Так. Але вона мене ненавидить.

— Вона тебе ненавидить ?

— Ненавидить мене.

— Звідки ти це знаєш?

— Вона заплатила своєму батькові, щоб той мене вбив.

— Вона мала йому платити? Він хто такий — банкір?

— Він — коп. Дуже хороший коп.

— Що відбулося?

— Це довга історія,— зітхнув він, роздивляючись білі фіранки, що тріпотіли на залитому сонцем балконі він легенького вітерцю.

— Іди ти до біса, Олеже. Ти вбив моє коротке оповідання. І можеш заповнити пустку своєю довгою історією.

Він гірко засміявся. Один з наших найчистіших виявів емоцій, який робить нас людьми, це гіркий сміх.

— Я спав з її сестрою,— повідав він, витріщаючись на пиво.

— Гаразд. Не дуже красиво, але люди і гірше роблять із сестрами інших людей.

— Ні, тут усе складно. Вони — близнючки. Тобто двійнята, вони не схожі.

— І що далі, Олеже?

Аж тут у коридорі почувся голос. То був Дідьє.

— Агов! Ліне, ти вдома? — гукнув він, заходячи у відчинені двері.

— Дідьє! — радісно мовив я.— Сідай і візьми собі пива. Олегу вже мало мого дивана, він розширює простір, а ти саме той, хто може вказати йому дорогу.

— Ліне, боюся, що маю дуже багато зустрічей, і...

— Моя московська дівчина мене ненавидить,— безпорадно заявив Олег,— бо в неї є несхожа близнючка, і я спав з нею та з її несхожою близнючкою.

— Неймовірно,— сказав Дідьє, умощуючись у кріслі.— Якщо це не здасться тобі нескромним запитанням, Олеже, а чи мали вони однаковий... запах?

— Нескромне? — кепкував я.— Від тебе, Дідьє?

— Кумедно, що ти про це запитав,— пробурчав Олег, шукаючи обличчя Дідьє.— Вони справді однаково пахли. То був цілковито ідентичний аромат. У плані, ідентичний аромат... усюди.

— Це дійсно унікальний феномен,— міркував Дідьє.— Украй рідкісний. А ти випадково не помітив довжини їхніх підмізинних пальців у порівнянні зі вказівними?

— А ми не можемо перейти до частини оповіді, де її батько намагався тебе вбити? — запропонував я, міркуючи, що несподівано з’явилося багато нового матеріалу.

— Дивовижно,— мовив Дідье.— То він намагався тебе вбити, га?

— Звісно. Бачиш, це все отак відбулося. Я кохав Олену, і між мною та її сестрою Іриною нічого ніколи не було, доки однієї ночі, коли я був безбожно п’яний, повністю разбитый...

— Разбитый? — не зрозумів Дідье.

— У друзках, чоловіче, я був у друзках, а Ірина залізла до мене в ліжко, гола, поки Олена була в сусідів.

— Вражає,— захопився Дідьє.

— Була цілковита темрява,— провадив Олег.— Дуже темно. На вікнах були затемнені штори. Вона пахла, як Олена. На дотик вона теж була, як Олена.

— Вона тебе цілувала? — запитав Дідьє, неначе той майстер сексуальних наук.

— Ні. І вона не розмовляла.

— Отож бо. Це б її видало. Вона кмітлива дівчина.

— Олена так не вважала. Коли повернулася, увімкнула світло — і побачила, як ми кохаємося.

— Для цього важко знайти відмовку,— вирішив я.

— Вона викинула мене з власної квартири,— розповів він.— Я не певен, що це взагалі законно. Ну, в плані, я й досі звідси оплачую оренду. А її батько погрожує встановити в’язничні ґрати між мною і моєю коханою жінкою.

— Не думаю, що Олена почувалася коханою, Олеже.

— Ні-ні,— уточнив він,— я маю на увазі Ірину. Наш секс, хай який я був п’янючий, був найкращою подією мого життя. Вона була маніячкою саме там, де треба. Я здурів через неї. І досі дурію.

— Чудово,— посміхнувся Дідьє.— Але що ж відбулося?

— Мені вдалося передати Ірині повідомлення і попросити її втекти зі мною. Вона погодилась, і ми спланували зустрітись опівночі на Павелецькому вокзалі. Але вона розповіла про наші плани Олені, а Олена прийшла до мене на зустріч і попросила не забирати з собою Ірину. Я поговорив з нею, але відмовився. Зустрівся з Іриною на вокзалі, й ми разом збиралися втекти, але раптом вона мене зупинила, і запитала, чи саме її я кохаю, а не її близнючку.

Він спинився, шукаючи шлях крізь хащі свого живоплоту спогадів.

— Так? — розхвилювався Дідьє, аж притупуючи ногою.— Що було далі?

— Ми стояли разом у сутінках. Ірина запитала, як я міг бути таким певним, що хочу саме її, а не Олену. І, ну, знаєте той момент, коли жінка запитує в тебе правду? І ти розумієш, чітко розумієш, що цього робити не варто?

— Так,— погодилися ми.

— Я розповів правду.

— Наскільки жахливу? — поцікавився я.

— Я сказав, що абсолютно переконаний у тому, що кохаю саме її, бо щоб остаточно впевнитися, знову переспав з Оленою, коли та приходила на зустріч дві години тому. І з Оленою я більше нічого не відчув. Навіть задоволення особливого не було. Тож я був переконаний, що Ірина — саме та і та п’яна ніч не була просто галюцинацією про те, якою вона була класною.

— Ой дідько.

— Merde,— погодився Дідьє.

— Вона мені врізала,— сказав він.

— Я й сам не проти тобі врізати,— мовив Дідьє.— Це ганьба — розповідати жінці неприкрашену правду.

— Ти сам собі викопав могилу, Олеже,— розреготався я.— І жодна тобі не пробачила?

— Їхній батько нацькував на мене професійних негідників. Я мав давати драла, і швидко.

— Оце халепа,— поспівчував я.— Та ти на неї заслужив за те, що водив шури-мури з доньками поліцейського.

Я обернувся до Дідьє, який зручно сидів у кріслі, схрестивши ноги, і рукою підтримував підборіддя.

— Поради будуть?

— Дідьє має рішення,— заявив він.— Ти мусиш два тижні носити дві футболки, які носять прості люди під сорочкою. Не митися ні милом, ні засобами для волосся. Лише водою. Не вживати ніяких парфумів і не торкатися нікого з парфумами. Не прати футболки.

— А потім? — запитав Олег.

— А потім ти надішлеш футболки у двох пакунках, одну кожній з близнючок, а на пакунку буде лише два слова: «Леопольд», Бомбей.

— А потім?

— А потім ти роздаси фото Ірини офіціантам у «Леопольді» й запропонуєш винагороду першому, хто упізнає її та повідомить тебе про це.

— Чому ти гадаєш, що вона приїде? — здивувався Олег. На його обличчі сяяла та сама усмішка, що й у студентів на горі, коли вони слухали Ідриса.

— Запах,— посміхнувся у відповідь Дідьє.— Якщо ця жінка дійсно твоя, то сила твого запаху приведе її сюди. Жінка приїде до тебе, неначе той феромонний пілігрим. Але лише якщо вона твоя, а ти належиш їй.

— Ого, Дідьє! — захоплена почав плескати в долоні Олег.— І я відразу ж почну це втілювати.

Він підскочив, витягнув мою другу футболку з мого ж таки гардероба і натягнув її на попередню, яку вже носив.

— А чому фото Ірини, а не Олени? — запитав Дідьє я.— І чому світлини не обох?

— Секс,— насупився Дідьє.— Хіба ти не слухав? Ірина — це Олена, але без заборон.

— Це ти правду кажеш,— підтвердив Олег, розправляючи футболки.

— Отож-бо,— запишався Дідьє, нюхаючи Олега, щоб переконатись у відсутності запахів на ньому.— Твій секс з Іриною був неперевершений. Хіба тут варто казати більше?

Він підвівся, поправляючи рукави.

— Мою роботу тут завершено,— призупинившись біля дверей, заявив він.— Олеже, займися спортом. Залазь на небезпечну висоту, стрибай униз, провокуй поліцію, розпочни бійку з хуліганом, а перш за все фліртуй з жінками, але з жодною не спи, доки не надішлеш футболки. Вона має винюхати на тобі тигра, вовка, горилу і чоловіка, який жадає сексу, а жінки жадають його. Bonne chance[137].

Він зник, розмахуючи своїм сіро-блакитним шарфом.

— Ого,— здивувався Олег.

— А пам’ятаєш,— нагадав я,— як я просив тебе не вживати постійно слово Р?

— Так...— непевно відповів він.

— Я додаю до цього списку «ого».

— А є список?

— Саме з’явився.

— Дідько, тепер існує список заборонених слів,— вишкірився він.— Ти змушуєш мене сумувати за Москвою, а я навіть не люблю цього міста.

Він мав рацію. Список заборонених слів?

— А знаєш, до біса це все. Кажи, що заманеться, Олеже.

— Ти серйозно?

— Так.

— Ого, тепер я знову росіянин.

— А знаєш,— провадив я.— Ти ж хотів покермувати моїм мотоциклом, правильно?

— А можу?

— Не може бути й мови. Але внизу стоїть старий роздовбаний мотоцикл. Я помітив його покинутим у тому місці, де я сам паркуюся. Він належав офіціантові з «Каяні». Мені не подобалось, як той з ним поводився, тож я його викупив. Останні кілька тижнів я його відчищаю.

— Клево,— мовив Олег, шукаючи свої черевики.

— Що це було?

— Це я так не вживаю «ого». «Клево» означає збіса круто, чоловіче.

— Клево?

— Саме так. Клево, друже.

— Ти вмієш водити?

— Ти що — жартуєш? — набундючився він, зав’язуючи шнурівки на кедах.— Ми — росіяни — можемо кермувати будь-чим.

— Гаразд. Мені потрібно заїхати до кількох місць, а ти можеш приєднатися, оскільки маєш вихідний.

— Чудовий матеріал для оповідання,— вирішив він.— Дякую.

— Не чіпай мого матеріалу, Олеже. Лише їдь і спостерігай, а потім витреш затуманене вікно спогадів, домовились?

— А якщо я знайду чудового героя, когось, із ким ти розмовлятимеш, когось, хто справді, ну, знаєш, неймовірно класний?

Я це обдумав. Олег був порядною людиною.

— Я дозволю тобі обрати одного героя,— сказав я.

— Чудово!

— Але не тітоньку Півмісяць.

— Ой. Вона, схоже, цікава.

— Саме тому ти не можеш її використати. Ти готовий їхати чи ні?

— Я готовий до будь-чого, друже. Це моє родинне кредо.

— Прошу, прошу, не розповідай мені про свою російську родину.

— Гаразд, гаразд, але ти втратиш можливість знайомства з неперевершеними російськими героями, а я можу подарувати їх тобі безкоштовно.

Розділ 63

Ми двічі об’їхали південь, на повільній швидкості курсуючи Містом-Островом. Ми нечасто змінювали передачу, бо пролітали кожне червоне світло, яке можна було перескочити, не схопивши штрафу, і користувались усіма не відомими іншим короткими шляхами.

Олегу надзвичайно сподобався візит до чорного банку. Він запитав там, чи є вільні кімнати, щоб орендувати. І він уподобав тітоньку Півмісяць. Їй Олег теж впав ув око, аж вона продемонструвала йому два місячних кола.

За дев’ять хвилин і тридцяти секунд я потягнув його геть, і ми поковзали від тітоньки Півмісяць, але наша втеча ставала лише повільнішою від намагання її пришвидшити.

Ніч уже поглинула світло, коли ми завершували коло, що привело нас до готелю «Президент» на Кафф-Парейді. Позаду ми почули нав’язливий гудок.

Я витягнув праву руку, показуючи, що можна обганяти. Гудок усе не вгавав, тож я призупинився під шатром освітлених ліхтарями платанів, які ще й досі зеленіли, попри закінчення мусонів.

Поряд був провулок. Це був шлях для втечі, по якому б не змогло проїхати авто. Олег зупинився біля мене. До нас під’їхав лімузин. Я вхопився за ножа.

Опустилося затемнене вікно, і я побачив Діву і ще двох Дів.

— Привіт, малі,— мовив я.— Ти як?

Вона вийшла з автівки. Шофер кинувся відчиняти їй дверцята, але запізнився, і дівчина відмахнулася від нього.

— Не хвилюйся, Винодбгаю,— сказала вона, усміхаючись йому.— Я впораюся.

Він уклонився і зиркнув на Дів, а потім мерщій опустив погляд, чекаючи біля автомобіля.

Просто неймовірно, що вона додала шанобливу приставку «-бгай» до його імені. Це було виявом поваги і, напевне, єдиним випадком, коли до нього зверталися так шанобливо поза колом родини чи друзів, які знали цінність цього чоловіка в уніформі.

Це було суперово, цей вихід за межі свого класу, і це дуже сподобалося мені в молодій спадкоємиці.

— Ліне,— заговорила вона, підходячи, щоб мене обійняти.— Я така рада тебе бачити!

Це вперше вона мене обійняла. Узагалі-то, вона вперше мене не образила.

— Клёво,— відреагував я.— Хоч раз хтось радий мене бачити.

— Я лише хотіла тобі подякувати,— пояснила вона, поклавши руку мені на груди.— Після пожежі й повернення у компанію я зовсім не мала часу цього зробити. А я хотіла подякувати тобі, і Навіну, і Дідьє, і Джонні Сигару, і Ситі, і Дану — справжній Лану, і Пріті, і Срінівасан-дудвалла[138], і...

— Ти лякаєш мене, Діво,— зізнавсь я.— А де тигриця?

Вона розсміялася. Діви також розсміялися, сидячи в лімузині з кондиціонером.

— А хто твій друг? — запитала Діва, двічі оглянувши Олега.

— Це Олег,— повідомив я.— Він — російський письменник і польовий агент «Бюро втраченого кохання».

— Діва Девнані,— посміхнулася Діва, простягаючи руку.— Дуже приємно познайомитись.

Олег поцілував їй руку.

— Олег Замінович,— відрекомендувався він.— Ми вважаємо, що це прізвище — витвір фантазії нашого прадіда, але агов, ми всі також його витвір, тож не ображаємось.

— Я — Чару,— представилася одна Діва.

— Я — Парі,— сказала друга.

Олег галантно вклонився, сидячи на своєму мотоциклі.

— Приєднуйся до нас,— запропонувала Чару.

— Справді,— погодилася Парі.

Дверцята лімузина тихенько відчинилися, неначе за волею думки.

— Що за чудесна ідея,— вирішив Олег, з надією дивлячись на мене.

— Чудово! — сказала Діва.— Усе вирішено. Я поїду в нетрища з Ліном на мотоциклі, а Олег поїде з дівчатами.

— Зачекай-но,— втрутивсь я.— Ти дещо забуваєш.

— Усе буде гаразд, Ліне,— запевнила Діва.— Я з трьох років їздила на паливному баці мотоцикла нашої прислуги.

— Я говорю про його мотоцикла.

Олег зазирнув до лімузина, роздивляючись гарненьких дівчат і їхні коротенькі сукні: на задньому сидінні ще коротші. Він обернувся до мене.

— Ти не кинеш мотоцикла, Олеже,— сказав я.

— Пригадуєш пораду Дідьє? — безсило запитав він, благаючи мене, як чоловік чоловіка.— Ти ж знаєш, про що я, Ліне. Штука з ароматними футболками. Гадаю, що варто почати ввечері. А що... що скажеш ти?

Він знову зазирнув до лімузина. Дівчата були, безсумнівно, привабливі й однозначно зацікавились Олегом.

— Припаркуй мотоцикла отам на стежці, біля тих воріт,— наказав я.— Дай сторожеві сто рупій, щоб він за ним наглянув, доки я не повернуся.

— Чудово! — вигукнув Олег, виволікши мотоцикла на стежку і заспокоївши незгоду сторожа гарною сумою грошей.

Тоді рвонув назад до лімузина, жбурнув мені ключі та стрибнув усередину, зачинивши по собі дверцята.

Діва посміхалася мені. Вона стояла біля мого мотоцикла. Ніч, мов ящірка, повзла до нас по стежці. Час до часу люди впізнавали Діву. Дехто зупинився, щоб подивитися.

— Чому ти посміхаєшся? — поцікавивсь я.

— Я посміхаюся,— пояснила вона,— бо ти навіть не уявляєш, яка ти гарна людина.

Я насупив брови. Люди, друзі, вороги занадто швидко змінювалися навколо, неначе я був останнім, хто прокинувся під час атаки.

— Чару і Парі — самотні дівчата з широкими поглядами,— розповіла вона.

— Що за дідько?

— Тебе вони також вважають цікавим,— мовила вона.— Це все, що я хочу сказати.

— Усі ми цікаві.

— Ти справді кохаєш Карлу, правда ж? — запитала вона, знову посміхаючись, зовсім не нагадуючи тигрицю.

— Навіщо ти їдеш у нетрища, Діво?

— Там жіноча вечірка. З гордістю зізнаюся, що я там почесна гостя. Я хотіла запросити тебе. Скажеш, якщо це не найкраща пропозиція за останні двадцять хвилин.

Була моя черга сміятися. Може, Діва справді змінилася. З людьми таке іноді відбувається.

— Почесна гостя, га?

— Нумо, Рибко,— посміхнулася вона, закидаючи ногу на мотоцикл позаду мене.

Ми припаркувалися перед нетрищами і пройшли провулками, прикрашеними квітами. Довгі рясні гірлянди з’єднували всі будинки. В освітлених лампами сутінках нас супроводжував зі смолоскипом племінник Джонні — Елі. Він зупинявся біля кожного гарного букета, обводячи смолоскипом по краю, щоб ми могли помилуватися кожною квіточкою. Він одягнув свій найкращий одяг, який зберігався для молитовного зібрання, як і всі інші, хто траплявся нам у тих провулках.

Нарешті Елі привів нас до відкритого майданчика, який у нетрищах використовувався для весіль і фестивалів. Пластикові стільці стояли широким півколом довкруж невеличкої сцени. Майданчик швидко заповнювався.

Жінки збирались у залитому світлом смолоскипів саду кольорових суконь, в їхнє волосся було вплетено квіти франджипані, їхній сміх злітав, неначе птахи на заході сонця.

Чару і Парі прибули з Олегом. Потім до юрби приєдналась Кавіта з Навіном і Карлою, які йшли за кілька кроків позаду неї.

Карла.

Вона помітила мене і всміхнулася. О відчуття всередині, коли кохана жінка тобі посміхається, о ті списи відваги, о той дощ!..

Люди закликали Діву до промови. Дівчина знайшла вільну місцину, де всі могли бачити її маленьку постать, але промова була ще менша.

— Я дуже, дуже хочу вам подякувати,— почала на хінді вона.— Оскільки ви врятували мені життя, я знаю, що ми здатні на будь-що разом. І відтепер я повністю з вами. Я підтримуватиму чесне переселення нетрищ у пристойні безпечні комфортні будинки на іншому кінці міста. Я присвячу себе цій справі й залучу всі наявні ресурси.

Жінки аплодували, чоловіки аплодували, а діти стрибали навколо, неначе земля стала занадто спекотною, аби витримувати щось триваліше за шалені стрибки. Музики грали так шалено, що всі аж оглухли.

Галявину підготували до трапези, розстеливши на землі довгу блакитну церату. Замість тарілок порозкладали бананове листя, щоб на нього класти їжу для гостей. Я вже поїв, але неможливо було відмовити, та й це погана прикмета.

Ми посідали рядочком. Чару й Парі сіли боком, бо їхні дизайнерські спідниці були занадто короткі, але дівчата не зважали. Їхні очі розширились, неначе дівчата роздивлялися левів у Африці.

Це вперше вони опинились на боці вбогих. Їх відштовхували, шокували й жахали черв’яки в їжі. Але їх усе це також захоплювало, а захоплені індійці потрапляють на гачок.

За велінням Долі Кавіта сиділа праворуч, а Карла — ліворуч від мене.

Подавали вегетаріанський бір’яні[139], кокосову пасту, бенгальські спеції, кашмірські делікатеси, запечені в тандирі[140] овочі, огірковий і томатний йогурт, жовтий дал, смажену на сковорідці «вок» цвітну капусту, окру і моркву. Це все роздавала нескінченна шерега людей, які посміхалися працюючи.

— Цікавий час для вечірки,— звернувсь я до Карли.

— Якби ти поцікавився цим місцем,— втрутилася Кавіта, нахиляючись, аби піймати мій огляд, чи душу, чи щось інше,— то знав би, що це перезмінка — єдиний час, коли денні й нічні працівники можуть зібратися разом.

Яке безглуздя! Я жив у цих нетрищах, а Кавіта ні, й вона мало чого могла мене про них навчити.

— То ти справді не заспокоїшся, Кавіто?

— А чому я маю заспокоюватися, ковбою?

— А може, ти краще передаси мені гострий чатні? — попросила Карла, намагаючись нас примирити.

Я передав його, мої очі на мить зловили погляд Карли.

— Втік, коли померла Лайза,— не вгавала Кавіта.— І тепер теж тікаєш.

— Гаразд, Кавіто, може, просто скинеш цей тягар зі своєї душі?

— Це погроза? — зло примружилася вона.

— Як правда може бути погрозою? Я просто вже втомився грати в ігри, пов’язані з докорами сумління. Я приїхав до цього міста зі своїм хрестом. Мені не треба, щоб ти на мене навалювала ще один.

— Це ти її вбив,— заявила вона.

Цього я не чекав.

— Заспокойся, Кавіто,— сказала Карла.

— Мене там навіть не було. Ми були в різних країнах. Тож це ти мала бути насторожі, Кавіто.

Вона здригнулася. Їй було боляче, а я цього не бажав. Я лише хотів, щоб вона не завдавала болю мені. Її очі наповнилися сльозами, неначе снігові замети нутряного світу.

— Я кохала її,— повідомила вона, і замети пролилися сльозами.— А ти лише використовував її, чекаючи на Карлу.

— Зараз ідеальна мить, щоб усе припинити і зосередитися на святі,— нарешті мовила Карла.— Припиніть ці чвари, обоє, і станьте чемними гостями. Ми тут не заради себе. Ми тут заради Діви, яка теж багато витерпіла.

Я вдав, що їм, і на деякий час Кавіта теж начебто припинила. Та нам обом швидко урвався терпець.

— Це ти мав померти на тому ліжку, сам-один,— сплюнула Кавіта, втративши контроль.

— Угамуйся, Кавіто,— тиснула Карла.

— Немає чого відповісти, Ліне?

— Зупинися, Кавіто,— попередив я.

— Це все, що ти можеш?

Я почав підводитись, але вона потягнула мене за рукав.

— А хочеш дізнатися, що вона казала про тебе, кохаючись зі мною?

Я мусив стриматися. Але я цього не зробив.

— Знаєш, Кавіто, ти працюєш у газеті, яка продає зілля для білошкірих країні, заселеній людьми зі смаглявою шкірою,— сказав я.— Ти говориш про екологію — і береш гроші за рекламу нафтових і вугільних компаній. Ти повчаєш людей, які носять хутро, і приймаєш рекламу від птахофабрик, що годують курей хімією, та від виробників гормональних гамбургерів. Твої економісти пробачають банкірам, хай що ті зроблять, твої редакційні сторінки подають думки однобоко, а твоя критика — це муха на слоні нетерпимості. Жінки на твоїх сторінках — це ляльки, а чоловіки — мудреці. Ти прикриваєш стільки ж злочинів, скільки розкриваєш, і ти проводила кампанії проти безневинних людей лише заради збільшення накладу, і ми обоє це знаємо. Зійди зі свого трону, Кавіто, й облиш мене.

Кавіта глянула на мене палючими очима, з яких нічого не можна було відчитати, але, може, в них і не чудо чого читати, бо Кавіта промовчала.

Я підвівся, вибачився і сам пішов крізь нетрища. В одному з провулків, заповненому крамничками, мене наздогнав Навін.

— Ліне,— почав він.— Зачекай.

— Як твоє втрачене кохання? — запитав я.

Я зачепив його за живе, навіть не усвідомлюючи. Він випустив з клітки злостиве обличчя.

— Це ти до чого? — прогарчав він.

— Знаєш, Навіне, ти мені подобаєшся. Але це справді не дуже вдалий вечір, аби грати в образи.

Я пішов далі, але біля самого мотоцикла на широкій вулиці, де ще й досі гралися діти, хтось швидко і тихо підійшов до мене ззаду.

Я розвернувся та схопив цього когось за горло однією рукою, а другою тримав ножа, і лише потім усвідомив, що це Карла.

— Ти зловив мене, Шантараме,— сказала вона, коли я її відпустив.

— Я завжди тебе ловлю.

Вона не відійшла від мене.

— Отак підкрадатися до людей небезпечно, дівчино,— мовив я, зімкнувши руки в неї на спині.

— Небезпечно? Як по-американському!

— Ти навіть не уявляєш, яким американцем я можу сьогодні стати.

— А це не небезпечно?

— Може, й ні. А може, мені треба повісити дзвіночка на твого браслета.

— Може, і треба,— муркотіла вона.

Я поцілував її, присівши на мотоцикла, і молився, щоб ця жінка ніколи не пішла.

— Ого,— вислизнула вона.— Ти вже готуєшся вторгнутись у Трою, а кораблі ще навіть не допливли.

— Хай що це означає,— заявив я,— ти можеш усе пояснити в горизонтальному стані?

— У мене чи в тебе? — розсміялася вона.

— Будь-де,— вирішив я.

Вона знову розсміялася.

— Це все якось неправильно,— випалив я.— Після гори ми ще не були разом. Тобі не здається, що це було дуже давно? Бо мені здається, що дуже.

Я навіть міг жартувати. Вона сміялася дедалі сильніше після кожного мого слова. Навіть почала благати мене зупинитися, бо вже почала задихатися.

— Ти зводиш мене з глузду, Карло. Знаєш це почуття, коли щось здається абсолютно правильним? Я так почуваюся лише з тобою.

Вона вже не сміялась, а оглядала мене з голови до ніг, Не знаю, що саме змушує людей оглядати мене з голови до ніг, але таких чимало.

І тут Карла поцілувала мене. Я поцілував її. Дощ, хвиля і те місце в нутрі, де ми танцюємо краще, ніж насправді: вона мене поцілувала!

А потім вона дала мені ляпаса.

— Дідько! А за що?

— Зберися,— наказала вона.— Я гадала, що ми вже про це розмовляли. Я вже казала тобі. Або ми в цій грі разом, або я в ній сама. Це твій вибір, а не мій.

— Справедливо. Погоджуюся. Що за гра?

— Я кохаю тебе, Шантараме,— зізналася вона, вислизаючи.— Але зараз мені потрібна Кавіта. У мене є план, і я не можу тобі його розкрити, пам’ятаєш? Вона потрібна мені, й ти маєш бути вищим за це.

Почали гавкати собаки, і Карла побігла назад у нетрища.

Я нічого не зрозумів, окрім власної ролі, й навіть не повністю розумів ту власну роль. Але принаймні я знав, що повернувся в Карлавіль. Я ще й досі відчував і її ляпас, і її поцілунок.

Розділ 64

Відтоді два тижні я не бачив Олега. Він на деякий час знайшов новий диван, а Діви знайшли собі нову іграшку. Наступного дня після його зникнення я взяв таксі й забрав побитого мотоцикла, якого він залишив на узбіччі. Я довго розмовляв з мотоциклом, переконуючи його, що навіть якщо моє серце належить іншому транспортному засобу, я усе одно захищатиму його в майбутньому, особливо від російських письменників. Він довіз мене додому без пригод, а двигун усю дорогу наспівував свою пісню: сміливий мотоцикл, не готовий до смерті.

Я займався об’їздами від ранку до ночі, допомагав хорошим людям з їхніми позиками і збирав гроші у непорядних боржників, обмінювався смішними жартами та ще смішнішими обрізами, час до часу ляскав нахабних міняйл по вухах і ставав навколішки для молитви, залишав пожертви у церквах і храмах, щоб мене благословили з неба, давав хабарі копам і солдатам компанії, щоб мене благословили з землі, годував бідняків біля мечетей, виганяв нахабного сутенера зі своєї зони, а ще посів третє місце у змаганнях з метання ножів, на яке пішов, аби дізнатися, хто кидає їх краще за мене: це завжди корисно знати. Так чи так, золоті дні перетворилися на посріблені ночі.

За кілька тижнів після Олегового дезертирства я саме повертав до «Леопольда», уявляючи тамтешнє вегетаріанське рисове карі й помираючи від голоду, як на трасу вилетів чоловік, зупинивши мене посеред дороги. Це був Стюарт Вінсон.

— Ліне! — волав він.— Я скрізь тебе шукав. Запаркуй уже цього клятого торохтливого мотоцикла, друже.

— Пригальмуй, Вінсоне,— сказав я, заспокійливо поплескавши по паливному баку.— Добирай слова, чоловіче.

Він кліпнув на мене, а потім на мотоцикла.

— Що?

— Угамуйся, чоловіче. Ти створив затор посеред дороги.

Транспорту доводилося нас об’їжджати, а відділок Колаби був не дуже далеко.

— Це серйозно, Ліне! Прошу, зустрінься зі мною в «Леопольді». Я зараз саме туди йду.

Він рвонув крізь потік транспорту до «Леопольда», а я, порушуючи правила, розвернувся, розганяючи автівки, а потім, так само порушуючи правила, припаркувався.

Я зайшов, коли Вінсон канючив у Солоденького столик. За столиком Дідьє була лише табличка «Зарезервовано». Я вручив цю табличку Солоденькому і присів. Вінсон приєднався.

Він мав паскудний вигляд. Його здорове обличчя серфінгіста змарніло відтоді, коли ми востаннє бачилися, а на високих вилицях залягли темні кола замість оптимізму.

— Ситуація вимагає пива,— звернувся до Солоденького я.

— Ви що — гадаєте, тут немає інших відвідувачів? — запитав сам себе Солоденький, повертаючись на кухню.

— Ти все скажеш до чи після пива? — поцікавивсь я.

Мені це здалося обґрунтованим запитанням. Зі мною бувало і так, і так, і я знаю, що це мов одна й та сама історія, але розказана різними маніяками.

— Вона зникла,— заявив він.

— Гаразд, тоді до пива. Ти маєш на увазі Ранвей?

— Так.

— Зникла... як?

— От щойно вона була тут, а от її вже немає. Я скрізь її шукав. Не знаю. Що робити? Я типу сподівався, що вона зв’язувалася з тобою.

— Я її не бачив,— розповів я.— І не уявляю, де вона може бути. Коли це сталося?

— Три дні тому. Я скрізь її шукав, але...

— Три дні? Що за біс, чоловіче? Чому ти не повідомив мене раніше?

— Ти — моя остання надія,— мовив він.— Я вже спробував усе інше.

Остання надія, остання людина, яка може тобі допомогти. Я ніколи так про себе не думав. Коли хтось потребував допомоги, мене завжди просили першим.

Принесли пиво. Вінсон мерщій його вихлептав, але це не допомогло.

— О Господи! Де ж вона? — голосив він.

— Слухай, Вінсоне, ти можеш попросити допомоги в Навіна. Це його робота — знаходити втрачене кохання.

— А ти можеш зателефонувати йому від мого імені?

— Я не користуюся телефоном,— нагадав я.— Але можу відвезти тебе до нього, якщо хочеш.

— Прошу,— благав він.— Будь-що. Я так хвилююсь за неї!

Ми зібралися йти, а моє пиво так і залишилося неторкане. Я зоставив Солоденькому чайові. Вони виявилися недосить солодкими.

— Іди до біса, Шантараме,— обурився він, повертаючи на стіл табличку «Зарезервовано».— Хто питиме твоє пиво? Скажи-но мені?

Я доправив Вінсона з його втраченим коханням до «Бюро втраченого кохання», яке працювало через двоє дверей від моїх, і залишив хлопця з Навіном.

Наші стосунки з Навіном трохи охололи. Я його якось образив, безсумнівно, але не розумів, як саме. Я привів Вінсона до офісу, бо довіряв Навіну і сподівався, що він це помітить.

Він сухо посміхнуся, коли я повертався до своєї кімнати, а потім розвернувся до Вінсона з серйозними запитаннями, і його обличчя посерйознішало.

Я з’їв бляшанку холодних смажених бобів, випив пінту молока і завершив цей прийом екстреного обіднього пайка келихом рому. Залишивши двері відчиненими, я вмостився на своєму улюбленому кріслі, оббитому вицвілою темно-синьою шкірою. Це було директорське крісло. Джасвант Синг отримав його від попереднього директора, який дістав його від якогось письменника зі збіса хорошим смаком на крісла. Я купив те крісло у Джасванта, а йому натомість поставив нове сяйливе директорське крісло.

Джасвант обожнював своє нове крісло й обвішав його вогниками. Я ж поставив старе крісло в кутку, де було видно балкон, а ще коридор, директорський стіл і сходи на шляху до нього. Там я написав одні з найкращих своїх творів.

Я саме писав дещо з найкращого, коли в двері постукав Навін.

— Є хвилинка? — запитав він.

Він був розумний, хоробрий і відданий. Він був добрий і чесний. Ідеальний син і брат. Але я писав.

— Скільки хвилинок?

— Кілька.

— Звісно,— сказав я, відкладаючи записника.— Заходь і сідай.

Він сів на дивані й роззирнувся навколо. Не було там особливо на щось дивитися.

— Ти завжди залишаєш двері відчиненими?

— Лише коли не сплю.

— Твоє помешкання...— почав він, шукаючи підказок у кімнаті, підготовленій для втечі.— Схоже на військовий табір, якщо розумієш мене. Я гадав, тут стане тепліше, ну, знаєш, якщо ти поживеш тут довше. Але... цього не відбулося.

— Карла називає це «втікацьким шиком».

— Їй тут подобається?

— Ні. Що в тебе на думці, Навіне?

— Діва,— повідомив він, видихаючи це ім’я, опустивши голову.

— А що з нею?

— Вона запропонувала мені роботу,— розповів він, і його обличчя зморщилося від страждання.— Саме тому я був таким нервовим.

— Ну, робота — це не так уже й погано.

— Ти не розумієш. Вона призначила мені зустріч. Один з її працівників відвів мене аж на дах її будинку на Ворлі-Сіфейсі. Там у неї офіси. Я давно її не бачив. Вона... ми обоє мали справи.

Він хотів ще щось розповісти, але стиснув вуста. Я чекав, а потім підохотив його.

— Ага.

— Вона... вона вигляд мала неймовірний. Вона підрізала волосся. Зачіска справді чудова. Одягла червоне. На даху було вітряно. Я вилупився на неї. На мить я дозволив собі вірити, що вона покликала мене туди, щоб сказати...

Він схилив голову і втупився в свої руки.

— Але натомість вона покликала тебе туди, щоб запропонувати роботу.

— Так.

— З великою зарплатнею?

— Так. Насправді навіть завеликою.

— Гаразд,— мовив я.— Вона намагається захистити тебе. Вона зациклена на тобі. Ви пережили багато чого разом. Вона хвилюється, що тепер через «Бюро втраченого кохання» ти знову повертаєшся на вулицю.

— Ти справді так гадаєш?

— Я гадаю, що вона намагається так показати свою турботу про тебе. Це не погано, а навпаки, добре.

— Може, ти й маєш рацію. Вона майже поцілувала мене тієї ночі, пам’ятаєш?

— Вона звеліла тобі заткнутися і поцілувати її. Може, тобі варто це зробити.

— А знаєш,— міркував він,— нова Діва, чоловіче, до неї ще потрібно звикнути. Я завжди знав, що думає стара Діва і що вона скаже. Щасливу, усміхнену Діву неможливо зрозуміти. Це неначе сніг на радарі. Це неначе мені потрібно знову закохатися в ту саму жінку.

— Знаєш, я колись прочитав книгу під назвою «Жінки для чайників».

— Що ти з неї виніс?

— Я не зміг нічого там розібрати. Але вона підтвердила одну річ з мого власного досвіду, яка полягає в тому, що ти не можеш збагнути думок жінки, поки вона сама про них не розповість. А щоб вона це зробила, ти маєш запитати. Колись тобі доведеться запитати в цієї дівчини, чи це серйозно.

— Гадаєш, я маю погодитись на роботу?

— Звісно ж, ні. Ти працював на її батька. Тепер ти працюєш на себе. Вона з більшою повагою поставиться до «ні», аніж до «так». Вона напевне знайде інший шлях тримати тебе неподалік.

Він підвівся, аби піти, і хотів помити свого келиха. Я поставив його на стіл.

— Ти гарна людина, Навіне,— сказав я.— І Діва знає, наскільки гарна.

Він повернувся до виходу, але блискавично розвернувся назад, як боксер.

— Агов, не забудь про сьогоднішні перегони.

— Які перегони?

— А ти не чув? Чару і Парі потрапили до нетрищ, і я кинув виклик Бенісії. Усе вже готово.

— Бенісія погодилася?

— Вона не проти.

— Ти з нею познайомився?

— Типу. Побачимося пізніше.

— Зачекай-но. Типу?

Він знову розслабився, але уникав мого погляду, прихилившись до одвірка.

— Я домовився з нею про зустріч, аби придбати прикраси,— зізнався він.— Це єдиний спосіб побачитися з нею. Цю дівчину важко знайти. Вона посадила мене на килимі в дуже старій квартирі. Вона орендує її під офіс. І вона провела всю трансакцію в нікабі[141].

— Повністю чорний костюм, чи лише маска?

— Лише маска. А ті очі, чоловіче, кажу тобі!

— Вона мусульманка?

— Ні. Я цим цікавився, але вона сказала, що ні. Їй просто подобається нікаб. Узагалі-то, це не зовсім нікаб. Це просто сонцезахисна маска, що затуляє обличчя, і відкритими залишаються лише очі. Вона, мабуть, її спеціально замовила. Ті очі, чоловіче, кажу тобі!

— Героїня у масці. Карлі вона сподобається.

— Ті очі, чоловіче,— повторив він.— Кажу тобі.

— Заспокойся, Навіне. Як усе було, ну, з Бенісією?

— Я виконав угоду, придбав жменю раджастанських прикрас як вияв доброї волі, а потім пояснив їй ситуацію. Вона погодилась, але з однією умовою.

— Ох ці постійні правила та умови!

— Я маю запросити її на побачення.

— Якщо переможеш чи якщо програєш?

— Переможу, програю і навіть якщо буде нічия.

— Жартуєш?

— Ні, я серйозно.

— Дідько, Навіне. Діва не побачить у рожевому світлі того факту, що ти на побаченні з загадковою жінкою, яка на додачу кермує вінтажним мотоциклом «350сс» швидше, ніж будь-хто у Бомбеї.

— Будь-хто, крім мене,— переконував Навін.— Я тренувався, Ліне. Я прудкий.

— Тобі знадобиться твоя прудкість, коли Діва почує про це побачення.

— Це вже вирішено,— сказав він.

— Ну, Діва однозначно надере тобі дупу за це, але також ти однозначно заробиш кілька очок у Дідьє, хлопче. Він просто очманіє, коли почує про це.

— Він уже знає. Усі знають. Усі... окрім Діви. Я гадав, ти також знаєш.

Я не знав. Ніхто мені не розповів. Якимось чином я відколовся від дружної компанії, яку допоміг створити.

— Де будуть перегони?

— Будівля «Ейр-Індії», Марін-драйв, Педдер-роуд і назад, три кола.

— Де ви розвертатиметеся на Педдер-роуд?

— На останньому світлофорі перед Хаджі Алі.

— Коли?

— Опівночі.

— Копам це сподобається.

— Копи допомагають нам. Вони наглядатимуть за рухом транспорту, і ми такі вдячні за цю співпрацю, так би мовити, що повністю сплатили заявлену суму, а було там чимало. Ми мусили їх залучити. Нам знадобилися поліцейські рації, аби скликати перегони. У цьому задіяно достобіса грошей.

— Навіть мої,— розсміявсь я.

— А знаєш,— завагався він,— перебуваючи в гущавині подій з планування перегонів, я взагалі не подумав, як Діва відреагує на моє побачення з Бенісією.

— Навіне, ти не можеш звинувачувати у всьому ці події.

— Але якби я й досі був зі старою Дівою, ну, знаєш, яка давала мені по яйцях щоразу, як я підводився, то такого б не сталося.

— Запроси на побачення нову Діву. Вона може сподобатися Бенісії. І Діва обожнює прикраси.

— Бенісія мала на думці не зовсім таке побачення.

— Звідки ти знаєш?

— Ті очі,— згадав він.— Вона таке робила... вона була... ти не бачив, але це точно. Вона хоче не лише побачення.

— І ти на це погодився?

— Я ж казав, що захопився.

— Відклич парі.

— Я не можу цього зробити. Забагато людей поставило забагато грошей на ці перегони. Я маю бути у цьому на всі сто.

— Ну, коли підеш на побачення з Бенісією, розкажи їй, що закоханий в іншу. Скажи їй те, що мав розповісти, коли дівчина в сонцезахисній масці-нікабі запросила тебе на більш ніж побачення.

— Я кепсько почуваюся,— зізнався він.

— Не почувайся кепсько. Отримай перемогу на перегонах і розстав усі крапки над «і».

Він обійняв мене настільки міцно, що я немов опинився посередині річки: вода несеться повз, дістаючи аж до грудей, але не збиває з ніг.

За мить Навін рвонув у двері.

— Побачимося на місці! — гукнув він, кидаючись на сходи.

— Чекай! — згадав я, і він повернувся на верхню сходинку.

— Ця дівчина, подруга Вінсона, Ранвей.

— Так,— сказав він, тримаючись на одній нозі, неначе олень, який чекає можливості розігнатися.— Я вже говорив з ним. Він був у офісі з Дідьє.

— Вона і моя подруга також. Якщо намагатимешся її знайти, то спробуй щось духовне. Я б почав звідти.

— Гаразд, духовне. Зрозумів. Щось іще?

— Ні. Біжи.

Він потупав сходами вниз.

Чомусь мені захотілося зачинити двері, замкнути їх, почистити пістолета, погострити ножі, щось написати і напитися так, аби проґавити перегони. Тієї миті я більше не хотів знати нічого про чужу любовну драму.

Я підвівся і пішов до дверей, але Вінсон мене випередив.

— Є хвилинка?

— До біса це все, чоловіче, та в кого немає тієї хвилини? І хто ще не знає, що потрібна не одна хвилина? Усі. Тож залиш свою самокритичну пасивну агресію біля дверей, заходь, припаркуй своє тіло на дивані Олега, випий пива і розкажи мені свої думки, та думки Олега, якщо їх розгадаєш.

— А ти завівся,— зауважив він, сідаючи.

Я жбурнув йому пиво.

— Гарний диван,— вирішив він.— Хто такий Олег?

— Що в тебе на думці, Вінсоне?

Він заговорив про неї — про дівчину з Північних Земель, яка мала лід ув очах, хай де вона була. Він звинувачував себе в надмірній опіці, бо змушував її почуватися ув’язненою, і в тому, що приховував власних почуттів, і багато ще в чому.

— Чоловіче, ти сам перетворився на в’язня,— сказав я.

— Я в’язень?

— Ти прикутий до своєї діяльності, Вінсоне, а вона — вільна птаха.

— Що ти маєш на увазі?

— Я не говоритиму про Ранвей не в її присутності,— повідомив я.— Але можу сказати, що вона досить чутлива особа, і твоя робота завдає їй болю. Її попередній хлопець помер від героїну, пам’ятаєш?

— Я не вживаю героїну.

— Ти наркоділок, Вінсоне.

— Я тримав її подалі від цього,— захищався він.— Вона нічого не знає про мою діяльність.

— Ну, навіть трішечки знаючи цю дівчину, я гадаю, її хвилює те, чим ти займаєшся. Я не знаю напевне, Вінсоне, але думаю, що перед тобою може постати вибір між грішми й дівчиною.

— Я не можу, ну, типу, підтримувати свій стиль життя без цього заробітку. Я живу з розмахом, Ліне, і мені це подобається.

— Живи скромніше.

— Але Ранвей...

— Ранвей звикне, принаймні якщо ти залишиш покоївку. Їй подобається твоя покоївка.

— Спочатку ти мусиш її знайти.

— Ти сам її знайдеш. Чи вона знайде тебе. Вона сильніша, ніж видається. З нею все буде гаразд.

— Дякую, Ліне,— сказав він, підводячись.

— За що?

— Ти не вважаєш мене тюхтієм через усі ці переживання. Через кохання до неї. Копи гадають, що я схибнувся.

— Копи вважають, що будь-яка людина, яка добровільно заходить до поліцейського відділку, втратила глузд, і вони мають на те підстави.

— Ти справді думаєш, що Ранвей до мене повернеться?

— Вона може повернутися до тебе, але не до того, чим ти займаєшся.

Він повільно побрів сходами, занепокоєно хитаючи головою.

Віра — це беззаперечна любов, а любов — це беззаперечна віра. Ми з Вінсоном і Навіном були закоханими чоловіками, які лишилися без коханих жінок, а віра була деревом без затінку. Я сподівався, що Вінсону пощастить і Ранвей побажає знайтися. Я сподівався, що Діва стане для Навіна притулком упевненості. І я сподівався, що затія Карли, хай у чому вона полягала, не коштуватиме нам того, що ми майже мали.

Розділ 65

Я вже майже зачинив двері, але Дідьє притримав їх рукою ззовні та знову відчинив.

— У мене проблема,— сказав він, упавши усім тілом на диван.

— Мабуть, варто брати погодинну оренду за цього дивана,— мовив я.— Він має більше роботи за мене.

— Сьогодні буде особлива вечірка.

— Ага.

— Костюмована вечірка.

— Я зачиняю двері, Дідьє.

— У найкращого костюмера залишилося тільки два костюми, і я обидва зарезервував, але не можу вирішити.

— Що там було?

— Гладіатор і балерина.

— Не бачу, в чому полягає проблема.

— Проблема? Ти не бачиш проблеми? Дідьє ідеально пасують обидві ролі, звісно ж, тож просто неможливо обрати між ними.

— Ясно.

— Ліне, що ж мені робити?

— Моя тобі порада,— запропонував я, збираючи енергію з дивана Олега,— візьми верх гладіатора і низ балерини. Ти будеш гладериною.

— Гладерина,— пожвавився він, кидаючись до дверей.— Я мушу негайно це поміряти.

Він почовгав униз, а я почовгав до дверей і нарешті спромігся надовго їх зачинити. Я мав би зрадіти, але цього не відбулося. Мені не подобалися зачинені двері, практично будь-де. Мені навіть уві сні не подобалися зачинені двері — ті, в які я гатив щоночі.

Я вмостився на своєму кріслі, але не міг писати. Я занадто довго витріщався на замкнені двері, тож знову опинився там, у клітці.

Кожен удар, націлений на прикуту людину, кожна ін’єкція, спрямована на придушення бунту, кожен розряд струму, щоб знищити силі духу,— це образа того, ким будемо ми, коли станемо тими, якими нас визначає доля. Час — це мембрана, сполучна тканина, і її можна поранити. Час не в змозі загоїти всі рани. Час — це і є всі рани. Лише любов і прощення здатні загоїти всі рани.

Ненависть завжди залишає плями. Але інколи ця ненависть не твоя. Інколи ти прикутий, а ненависть, яку вбивають у тіло й розум, належить іншій людині, вирощена в іншому серці, й забувати її доводиться довше.

Навіть якщо колись ми знайдемо можливість переплести пасма кохання і віри, знайдених на життєвому шляху, ця пляма назавжди залишиться на шкірі як те, що неможливо забути, те вчора, яке глядить на тебе, коли ти дивишся на зачинені двері.

Я довго був загубленим сином: тікав від друзів, тікав від кохання, повертав ключа спогадів про страх, злість, заколот, тюремний бунт, спалення каплиці, вартових у броні, людей, готових померти, аби не терпіти отакого ще бодай день, як і я готовий був померти, стоячи на стіні, а натомість утік.

Час також помре разом з нами, коли помре всесвіт, а потім знову переродиться. Час — живий організм, схожий на нас, з народженням, тривалістю життя і вмиранням. Час має серцебиття, але воно не наше, скільки б ми не приносили заради нього жертв. Нам не потрібен Час. Час потребує нас. Навіть Час полюбляє товариство.

Я відвів погляд від дверей — і побіг до Карлиних полів, Карлиних озер, Карлиних берегів і лісів, Карлиних хмар, Карлиних штормів, які рвуть усе на шмаття, а коли дістався туди, то написав рядки про Карлу і Час, які воюють заради кохання.

Це не спрацювало. Але я відмітив цю сторінку, коли згортав записника, бо дещо з найкращих творів з’являється з того, що спочатку не спрацювало.

Я вийшов на балкон і викурив один з косяків Дідьє.

Перехрестя внизу було відносно порожнє. Шалені комашині автівки повернулися до своїх вуликів. Уже потрібно було виїжджати на свій останній об’їзд, та й перегони Навіна з Бенісією були не за горами, але я не хотів навіть ворушитися.

Карла, Дідьє, Навін, Зодіаки Джорджі, Кавіта... я не міг збагнути, що відбувається. Було так багато змін, так багато непевного, так часто здавалося, що я не на тому боці невидимої стіни.

Я загубився в хаосі всього цього. Я змарнував вечір роздаючи поради іншим, але не міг нічого порадити собі. Я лише міг дослухатися до інстинкту і змусити Карлу обрати раз і назавжди: життя зі мною десь в іншому місці чи життя в Місті-Острові без мене.

Хай чим вона займалась у Бомбеї, це не включало мене, а хотілося б. Я був готовий забратися звідси і чекати на неї десь у іншому місці, якщо Карла не захоче поїхати разом зі мною зразу. Я знав, що вона буде на перегонах. Я хотів там бути. Я мав поговорити з нею, навіть якщо тільки для прощання.

Коли твоє життя не має плану, окрім найпрямішої дороги з міста, а твоє серце занадто довго чекало на правду, чи твоя душа занадто довго чекала на нову пісню, Доля інколи ударяє в землю священною патерицею, і шлях тобі перегороджує вогонь.

Повз мене на вбивчій швидкості летіли автомобілі. Я помітив людей Гусейна і скорпіонів, які мчали у протилежних напрямках. До мене наближався їздець. Його мотоцикл мав дуже високі ручки. Я впізнав його ще за два квартали. То був Раві.

Я поставив свого мотоцикла на бокову опору і підкликав Раві до себе.

— Що відбувається?

— Пожежа в будинку Хадербгая,— випалив він, під’їжджаючи ближче.

— У маєтку?

— Так, чоловіче.

— Назір цілий? А Тарик?

— Ніхто не знає. Намагаються врятувати мечеть. Це все, що я чув. Лише мотоцикли можуть туди прорватися. Кажуть, що на Мугаммед-Алі-роуд усе заблоковано. Не потикайся сьогодні на вулиці, Ліне.

Маєток Хадербгая палає.

Перед моїм внутрішнім зором постав хлопчина на імператорському троні: голова нахилена вбік, довгі пальці підтримують голову. Постав і мій афганський друга Назір: сірувате обличчя осяяне світанковими молитвами.

І щось витягнули з моїх грудей, щось чуже, і з’явилося відчуття розмиття зв’язку. Я відчув, як кохання кудись вислизає, витікає з мене, мов скорбота порізала вени. І я злякався за нас усіх.

Раві попрямував далі, а я завів свого мотоцикла і помчав за ним.

Відтоді заклик смерті був інколи сильнішим, аніж воля до життя. А інколи я видряпувався на щоглу страху свого серця, того човна на морі, й розкидав руки назустріч шторму, ламаючи світ.

Розділ 66

Раві їхав швидко, але я відставав від нього лише на кілька секунд. Спочатку ми досить легко пройшли вздовж драконового хребта Мугаммед-Алі-роуд, але нарешті наразилися на стіну легковиків, вантажівок і автобусів з вимкненими двигунами.

Нам довелося скористатися стежками, заповненими людьми, які не могли піти заблокованою дорогою. Добре, що Раві їхав попереду, бо він розштовхував людей кермом свого мотоцикла. Він домовлявся з ногами, і руками, і дитячими верткими головами поважно, нікому не шкодячи, але притримуючись пішохідної швидкості. Дорогою він повторював одне слово.

Хадербгай!

Він горлав його знову і знову, неначе заклинання. І люди розходилися, почувши його.

Компанія, створена Хадербгаєм, була лялечкою санджайської компанії і метеликом компанії Вішну, та коли кров у вогні, лиш ім’я Хадербгая мало колір інстинкту і владу розводити людські хвилі.

Я боявся втратити Раві з поля зору й отримати на дорозі свою людську хвилю, тому їхав занадто близько до нього й кілька разів штурхав крило мотоцикла попереду.

Раві спокійно сигналив, щоб заспокоїти мене, а потім знову починав волати забуте ім’я.

Хадербгай!

Ми досягай рогу біля мечеті, але стіна мотоциклів, ручних візків і велосипедів заблокувала шлях. Людська течія розбіглася, просочуючись крізь діри у транспорті на дорозі.

Крізь арки дашків видно було дим, язики полум’я і пожежні машини. Дорога біля нас перетворилась на суцільну стіну з автомобілів і автобусів.

Ми запхали наші мотоцикли у якісь двері, використали мого ланцюга, щоб зчепити їх разом, і почали дертися крізь стіну велосипедів, корзин і возиків, зрізаючи шлях під вивісками крамниць.

Ми скотилися крутим металевим дашком, приземлившись за поліційною загорожею, де закінчувалася транспортна блокада. Там був шматок мотузки, натягнутий поліцією від крила автомобіля «амбасадор» до ручки візка. Це єдине, що зупиняло людську повінь. Ми підняли мотузку і прослизнули поза крамницями біля підніжжя мечеті, прямуючи до маєтку Хадербгая.

Пожежники націлили потужні рукави на стіни мечеті, намагаючись завадити поширенню вогню. Мечеть ще стояла, та коли ми просувалися крізь чорні змії дірявих пожежних рукавів, то побачили, що маєток Хадербгая вже знищений.

Одинокий загін пожежників намагався пригасити вогонь, але більшість ресурсів пішло на гасіння пожежі в мечеті та перешкоджання поширенню катастрофи на вулицях.

Люди кількох мафіозних компаній уже були там — розмістилися на вузькій вулиці навпроти, витріщаючись на язики полум’я, які розфарбовували лють на їхніх обличчях. То були здебільшого люди компанії Гусейна, але було кілька людей Вішну й гангстери інших компаній. Їх було десь із двадцятеро. Абдулла стояв посередині, його очі були дикі від вогню.

Пожежники стримували гангстерів, благаючи їх відступити і дозволити їм виконати свою роботу. Абдулла вийшов з шереги. Розіпхав трьох пожежників і вирубав ще одного, який намагався завадити йому увійти до будівлі. Абдулла розчинився у вогні.

Люди компанії оглядали пожежників, міркуючи, чи будуть ті битися. Пожежники носять форму. Люди компанії сприймають будь-кого у формі як представника іншої сторони.

Пожежники відступили, забираючи з собою колег. Їм платили, щоб рятувати людей, а не воювати з ними. Чоловіки, яким платили, щоб битися з людьми, тобто поліціянти, кинулися до відступаючих пожежників.

Бійки з копами — це непроста справа. Багацько копів полюбляють чубитись, але вони завзяті прихильники правил. Ніякого каліцтва і жодної зброї, лише чесне, пряме вибивання лайна одне з одного. Оце й були майже всі правила, окрім двох речей. По-перше, поліціянти мають дуже добру пам’ять, кращу, ніж у більшості знайомих мені злочинців, які набагато швидше пробачають і забувають. І по-друге, якщо справа вийде за рамки, вони можуть пристрелити тебе і вийти сухими з води.

Люди компанії заховали свою зброю чи повикидали і стали перед охопленою вогнем будівлею. Копи кинулися їх буцати ногами, а гангстери відбивалися.

Кожна секунда нашого життя — це мить вибору, а інакше ніяк. Я дивився на початок бійки приблизно однакової кількості противників: члени компанії тримали лінію. Я бачив, як підбігла нова зграя копів, щоб допомогти друзям. Раві відділився від мене з іще одним гангстером на прізвисько Хитрун, і вони кинулися в бійку. Я не міг залишатися осторонь. Я не міг за цим спостерігати. І не став. Я кинув свої ножі за візок і побіг у хаос, у якому нікому з нас не місце.

Біг я недовго. Коп урізав мені ще до бійки. Він був майстром. Він був спритний. Я почув дзвін, але не знав, який пішов раунд. Я діяв інстинктивно: пригнутися і закритися, а потім провести комбінацію. Я замахнувся, але коп уже лежав у мене під ногами. Високий Тоні, високий сухоребрий Тоні вирубав його.

Ми посилили лінію компанії. Копи підбігали на допомогу копам. Люди чубились і спотикалися. Копи дубасили копів. Люди компанії дубасили друзів.

Я схопив якогось копа за сорочку й підтягував ближче до себе. Я вирішив, що коли він не може вдарити мене, то й нікого іншого теж.

Я помилився і в тому, і в тому. Він замахнувся понад моїми ліктями, поціливши кудись мені в голову, і все вимкнулося: вимкнулася музика гурту «Клеш» десь у кімнаті, дуже далеко, з російським письменником.

Я полетів навзнак, а руки рефлекторно вчепилися в його сорочку, і коп полетів слідом. Інші копи кинулися до нього, тягнучи гангстерів у те місиво. Передня частина маєтку вже згоріла і почала обвалюватися. Ми попадали в зітліле дерево й попіл.

Не знаю, скільки саме людей опинилось на копі, який причавив мене: дерево людства впало. Запах ароматичних паличок випалював мені очі, наче його вже підпалили для мертвих, і заполонив повітря навколо нас: горіли шматочки сандалового дерева.

Посеред уламків палали обвуглені сторінки священних текстів. Я відчув запах горілого волосся і забагато поту від занадто великої кількості тіл, навалених згори.

Усередині маєтку почулися постріли. Несподівано я зрадів, що зверху лежали інші.

— Кулі вибухають від високої температури! — на маратхі пояснив офіцер.— Вони розриваються хаотично. Не стріляти.

Копи та члени компанії, що лежали наді мною, вирішили не ризикувати. Вони попригиналися, притискаючись до єдиної опори, за яку правив я. Я почав дихати, неначе той кролик, роблячи малесенькі вдихи. Кулі зупинилися, коли спорожніли їхні фантомні пістолети. Нарешті розвалилася арка в нас над головами. Гора людей припала ще нижче до землі.

Фрагменти писання відвалювалися від фальшивої арки й падали на нас. Я не міг підняти руки. Мої пальці й досі були зімкнені на сорочці копа. Я нічого не бачив. Я вдихав попіл з повітрям, але добре, що взагалі було те повітря.

А потім усе зупинилося. Копи та гангстери почали один за одним підводитися й задкувати. Коп згори був останній. Він намагався відповзти подалі, але ж я тримав його сорочку. Він продовжував кренитися, стоячи навколішках, не оглядаючись назад, аж доки я не відпустив ту сорочку.

Я зіп’явся на ноги, витер очі й поглянув на охоплений вогнем будинок. Палав будинок, де Хадербгай годинами навчав мене і витрачав години свого життя на філософські бесіди.

Арковий двір перетворився на тремтливі обриси, розмальовані червоно-жовтими язиками полум’я. Перегородки маєтку відпадали пластами. Палаюча рама, яка була лише зіркою дерев’яних балок, уже догоряла. Усе пропало. Пропало.

Я не міг цього витерпіти. Я не міг цього прийняти. Місце, яке стало для мене віковічним, якимось чином зникло в полум’ї та попелі.

Обернувшись, я побачив Абдуллу. Він стояв на одному коліні посеред вільного шматка землі, біля мечеті. Він тримав у руках хлопчика-короля — Тарика. Люди стояли віддалік, заворожені власним благоговінням. Абдулла колисав хлопчину, але голова Тарика вже похилилась у могилу, і його сильні молоді руки стали водоростями океану часу.

Бійка зупинилася. Копи на чималій відстані встановили нову барикаду. Люди рвонули крізь неї, щоб доторкнутися до хлопчикової накидки.

— А Назір? — запитав я Абдуллу, коли зміг протиснутись крізь скорботну юрму.— Ти бачив його всередині?

— Я зняв його тіло з хлопчика,— сказав Абдулла, і досі стоячи на коліні та плачучи.— Його більше немає. Я не зміг урятувати його тіло. Він уже був мертвий і палав, коли я забирав Тарика.

Абдулла теж уже був мертвий, і ми обоє це знали. Він пообіцяв своє життя Хадербгаю як щит для хлопчика, а той загинув. Обм’якле тіло було пошматованим прапором, накинутим на коліно Абдулли. Якщо це навіть коштуватиме Абдуллі останнього подиху, він змусить людей, які вбили Тарика і Назіра, перед смертю побачити той прапор перед очима.

— Ти впевнений, що він помер?

Абдулла поглянув на мене, і в його очах зяяли іранські пустелі.

— Гаразд, гаразд,— відступив я, занадто шокований, аби суперечити.

Назір був опорою, кам’яною опорою: чоловіком, який розповідає тобі все, як було, коли всі інші загинули.

— Він точно був мертвий, коли ти його знайшов?

— Так. Його тіло обгоріло, на спині, але його жертва зберегла обличчя і тіло Тарика. Їх застрелили, Ліне. Обох. А їхніх охоронців ніде немає.

Приголомшені плакальники відштовхнули мене вбік, щоб торкнутися поваленого короля. Я пробрався крізь натовп, який не могла стримати ніяка поліція. Люди виходили з усіх сходів і вузьких провулків. Я прорвався до головної вулиці й поліз через хитку стіну велосипедів і ручних візків, щоб знайти Раві, який стояв біля мого мотоцикла.

— Радий тебе нарешті бачити, чоловіче,— сказав він.— Мені потрібен мотоцикл. Це буде пекельна ніч.

Якщо пекло означає вогонь і лють, то він мав рацію. Обурення прориває греблю норову. Убивство в маєтку, яке поставило під загрозу ще й улюблену мечеть, випустить зграї вовків, і ми всі це знали. Чарівне місто, толерантне Місто-Острів, вже не було безпечним.

Я переживав, де Карла: чи вона в безпеці.

Я розімкнув свій ланцюг, звільнив мотоцикли, і ми газонули назад до Колаби. Раві покинув мене біля «Метро Джанкшн», щоб зустрітися зі своїми братами по зброї. Я побіг сходами готелю «Амрітсар», щоб перевірити, чи там Карла.

— Тобі потрібен душ,— зауважив Джасвант.— І чистий одяг.

Моя футболка, подерта в бійці, перетворилася на щось невідоме. Жилет обвуглився і почорнів. Голі руки вкрилися попелом і подряпинами.

— Ти її бачив?

— Вона пішла дивитися на перегони.

— Дякую.

— Пішов ти, баба,— мовив він, поки я перескакував три сходинки за раз.

Мені потрібно було знайти місце, де Карла спостерігатиме за легендарними перегонами. Я вирішив, що її спокусить найнебезпечніший виверт траси, місце, де Доля і Смерть дивитимуться разом і захоплять кошик для пікніка.

Туди було важко дістатися. Місто почали ізолювати, і мені довелося підкупити копів на чотирьох пропускних пунктах, щоб принаймні зберегти ножі.

Незгода між громадами може забрати тисячі життів будь-де в Індії, навіть у такому толерантному місті, як Бомбей. Копи добре перекрили вулиці, поки мечеть була в центрі пожежі, а індуїстів могли в цьому звинуватити.

Коли я нарешті дістався точки огляду, перегони вже розпочалися, і дорожні копи реагували на рапорти про бунт на Нал-базарі. «Натовп підходить з Донгрі»,— знову і знову звучало з поліцейських рацій на маратхі.

Я поїхав до центру соку біля Хаджі Алі. Гадав, що після перегонів Навін може святкувати чи приймати співчуття саме там, бо це було одним з небагатьох громадських місць, які ще лишилися відкритими для громадськості.

Поки я їхав, люди на вулицях бігли до індуїстського храму і мусульманської святині. Вони почули, що загорілися частини переважно мусульманського району Донгрі.

Мені довелося крутитись між ними, час до часу зупиняючись, аби пропустити нажаханих людей, які гнали просто на мене посеред дороги. Я плавно зупинився біля Хаджі Алі, залишивши свого мотоцикла подалі від довгої лінії незнайомих залізних коней, припаркованих перед входом. Я зазирнув до сокового бару і помітив Навіна, який сидів разом з Кавітою Синг.

Я озирнувся на гурт байкерів. Там була худа дівчина в масці-нікабі, червоній шкіряній куртці, білих джинсах і червоних кедах — Бенісія. Вона сиділа на своєму мотоциклі, матовому чорному вінтажному «350сс» зі зйомним кермом. На паливному баці написали фарбою слово «Ishq», яке означає «пристрасна любов».

Там стояло з десяток людей, і всі вони були одягнені в кольорову шкіру, незважаючи на спеку. Я не знав жодного з них. До мене обернулась голова. То була Карла.

Карла посміхнулась, але я не зрозумів, що казали її очі. Це було або «Так добре, що ти тут», або «Не роби дурниць». Я подолав відстань між нами і взяв її за руку.

— Карло, мені потрібно з тобою поговорити.

На мене зизили гонщики на японських мотоциклах. Я весь складався з попелу, подряпин і чорних плям.

— Що сталося? — запитала вона.

— Будинок Хадера,— розповів я.— Він знищений. Назір і Тарик загинули.

Душевна травма, справжня, змусила Карлу здригнутися, пронизала її тіло, аж голова смикнулася. Карла впала на мене й обхопила руками за пояс, і так ми повернулися до мотоцикла. Вона сіла на мотоциклі, повернувшись спиною до групи біля сокового бару.

— Ти, здається, поранений,— зауважила вона.— Усе гаразд?

— Це нічого, я...

— Ти був там, на пожежі?

— Так, я...

— Божевільний! — огризнулася вона, і ферзі аж скипіли.— Невже все й так недосить небезпечно, щоб ти не грався з вогнем? Чому я повинна докладати так багато зусиль, щоб уберегти тебе, коли ти так силкуєшся опинитись у небезпеці?

— Але я...

— Дістань мені косяка,— зажадала вона.

Ми почали смалити. Я слухав копів на посту неподалік — вони теревенили про ізоляцію всього міста як «План Б» і про те, що заколот поширився за межі Кроуфордського ринку, а ця територія була неподалік нас.

Я хотів забрати Карлу звідти. Я хотів забрати її додому, навіть брудний і все таке. Я хотів прийняти душ і відвідати її в бедуїнському шатрі.

Байкери не зводили з нас очей. Вони були накручені кавуновим соком і чиєюсь перемогою. Молодики, які жадали вразити дівчат, мовою тіла накликаючи неіснуючу кривду.

«Вогонь,— думав я.— Усе щезнуло. Повністю все. Назір, Назір, Назір, вони застрелили тебе і спалили тебе, мій брате».

— Він мертвий, хлопчик? — запитала Карла, хапаючись за мотузку подробиць і витягаючи мене з полум’я.

— Так. Я його бачив. Він був мертвий, але вогонь його не зачепив. Назір закрив його собою. Абдулла виніс тіло Тарика з будівлі, але мусив залишити Назіра всередині.

— Нехай усесвіт утішить цю молоду повернену душу,— мовила вона.

— Втішить обидві їхні душі.

— Обидві їхні душі,— повторила вона.

— Їх застрелили, Карло, а охорона кудись зникла.

— Ти певен?

На мить я подивився на неї так само, як Абдулла дивився на мене посеред палаючої вулиці, тримаючи на руках останнього з роду.

— Гаразд,— сказала вона.— Гаразд.

До нас підійшов байкер. Я обійшов мотоцикла.

— Ти в нормі, Карло? — запитав хлопчина-байкер.— Цей тип дістає тебе?

— Ні, Джеку,— люб’язно запевнив я.— А от ти дістаєш мене. Відвали.

Він був гарним малим, напевне, але це була невдала мить невдалої ночі. І на додачу я розмовляв зі своєю дівчиною.

— Хто ти в біса такий ?

— Я той, хто радить тобі відвалити, Джеку, поки ще можеш.

— Іди і присядь, Абгаю,— звернулась до нього Карла, так і стоячи спиною.

— Будь-що для тебе, Карло,— проспівав Абгай, уклоняючись, а його блискуча косуха зарипіла, неначе сходи.— Якщо знадоблюсь тобі, я буду он там.

Він почав задкувати, стріляючи в мене очима, аж доки не приєднався до своїх друзів.

— Хороший хлопчина,— мовив я.

— Вони всі хороші хлопці,— погодилася вона.— І всі вони будуть сьогодні на вечірці.

— На якій вечірці?

— Вечірці, на яку я скасувала твоє запрошення.

— Скасувала моє запрошення?

— Тебе запросили, але я скасувала це запрошення.

— Хто мене запросив, перш ніж ти це скасувала?

Вона трішки повернула голову вбік.

— Господиня, якщо хочеш знати.

— То про яку конкретно вечірку ми говоримо?

— Особливу вечірку, і віриш чи ні, мені довелося посмикати за ниточки, щоб викреслити тебе зі списку. Ти маєш бути не проти.

— Я зараз узагалі проти всього.

До нас підійшов ще один байкер, зиркаючи на мене з-за спини Карли. Він чомусь засмутився. Я підніс руку і доповнив це суворим виразом обличчя, й це його зупинило.

— Не варто.

Він відійшов.

— Заспокойся, Ліне,— попросила Карла, наблизившись на відстань поцілунку.

— Сьогодні це максимум спокою.

— Вони ж друзі. Не надто хороші друзі й не надто близькі, але корисні.

— Їдь зі мною, Карло.

— Я не можу...— почала вона.

— Можеш.

— Не можу.

— Я переміг, Ліне! — вигукнув Навін, несучись, щоб обійняти мене.— Що за перегони! Ця дівчина просто феноменальна, але я переміг. Ти це бачив?

— Чудово, Навіне,— сказав я.— Попроси своїх друзів-байкерів угамуватися.

— А, їх? — розсміявся він.— Вони запальні, але хлопці просто полюбляють їзду, друже.

— До речі про їзду,— згадала Карла,— сьогодні я в парі з Бенісією.

— Ти... що?

— Навін везе на костюмовану вечірку Кавіту, а я їду з Бенісією. Сподіваюся, тебе це не хвилює?

Мене це надзвичайно хвилювало, і хотілося підняти мотоцикли і жбурнути ними в Бога.

— А знаєш що,— вирішив Навін, спостерігаючи за мною та Карлою.— Я буду отам, коли ви зберетеся вирушати.

Він кілька кроків задкував, а потім побіг до своїх друзів.

— Якщо мені, щоб поговорити з тобою, Карло, доводиться обгоряти чи отримувати прочуханки,— мовив я, коли ми залишилися наодинці,— нам напевне потрібна буде консультація у психолога.

— Говори за себе,— мовила вона, відхиляючись подалі.— Консультації для людей, які занадто знуджені, щоб розповідати правду.

— Кумедно чути таке від того, хто знову не каже мені правди.

— Я не можу розповісти тобі всієї правди. Я гадала, ти це розумієш.

— Я нічого не розумію. Ти справді сьогодні поїдеш з цими людьми ?

Вона глянула через плече і знову обернулася до мене.

— Ця вечірка — щось зовсім інше. Ти віриш мені в тому, що я йду на цю вечірку і скасувала твоє запрошення, бо кохаю тебе?

— Я маю на увазі, що ти йдеш на вечірку, будь-яку вечірку, байдуже яку, після сьогоднішніх подій?

Карла на секунду розтулила губи, показуючи зціплені зуби. Її очі були широко розплющені. Я знав цей погляд. Він був загрозливим, стриманим: стримував те, що могло мене образити. Однак мені було байдуже.

— Ти знала їх, Карло. Ми ж говоримо про Назіра. Не знаю як ти, але зараз я хочу одного — бути з тобою.

— Це важко — те, що відбулося з хлопчиком...

— Із Назіром.

— Із Назіром. Любим Назіром.

Вона зупинилася: спогади про кремезного афганця стирали її рішучість. Ми з Карлою обоє запалили одну лампу, коли Назір відчинив двері маєтку й ми побачили обличчя з глибокими зморшками і похмурою посмішкою.

Вона зробила глибокий вдих, посміхнулася мені й узяла за руки.

— Ця вечірка надзвичайно важлива, Ліне. Вона відчинить чимало потаємних дверей і дозволить мені зачинити одні двері, які непотрібно було взагалі відчиняти.

— Які двері?

— Ще зарано. Прошу, довірся мені. Прошу. Просто повір, коли я кажу, що ця вечірка подарує мені шанс кинути все це і жити довго, не оглядаючись назад.

— Чому ця вечірка така важлива?

— Господи! Ти не даси мені спокою, правда ж? І ти мені не повіриш.

— Ти відкриваєш мені так мало, Карло. І це погана ніч. Мені прикро. Гадаю, я трохи похитнувся у своїй вірі.

Вона подивилася на мене — може, трохи розчаровано, може, просто роздивляючись розчарування на моєму обличчі.

— Гаразд,— мовила вона.— Це вечірка для фетишистів.

— І... що?

— Це перша така в Бомбеї, і багато запрошених знімуть багато вуалей.

— Наскільки багато вуалей?

— Усі, звісно,— м’яко сказала вона, тримаючи руку на моїй щоці.— Саме тому я скасувала твоє запрошення.

— Що?

— Ти подобаєшся мені таким, як є. Я кохаю тебе таким, як є. Саме це і є головним, так чи так. Я не збираюся зіпсувати це, дозволивши тобі програти у Вавилоні.

— Але ж ти йдеш.

— Я не ти, любий,— пояснила Карла.— А ти не я.

— Їдьмо зі мною, Карло.

— Я маю піти туди, Ліне,— наполягала вона.— Є речі, які необхідно завершити. Просто повір мені.

— Усе вже завершено. Ходімо зі мною.

— Мені потрібно йти,— сказала Карла, стрибнувши на землю, але я притримав її пальцями за зап’ясток, куди зазвичай вдягають браслет.

— Якщо ти ще не чула, то сурма вже заграла. Стіни впали. Це...

— Біблійне посилання,— посміхнулася вона.— Спокусливо, Шантараме. Спокусливіше навіть за вечірку, але мені вже час.

— Я не жартую. Не час для вечірок. Нині час для будування барикад і оборони. Тут почнеться хаос. Горітимуть будинки. Горітимуть вулиці. Нам необхідно зібрати припаси, перечекати, а потім знайти інше місто.

Вона глянула таким закоханим поглядом, що я неначе поплив у річці щирої прихильності, навіть не уявляючи, як покинув узбережжя.

— Це те, що робить нас одним цілим, робить нас вартими одне одного,— мовила Карла.

Я просто вимкнувся. Вона була занадто близько. Світло з розбурханого сокового бару для автомобілістів запалило неонове полум’я в її очах, і я знову палав.

— Що це означає?

— Не став на мені крапку,— прошепотіла вона.

— Але...

— Не смій ставити на мені крапку,— сказала вона.

І поцілувала мене. Вона поцілувала мене так щиро, що коли я розплющив очі, Карли вже не було.

Вона приєдналася до байкерів. Вони почали прогрівати двигуни. Карла залізла на мотоцикл Бенісії.

Іспанська гонщиця натягнула закритого шолома й опустила козирка: чорний вигин світла, де мали бути її очі. Вона серйозно сприймала свій особистий простір, а таке важко засуджувати. Але Карла сиділа на її мотоциклі, і я хотів це засудити. Бенісія нахилилася, щоб ухопитися за низько посаджені ручки керма, і Карла прихилилась до неї.

Потім випросталась і огляділась, її очі легко знайшли мене. Вона всміхнулася.

«Не став на мені крапку».

Вона пригорнулася до спини Бенісії.

Кавіта залізла на мотоцикла Навіна. Він зробив спритне коло довкруж сокового бару і під’їхав до мене.

— Чому ти не їдеш, Ліне? — запитав він, поки інші байкери газували.

«Була пожежа,— думав я.— Загинули люди. Загинув Назір. Місто частково перекрите». Але він був щасливий. Він був переможцем. Я не міг цього в нього відібрати.

— Розважайся, Навіне. Побачимося за кілька днів.

— Звісно.

Він почав газувати.

— Подумай-но, Незапрошений,— озвалася Кавіта, поки Навій готувався їхати.— Що таке жахливе є в тобі, що тебе не запросили на вечірку, Ліне?

Навін ударив по газу і ковзнув уперед, тримаючи зчеплення, а байкери це повторили.

Карла розкинула руки: Бенісія вже гуркотіла геть.

«Не став на мені крапку».

Я, обпалений, пошарпаний, побитий, засипаний попелом, лишився сам-один у перекритому місті.

«Не смій ставити на мені крапку».

Розділ 67

Я повернувся до «Амрітсару» і виповз по сходах, не обминувши жодної сходинки: моє тіло було важчим за силу волі.

— Ти мав рацію, Джасванте,— повідомив я, оминаючи його стола на шляху до своєї кімнати.— Мені потрібен душ.

— Я ж казав! Але тепер уже немає гарячої води, і все місто дуріє, тож так тобі й треба, баба, і на добраніч. Гарних снів.

Я сів за своїм столом, розгорнув записника і записав там свої почуття й побачене тієї ночі. Попіл з моєї руки бруднив сторінки. Моя ліва долоня притискала записник, лишаючи відбитки пальців, ідеально розташовані та добре промальовані, поки моя права долоня описувала сцену злочину.

Смоляні чорнильні язики полум’я обрамлювали сторінки. Язики полум’я відбивалися в очах поліцейських, полум’я відображалось у хромовано-блакитній стіні велосипедів, неонові язики з мотоциклетних викидів і сталевих чобіт, що викрешували бунтарські іскри з праведних манівців помсти.

Коли я вже не міг писати, то взяв пляшку і завалився в душ, як у в’язниці, повністю одягнений.

Я трохи випив і виправ свій брудний одяг, облущуючи його як листя — по одному листку за раз; випив ще трохи і помив своє ще брудніше тіло. Шкіра була квасна від запахів страху та його двійника — несамовитого страху.

«Їх застрелили. Вбили. Спалили. Вони мертві».

Чистий, обсохлий і голий, я запнув штори, заборонивши дню з’являтися, замкнув усі замки, розклав зброю в різних кутках кімнати, де вона могла б знадобитися, увімкнув музику на поганенькій акустичній системі, промовив молитву вдячності своїй поганенькій акустичній системі й почав міряти кімнату кроками.

Коли достатньо часу проводиш у камері, то вчишся ходити, бо ходьба заспокоює внутрішній голос, який закликає тебе втікати.

«Не смій ставити на мені крапку».

Я ходив. Ще трохи випив. Музика стала голоснішою, чи, може, вона просто здавалася голоснішою. Я опинився на хвилі Боба Марлі, яка знавісніло неслась до яскравішого узбережжя; хотілося побачити усмішку Карли, але раптом я усвідомив, що не маю її світлини.

Я безуспішно шукав, усе перерив і вирішив, що може допомогти косяк. Косяк допоміг віднайти безліч цікавих речей, про наявність яких я не знав, включно з дружнім цвіркуном, який не співав і переїхав на балкон, але фото Карли так і не знайшлося.

Я почав ловити кайф, і перша річ, що з’явилась у моєму записнику після безплідного пошуку, це запитання:

«Чи справжня Карла»?

Я написав ще багато іншого. Цитував поезію. «Коли тебе ганьбить і доля, й людські очі,— почав я і писав далі,— як того, в кого друзі одержимі»,— аж тут хтось дійсно одержимий почав тарабанити у двері.

Я продовжив свій бойовий танок, присвячений мертвим, і стукіт припинився, а гуркіт музики провів мене по кімнаті, й тоді я знову зміг писати.

Я написав кілька сторінок про Назіра. Любі небіжчики ніколи не полишають нашого серця, але їхня жива подоба блякне, вицвітаючи у річці спогадів. Я хотів описати ті очі: вони часто бували очима звіра — звіра на полюванні, невідомого і здатного на будь-що; ті гірські очі, народжені в полі зору найвищої вершини нашої планети, які тільки зрідка бували лампами в печері його ніжності.

Я описав почуття гумору, яке ховалося в його зморшках, коли він кривив обличчя. Я описав тінь, що накривала його обличчя за будь-якого освітлення, неначе на ньому від початку викарбували блідість.

Я описав його долоні — кігтясті лапи дракона Комодо. Чорна земля ранніх років праці затаврувала їх на все життя, проклавши марсіанські канали зморщок на його кістлявих пальцях. Деякі з них були такі глибокі, що нагадували порізи від ножа.

Я описав Тарика. Я написав про маленькі краплинки поту, що виступали в нього над устами, коли він удавав когось іншого. Я описав точність рухів, неначе його життя було чайною церемонією, яка ніколи не закінчувалась.

Я описав його красу. У цьому незграбному хлопчині вже зростав і формувався вродливий чоловік: це обличчя змусить дівчат принаймні двічі про нього згадати, а хоробрий погляд викликатиме на поєдинок кожного зустрічного чоловіка.

Я намагався його описати, залишити тут, урятувати і його, і Назіра словами, які, можливо, житимуть і далі.

Я писав, поки щось не видихалося, поки все не видихалося, і тоді я досяг того стану, коли слова зупиняються, і думки зупиняються, і залишаються лише емоції, відчуття — залишається одиноке серцебиття, яке звучить крізь холодні глибини внутрішнього океану. І я заснув, і снив про Карлу, яка витягала мене з вогню: її поцілунки випалювали кохання на моїй шкірі.

Частина XII

Розділ 68

Прокинувшись, я збагнув, що це не Карлині поцілунки обпалювали мені шкіру: я вимкнувся, упершись обличчям у статуетку бога Шиви, і його тризубець відчеканив свій слід на моїй щоці. Я заліз у душ і знову сполоснувся, вирішивши не відчиняти дверей ще принаймні кілька днів, а може, навіть продовжити своє вшанування померлих. Але витершись і поглянувши у дзеркало, я побачив, що слід тризубця нікуди не зник. Здавалося, що він залишиться на щоці ще кілька днів. І я знав: якщо я став настільки нерозсудливим, щоб нализатись і затаврувати своє обличчя, коли деякі вороги з радістю зроблять це за мене, то прийшов час завершувати з пиятиками.

А з цією освіжаючою думкою також прийшло усвідомлення, що Карла могла раніше піти з вечірки для фетишистів — і одразу ж застрягнути десь у Місті-Острові через заколот. Я одягнув свій бойовий стрій, перевірив кишені й вийшов до вестибюлю. Біля дверей, які вели на сходи, стояла барикада з меблів. У ті роки це була звичайна практика в готелях під час поліцейського перекриття міста, щоб підтримувати безпеку гостей на цьому боці барикади, а мародерів та погромників тримати на тому.

— Увесь Південний Бомбей перекритий,— повідомив Джасвант, читаючи газету.— Мені пощастило дістати цю газету. І ні, ти не зможеш її отримати, доки я не закінчу.

— Де?

— Ти ніде не зможеш її дістати. Бачиш межу, баба?

— Що саме перекрили?

— Усе.

Ця ізоляція означала, що я не зможу вдень їздити містом: ніхто не зможе.

— Як довго?

— Хіба тобі в біса не байдуже?

— Дідько, Джасванте. Як ти гадаєш? Один день — чи чотири?

— Враховуючи пожежі й бунти вчора вночі, я ставлю на три дні,— відповів він.— І повторюю, хіба тобі в біса не байдуже?

— Три дні? Не думаю, що маю досить натхнення на три дні.

— Натхнення! — сказав Джасвант, відкладаючи газету і розвертаючи до мене своє шикарне нове директорське крісло.

Він натиснув важіль на своєму столі й відсунув панель на стіні біля мене. Це була потаємна полиця, наповнена алкоголем, цигарками, перекусками, малесенькими пакетиками з пластівцями, картонками з молоком, пачками з кубиками цукру, горщиками з медом, тунцем, смаженими бобами, сірниками, свічками, аптечками і ще невідомо чим, напханим у банки.

Він узявся за ще один важіль, і навколо полиці спалахнув каскад манюсіньких вогників.

— Агов,— здивувався він, вглядаючись у тризубець на моєму обличчі, який підсвічувало його різнокольорове освітлення.— А ти в курсі, що в тебе на обличчі відбилася тришула[142]?

— Не треба фамільярності, Джасванте.

Він махнув рукою на свою полицю задоволень.

— Завжди радий залишити стосунки на бізнесовому рівні, баба,— мовив він, зводячи брови.— Тут ще й музика є.

Він натисну ще одного перемикача, і з колонок на столі вибухнула бганґра[143]. Прес-пап’є танцювало зі степлером на скляній поверхні, гоцаючи туди-сюди на відображенні Джасвантової посмішки.

— Ми — сикхи — навчилися пристосовуватись,— перекрикував музику він.— Якщо хочеш пережити Третю світову війну, то переїдь до сикхського району.

Він дограв пісню до кінця, а це була досить довга пісня.

— Це ніколи не набридає,— зітхнув він.— Хочеш ще раз послухати?

— Ні. Дякую. Я хочу купити твою випивку, поки до неї не дістався Дідьє.

— Дідьє тут немає.

— Я не хочу так ризикувати.

— Це... мабуть, найрозумніша річ, яку ти коли-небудь мені казав.

— Люди не кажуть нічого розумного, Джасванте, бо твоя поведінка не спонукає до цього.

— До біса поведінку,— вирішив він.

— Обвинувачення питань не має.

— Поведінка не оплачує мені оренди.

— Загорни мені трішки тієї оренди, Джасванте.

— Гаразд, гаразд, тільки не скидай свою довбану пом’яту сорочку, баба,— сказав він, приєднавшись до мене біля вікна та складаючи вказані припаси.

— А в тебе є хоч трохи вже скручених косяків? — запитав я.

— Звісно, у мене п’ятірки, десятки, п’ятнадцяти!...

— Я їх візьму.

— «Їх» — це скільки?

— Усі.

— Чі, чі! Чоловіче, невже ніхто не навчив тебе мистецтва ведення бізнесу?

— Просто дай мені шмаль, Джасванте.

— Ти ж навіть не питав про її вартість, друже.

— Скільки вона коштує, Джасванте?

— Бісовий мішок грошей, чоловіче.

— Підходить. Загорни.

— Ну ось, знову. Ти ж маєш битися за ціну, або це вже не ціна. Ти ж дуриш мене, коли не торгуєшся, навіть якщо я все одно отримаю навар. Так усе має бути, чоловіче.

— То скажи чесну ціну, Джасванте, а я її оплачу.

— Тобі не доходить,— спокійно пояснив він, неначе навчаючи мавпу.— Ця гра для двох, і в неї грають, щоб знайти ту чесну ціну. Це єдиний спосіб визначити будь-яку ціну. Якщо ми всі не будемо цього робити, то прийде капець. Саме такі шкідники, як ти, все паскудять, бо готові заплатити будь-що за невідь-що.

— Я заплачу цю суму, Джасванте.

— Дозволь тобі дещо розповісти. Ти не можеш відмовитися від цієї системи, чоловіче, хай як би намагався. Торг є основою бізнесу. Хіба ніхто тебе цього не навчив?

— Мені байдуже, скільки це коштує.

— Нікому не байдуже, скільки це коштує.

— Мені байдуже. Якщо я не зможу чогось собі дозволити, то не хочу цього. А якщо хочу щось, то можу це собі дозволити, і байдуже, скільки це коштує. Саме для цього і є гроші, хіба не так?

— Гроші — це річка, чоловіче. Дехто з нас пливе за течією, а дехто гребе до берега.

— Досить цих старих сикхських приказок.

— Це нова сикхська приказка. Я її щойно вигадав.

— Загорни припаси, Джасванте.

Джасвант зітхнув.

— Ти мені подобаєшся,— зізнався він.— Я ніколи не повторю цього на публіці, бо не люблю виносити свої почуття на люди. Усі це знають. Але ти мені подобаєшся, і в тобі можна розгледіти деякі досить цікаві якості. Я також бачу деякі помилки в твоєму духовному мисленні, а оскільки ти мені подобаєшся, радо можу перелаштувати кілька чакр, так би мовити.

— Ти вже виголошував цю промову, хіба ні? — поцікавився я, забираючи два пакунки необхідних речей.

— Кілька разів.

— І як усе минулося?

— Я вмію говорити, Ліне. Одного разу я грав Отелло у...

— Приємно вести з тобою справи, Джасванте.

— Саме так! — сказав він.— Саме це я й намагався тобі донести раніше! Ти мені подобаєшся, розумієш, та коли ти поводишся, неначе дитина, а сам уже не дитина, то забираєш усю забаву з процесу бути дорослим, дійшло?

Прийшов час для музики. Він увімкнув музику бганґра.

Я заховав свої припаси, з’їв дві банки тунця; поки всідалася їжа, погострив два свої ножі, а потім віджимався і підтягувався, доки ніч не дозволила пересуватися містом.

Цілковитий бандобаст, чи ізоляцію міста, неможливо порушити за білого дня. Дурень, який з’являється на центральній вулиці опівдні,— це жертва, або скоро нею стане. Копи були налякані. Їх було замало, щоб зупинити людей, коли ті підуть воювати одне з одним, чи навіть захистити банки. Ізоляція істотно спрощувала ситуацію для копів: якщо ти на вулиці, то перетворюєшся на м’ясо.

— Я йду надвір, Джасванте,— незадовго до опівночі сказав я.

— Дідька лисого. Ця барикада залишається на місці.

— Я її зіпсую, якщо спробую відсунути,— пояснив я, підходячи до барикади.

— Нізащо! — мовив він, обходячи свого стола, щоб відсунути барикаду від дверей.— Це заплутана оборона. Мій друг-парс міг би зробити її кращою, якби був тут. Але вона підійде, щоб стримати зомбі.

— Зомбі?

— Саме так усе й починається,— не вгавав він.— Усі це знають.

Він відсунув витвір зі стільців і лав від дверей і прочинив їх: показалася тоненька шпарина.

— Тобі потрібен пароль,— вирішив він.

— Навіщо?

— Щоб повернутися назад. Щоб я тебе впізнав.

— А може, підійде: відчини двері.

— Я схилявся до чогось більш персонального.

— Якщо повернуся, а ти не відчиниш дверей, то я їх виб’ю.

— Як?

— Завіси ззовні, Джасванте.

— Завіси! — просичав він.— Мій друг-парс передбачив би це. Закладаюся, що його барикада проти зомбі просто ідеальна.

— Джасванте, просто відчини кляті двері, коли я повернуся.

— Повертайся, будь ласка, неінфікованим,— звернувся він, знову барикадуючи двері.

Ніч — це Істина, яка носить багряну мантію, і люди танцюють вночі зовсім інакше. Найбезпечніший спосіб пересуватися Бомбеєм під час перекриття міста, якщо тобі справді припекло кудись висунутися,— це їхати на задньому сидінні поліцейського мотоцикла.

Я знав гарного копа, який потребував грошей. Корупція — це податок, накладений на будь-яке суспільство, яке не платить людям достатньо, щоб ті самі з нею боролися. На блокпостах коп розповідав про мене, що я — перекладач-волонтер, який попереджає туристів не виходити вночі на вулицю.

І ми дійсно час до часу зустрічали збентежених туристів, людей з рюкзаками, не наповненими припасами, щоб забарикадуватися в готелі у місті привидів, і люди раділи побачити копа, та ще й з іноземцем.

Ми проїжджали більшість блокпостів на холостому ходу, відповідаючи на запитання вигуком і помахом, і я їхав мовчазним містом позаду копа з пістолетом, платячи йому погодинно, щоб він під час своїх об’їздів допоміг мені знайти Карлу. Я хотів бути з нею чи принаймні знати, що вона в безпеці.

Легенди пишуть кров’ю та вогнем, а вулиці були достатньо закривавлені, щоб створити нові легенди. Дорожній коп, який мене супроводжував, розповів, що біля мечеті Набіла спалахнули запеклі зіткнення. Кілька людей загинуло, а багатьох поранили. Мечеть не постраждала — жодна кахля не тріснула. Люди назвали це дивом, забуваючи, скільки пожежників постраждало під час порятунку святого місця.

— Разючі часи,— по-індійському висловився дорожній коп Домінік, гукаючи через плече, поки ми їхали зі швидкістю равлика порожніми вулицями.

— Разюче лячні, Домініку.

— Отож-бо! — розсміявся він.

— Спробуймо готель «Магеш»,— запропонував я.

— Про ці часи можна буде розповідати своїм онукам,— сказав Домінік, повертаючи до «Магешу» і вдивляючись у кожен безлюдний провулок крізь завіси тіней.— Про часи, коли по Бомбею вільно блукали привиди.

Ми не знайшли Карлу, але знайшли її авто. Коли до нього під’їхали, то побачили за кермом Рендалла, а Вінсон сидів на задньому сидінні.

Рендалл зі свистом опустив вікно. Вінсон зі свистом хлебтав віскі.

— Привіт, Рендалле. Де Карла?

— Я не знаю, сер. Я не бачив її, відколи мадам поїхала на мотоциклі з міс Бенісією.

— Я її знайшов! — заволав із заднього сидіння Вінсон, трохи п’яний.

Я обернувся до нього.

— Де?

— В ашрамі! — радісно заявив він.

— Карла в ашрамі? Ні, хіба що вона його купує.

— Не Карла. Ранвей. Навін її знайшов. Вона в ашрамі, десь за сотню миль звідси. Я поїду туди, тільки-но все це вляжеться.

Я знову обернувся до Рендалла.

— Що відбувається?

— Мені наказали зустріти міс Карлу біля готелю «Амрітсар»,— розповів він.— Але бандобаст був такий стрімкий, що поліція заборонила кудись їхати, а покинути автомобіля не варіант, отож я й застряг тут, сер.

— А пасажир?

— Пан Вінсон вскочив до авто, коли мародер намагався вкрасти іншого автомобіля, схожого на цей, і його застрелили посеред вулиці, о другій годині дня, сер.

— Мені пощастило, що ти відімкнув дверцята, Рендалле,— сказав Вінсон, висуваючи шухлядку з алкоголем.

— І ти був тут увесь цей час?

— Так, сер, чекаючи на шанс зустрітися з міс Карлою в готелі «Амрітсар».

— «Магеш» лише за п’ятсот метрів звідси, Рендалле,— нагадав я.— Це невдала ніч, щоб стирчати надворі. Тобі там буде безпечніше.

— Я не покину транспортного засобу, сер, крім випадку загрози моєму життю. Мені досить комфортно. Але, може, пан Вінсон захоче добігти туди.

— Нізащо, чоловіче,— промимрив Вінсон.— Я хочу бути живим, аби знайти мою дівчину. Вона в ашрамі... А це потужна хрінь, друже.

Я глянув на Домініка.

«Заплатиш»,— досить справедливо промовив його погляд: я забагато просив.

— Перетвори це на авто преси,— вигадав він, хитаючи головою.— Ми прорвемося.

— У тебе є ручка й аркуш білого паперу? — запитав я.— Можеш намалювати табличку «ПРЕСА»?

Вони сперечалися через ескіз напису, як інколи чинять люди, навіть коли на кону важливі речі, але нарешті узгодили макет.

Рендалл прилаштував табличку на панелі приладів, підперши до скла за допомогою Карлиного черевика.

Домінік проводив нас через блокпост за блокпостом. Рендалл віддавав честь. Вінсон пив, удаючи представника преси.

У провулку за готелем «Амрітсар» я заплатив Домініку й подякував йому за допомогу.

— Ти гарна людина, Ліне,— посміхнувся він, ховаючи гроші.— Якби я думав навпаки, то пристрелив би тебе. Побачимося за дві години. Не хвилюйся. Ми знайдемо твою дівчину. Це ж Бомбей, яар. Бомбей завжди знаходить шлях до кохання. Відпочинь трохи.

Коп від’їхав геть, деренчання його мотоцикла нагадувало людям за зачиненими віконницями та дверима, що тут ще хтось — хоробрий чоловік, який підтримує лад.

Її горлорізи:— близнюки й метальники кислоти — випірнули з тіні. Я саме зібрався відповісти, але Рендалл зробив крок уперед, ставши біля мене.

Розділ 69

Коли Домінік поїхав, Рендалл прошмигнув навколо машини, щоб відчинити дверцята для Вінсона. Перш ніж він їх досягнув, з провулку озвався голос, і ми обоє завмерли.

— Я ж тебе попереджала,— сказала мадам Жу.— Я попереджала триматися подалі від Кавіти Синг.

— Прошу,— тихо втрутився він.

— Я все тримаю під контролем, Рендалле,— мовив я, намагаючись водночас спостерігати за п’ятьма небезпечними особами.— Мадам Жу проводить регулярні вистави в цьому провулку, і якимось чином я завжди маю на них квиток.

Вона розреготалася, але ніхто до неї не приєднався.

— Прошу, дозвольте мені сказати,— м’яко наполягав Рендалл.— Я чекав цього.

Він це серйозно хотів зробити. Я йому дозволив.

— Дозвольте мені відрекомендуватися, мадам,— почав він, звертаючись до постаті з вуаллю.— Я — Рендалл Соарес, один з двох чоловіків, які охороняють тут Жінку. Якщо хоч волосина впаде з її голови, я вб’ю тебе і твоїх посіпак. Це моє останнє попередження, мадам. Облиш нас, бо помреш.

Він був сміливцем. Це було більше, ніж я б зробив на його місці, бо знав, що спеціалізацією мадам Жу була другорядна помста. Я сподівався, що Рендалл не мав родичів, які носять спільне з ним прізвище і яких можна таким чином вистежити.

Рендалл тримав руку на кишені свого жакета. Метальники кислоти тримали свої руки в кишенях. Я тримав руки на своїх ножах. Мадам Жу почала задкувати в провулок, доки темрява знову її не поглинула.

— Рендалл Соарес,— повторила вона, перетворивши останнє слово на сичання гримучої змії.— Рендалл Соарес.

Посіпаки теж заховались у темряві. Провулок поринув у тишу.

— Знайди всіх знайомих Соаресів,— порадив я йому.— Ця жінка дуже злопам’ятна.

— У мене немає родини,— повідомив Рендалл.— Я сирота, якого віддали відразу після народження і ніколи не всиновлювали, а в шістнадцять випхнули з сиротинцю. Мадам Жу не може нашкодити родині, якої в мене нема.

— Ти справді б їх повбивав?

— А ви б такого не зробили хіба, сер?

— Я сподіваюся до цього не довести. Ти колишній військовий?

— Ні, сер, Індійська морська піхота.

— Морська піхота, га? Як довго?

— Шість років, сер.

— Що сталося? — гукнув з автомобіля Вінсон.

— Кажан потрапив не в ту дзвіницю, сер,— пояснив Рендалл, відчиняючи йому двері.— Кулачок, що стукає у ворота Пекла.

— Як у біса добре вибратися на повітря,— сказав Вінсон, потягуючись.— Я годинами сидів у авто. Маю відлити, чоловіче, негайно.

Він кинувся до найближчої стіни.

— Будь цивілізованим, Вінсоне,— мовив я.— Потерпи, поки не опинимося нагорі. Тут паркують мотоцикли.

Рендалл поставив авто біля стіни в арковому провулку, щоб інший транспорт міг проїжджати, але також забезпечивши можливість швидкої втечі.

— Ніхто його не зачепить,— запевнив я, коли Рендалл замкнув авто.— Ти можеш піднятися нагору і відпочити.

— Чудово, сер.

— Досить уже з цим сером, Рендалле. Називай мене Ліном, або Шантарамом, якщо подобається, але тільки не сером. Це неначе називати мене босом.

— Спасибі, пане Шантараме,— усміхнувся він, а в очах спалахнуло гоанське призахідне сонце.

— Я можу десь відлити? — запитав Вінсон, підстрибуючи на доріжці.

Ми з Рендаллом виволокли Вінсона по сходах, і я почав гатити У двері.

— Відчиняй, Джасванте.

— Який пароль? — гукнув з того боку Джасвант.

— Відчини бісові двері, сволото,— гаркнув я, тримаючи Вінсона.

— Ліне! — сказав Джасвант, стоячи за дверима.— Чого тобі треба?

— Чого мені треба, ти, орендодавська відмовка пенджабця? Мені треба задушити тебе твоїм же тюрбаном і заколоти твоїм же кирпаном[144].

— Тільки через мою хрещену сраку,— сказав він.— Чого тобі насправді треба?

Я глянув на Рендалла, який, здавалося, був собою задоволений. Я глянув на Вінсона, який обслинював мою руку. Він точно цим насолоджувався. Я глянув на замкнені двері власного готелю.

— Я б хотів зайти всередину, прошу, Джасванте,— мовив я, розмовляючи якомога солодше та зціпивши зуби.

— Без проблем,— погодився він.— З тобою є інфіковані?

— Відчини кляті двері, Джасванте!

Барикада почала зі скреготом здригатися, від’їжджаючи від дверей, і ми заштовхались усередину. Джасвант підіпхав барикаду назад, мерщій розвернувся і тицьнув на Вінсона, який був безбожно п’яний.

— Він здається інфікованим,— вирішив Джасвант.

— Мені дуже треба відлити,— заявив Вінсон.

— З нього витікають рідини? — обурився Джасвант, відходячи.

— Вони витечуть з нього на підлогу, якщо ти не замовкнеш,— запевнив я, намагаючись утекти.

— Ти бачив там когось інфікованого? — запитав Джасвант.

— Досить уже про зомбі,— сказав я, пхаючи Вінсона до своєї кімнати.— Це Рендалл.

— Привіт, Рендалле. Я — Джасвант. Як воно там?

— Поки що тихо,— розповів Рендалл.— Але я цілком підтримую тебе щодо пильнування появи зомбі. Передбачливість — це єдина мудрість, коли ситуація стосується ходячих мерців.

— Отож-бо! — підтвердив Джасвант, повертаючись до свого крісла.— Я все кажу їм. Чума. Хаос. Такі випадки, як цей. Усе саме так і починається.

— Джасванте,— озвавсь я, намагаючись тримати Вінсона вертикально і водночас відчинити двері своєї кімнати, що виявилося несподівано складно.— Мені потрібно більше припасів. Як бачиш, маю гостей.

— Навіть не сумнівайся, іноземна ти срако,— розреготався він.

Я відчинив двері й побачив у своїй кімнаті Дідьє з Олегом і Діву з Дівами — Чару й Парі.

Вони всі були в костюмах. Діва була в комбінезоні з леопардовим принтом, Дідьє скинув гладіаторський верх, окрім шкіряної маски, але залишив пачку і трико. Олег був римським сенатором у сандаліях і тозі з мого простирадла. Чару і Парі переодяглися кішками, припасувавши невеличкі вушка й довгі хвости. Чару була сірим персом, а Парі — чорною кішечкою.

— Ліне! — зрадів Дідьє, сидячи біля Діви на матраці посеред дерев’яної підлоги.— Ми, як ведеться, запізнювались на вечірку, і нас на блокпості зупинила поліція; ми так нікуди й не потрапили, тож повернулися сюди, якраз коли все місто поринуло в ізоляцію.

— Привіт, Ліне,— сказала Діва.— Ти не проти, що ми тут?

— Звісно ж, ні. Радий вас бачити. Це просто...

— Рендалл, міс Діво,— відрекомендувався Рендалл.— А ваше чарівне обличчя не потребує передмови.

— Ого,— пролепетали Чару й Парі.

— Привіт, я — Вінсон,— мовив Вінсон,— і знайшов свою дівчину. Вона в ашрамі.

— Ого,— пролепетали Чару й Парі.

— Вона в ашрамі,— розповідав Вінсон, потискаючи руку Парі.

— А вона що — одержима? — поцікавилася Парі.

— Чи помирає від невиліковної недуги? — докинула Чару.

— Що? — перепитав Вінсон, хитаючись і пробуючи сфокусуватися на них.— Знаєте, мені дійсно треба відлити.

Я провів його до вбиральні й зачинив двері.

— У тебе пошарпаний вигляд, Шантараме,— помітила Діва, піднімаючись і розкидаючи руки.— Обійми мене, яар.

Вона обійняла мене, а потім знову присіла біля Дідьє на матраці. Я глянув на той матрац. Він здавався знайомим. Я спрямував погляд крізь двері спальні на своє ліжко. Матраца на ньому не було. Голе дерев’яне ліжко перетворилося на труну. Мій матрац лежав на підлозі.

— Сподіваюся, ти не проти, Ліне,— звернувся Дідьє, попиваючи мої порції для зомбі.— Коли ми вже застрягли тут і на біс його знає скільки, то перенести матрац сюди здалося найкращим варіантом.

— Джасванте! — гукнув я менеджеру.— У мене більше гостей. Візьму все, що маєш!

— Це не так робиться, баба,— озвався він.— Ти це знаєш.

— Джасванте, це буде або так, або я пришлю на переговори Дідьє.

— Вибачення прийняті,— сказав він.— Усе твоє.

Він приніс до кімнати картонні коробки та ящики з пивом. Повернувся з пляшкою гасу і плиткою на дві конфорки.

Він відсунув мої газети і нотатки вбік і встановив плитку, підпалив її запальничкою-пістолетом на батарейках. Перевірив тиск газу, вмикаючи його на максимум і мінімум, неначе випускаючи світлячків з пляшки.

— Ого,— одностайно мовили Чару й Парі.

Джасвант уклонився.

— Усі ресторани зачинені,— розповів він,— і немає виносу, доставок — нічого крім того, що приготуєте власноруч. Триватиме все це невідомо скільки.

— Нам потрібно буде більше травички,— попросив я, стоячи в дверях спальні.

— Це можна організувати, але за додаткову оплату, враховуючи цей карантин.

— Я візьму все.

— Ну от, знову. Хіба ти нічого не вивчив? Ти — загроза для чесного бізнесу.

— Дідьє!

— Вибачення прийнято. Я принесу шмаль пізніше. Вона в тунелі.

— У тунелі?

— Так.

— Під готелем є тунель?

— Звісно, там є тунель. Саме тому я придбав готель. Сикхи виживають у Третій світовій війні, пам’ятаєш?

— Я можу туди спуститися?

Він зіщулив очі.

— Боюся... що стільки ти заплатити не зможеш,— мовив він.

— Пішов ти, Джасванте.

— Хіба тільки...

— Пішов ти, Джасванте.

— Хіба тільки,— наполягав він,— сюди прорвуться зомбі, й це буде єдиний вихід. Якби я мав того бластера, то ми б качались як сир у маслі.

— Годі уже про зомбі.

— Ти взагалі не маєш почуття гумору,— похнюпився він, повертаючись до свого столу.— Плитка здається в оренду. Оплату я включу до твого рахунку.

Я оглянув барикаду, думаючи про Карлу й очікуючи на нові пошуки, й озирнувся на людей у кімнаті.

Олег нишпорив по коробках. Він виймав звідти якісь каструлі та сковорідки.

— Дуже корисно,— сказав він.

— Якби ж ми тільки врятували слугу,— засмутилась Парі.

Діва не втрималася, регочучи так голосно, що підтягнула коліна до грудей і скрутилась у тугий сміхотливий клубочок.

— Немає потреби у прислузі,— посміхнувся Олег.— Ви коли-небудь куштували російську їжу? Ви збожеволієте від неї, обіцяю.

— Ого,— проспівали Чару й Парі.

Олег відіслав футболки до Москви, по одній кожній несхожій близнючці, й за правилами Дідьє міг знову набувати аромату, поки чекав на реакцію Ірини, його феромонової паломниці.

Він подобався Дівам. Він усім подобався. Дідько, він і мені подобався. Але я міг думати лише про Карлу, яка була десь там — сиділа в якійсь будівлі, не маючи іншого захисту, крім як покладатися на саму себе.

— Я можу допомогти з їжею? — втрутився Вінсон, п’яно човгаючи з ванни.

— Недоцільно, пане Вінсон,— заспівав Рендалл.— Підозрюю, що кулінарні навички пана Олега — це видовищний вид спорту, а не кривавий.

— А хто це такий? — запитала Діва, прихиляючись до Дідьє на матраці.

— Він — Рендалл,— розповів Дідьє.— Я вже казав тобі про нього. Він — таємниця, роз’яснена дотепними фразами.

— Я — Рендалл, міс Діво,— мовив Рендалл.— І маю за честь знову познайомитися.

— Прошу, іди і посидь з нами, Рендалле,— запросила Діва, погладжуючи ліжко.

— Міс Діво, можу я шанобливо попросити, щоб до мене приєднався пан Вінсон? Він, здається, залишився під моєю опікою, і гадаю, йому варто трохи прилягти.

— Ну звісно,— сказала Діва, погладжуючи матраца.— Влаштовуйся, Вінсоне.

— Велике спасибі,— белькотів Вінсон, поки Рендалл укладав його на моєму матраці та підклав під голову одну з моїх подушок.— Моя дівчина в ашрамі, ти ж знаєш. Тож боюся, що трохи перенапружився сьогодні, та й учора вночі теж, бо вона в ашрамі, і знаєш, це приблизно означає, що її хлопцем став Бог, якось так, то як з цим можна боротись? Як хто-небудь може змагатися з Богом? І, типу, якщо Він такий могутній, то чому не знайде собі власну дівчину? Це мене просто причавило. Цілковито.

— Це добряче тебе зачепило, зайчику,— помітила Діва.

— Це всіх добряче зачепило, якщо пробачите моє втручання, міс Діво,— сказав Рендалл.— Тут потрібно боротись або втікати від почуттів.

Діва перехилилася через Дідьє, щоб узяти Рендалла за руку.

— Якщо я запропоную вдвічі збільшити ставку Карли, ти перейдеш на інший корабель, Рендалле?

— Робота на міс Карлу — безцінна,— посміхнувся Рендалл.— Це привілей, тож з усією повагою, я залишуся на борту і допомагатиму міс Карлі гребти на шлюпці, якщо доведеться.

Діва оцінила хлопця, роздивляючись його посмішку.

— Ми познайомимося набагато краще,— мовила вона,— якщо залишимося замкнені тут усю ніч.

— Кожна мить у вашій присутності — це честь, панно Діво.

Тут я залишив їх, радіючи можливості зостатися на хвилинку сам-один у своїй спальні, але Діва негайно пішла слідом, розвернула мене і схопила за лацкани жилета.

— Між Рендаллом і Карлою щось є? — прошепотіла вона.

— Що?

— Якщо є, то я не буду вторгатися на її територію. Карла мені подобається.

— Вторгатися?

— Але якщо ні, то кажу тобі, Ліне, цей хлопець просто красунчик. Він неймовірно красивий, яар.

«Деякі райони в нашому чарівному Бомбеї палають,— подумав я.— Деякі райони вже зникли. Люди загинули».

— Щира правда,— мовив я, дивлячись на неї і не розуміючи, чому дівчина не готувалася до ізоляції міста, яка могла тривати кілька днів, але радіючи, що побачив тигряче рикання колишньої Діви.

— То все нормально? — вона невинно шукала мої очі.

— Так.

— І між Карлою та Рендаллом абсолютно нічого немає? Бо, ну, типу, він же красунчик, і в таке досить важко повірити, розумієш?

Слова не повинні змінюватися так швидко, але, дивна річ, вони завжди таке роблять. Я нічого не міг розібрати. Карла катається з Бенісією, Навін катається з Кавітою, Діва танцює з Рендаллом, моя кімната повна людей, які вирішили перечекати бурю. У тій бурі я мав лише одну мотузку — Карлу, яка, можливо, десь застрягла, чекаючи на мою появу.

— Усе гаразд, Діво. Усе добре.

Вона вискочила зі спальні, а я зачинив двері й зіперся на них, не замикаючи. Я не хотів, щоб хтось почув звук замка і почувалися потім непроханим гостем. Гості могли залишитися хоч на місяць, я був не проти. Я натис на двері спиною, боячись, що хтось от-от відчинить їх, а я потребував побути хвилинку на самоті.

Кавіта мала рацію. Карла ніколи не зникала з мого внутрішнього вівтаря, навіть коли я запалював свічки відданості з Лайзою. Карла і була тим внутрішнім вівтарем, з першої секунди.

Хіба ж це гріх — дарувати комусь свою любов, якщо не можеш віддати свого серця? Чи помираємо ми тоді всередині, принаймні на деякий час, чи продовжуємо кохати живучи? Чи відрізала вона свої крила, моя голубка, коли відчинила навстіж вікно? Чи було наше життя щасливим, чи, може, щасливим те життя було лише для мене? Чи мав я з Лайзою справжнє життя, чи, може, це була брехня?

Сміх панував у галасливій сусідній кімнаті: рятувальний човен, що дрейфує на хвилях непереборності. І на якусь спокійну хвилину небажаної правди двері за моєю спиною стали стіною зізнання, а всі мої гріхи несамохіть прокотилися крізь моє серце. Назір і Тарик — знехтувані друзі, яких спилили та вбили, і Лайза — знехтуване кохання, втрачене назавжди. Шкірою поповзло каяття за мій егоїзм. І я благав померлих мене пробачити.

Сміх і тупотіння ніг линуло крізь двері, стукаючи мене по спині. Я не знав, це відпущення чи спокута. Я вирішив, що зрівняв рахунок, і почав прибирати в кімнаті, якщо раптом виживанці в сусідній кімнаті потребували місця для ночівлі.

Я склав простирадла й ковдру на дерев’яній основі ліжка, щоб забезпечити якнайбільше комфорту для будь-якого змореного сонька. Причепурив кімнату, прибрав книги в один куток, а гітару — в інший, і протер підлогу вологою ганчіркою.

І десь посеред тієї несподіваної послуги несподіваним гостям, десь посеред спокою, простоти й потреби всього цього, струмок жалю перетворився на річку, і я забув про Кавіту і Лайзу.

Хай де вони є, хай куди прямують, живі чи мертві, я їх відпустив. Я пам’ятав, як вони сміялись, як я обох їх веселив. І я посміхнувся, згадуючи це, і та посмішка відчинила заґратоване вікно та звільнила їх.

Розділ 70

Життя втікача натягує власні загорожі. Вітальня була переповнена мирними друзями, але також і небезпечною зброєю. Я продумано розклав зброю в кожному кутку на меблях, від балкона до дверей, прорахувавши будь-яку ймовірність нападу. Я не врахував, що до кімнати можуть вторгнутися друзі.

Я пішов назад у вітальню і зібрав нотатки й записники, принесені в жертву Джасвантом заради його плитки.

— Народе, народе,— звернувсь я, перериваючи веселощі.

Усі поглянули вгору. Вони посміхалися.

— Сьогодні я чекав непроханих гостей, а натомість з’явилися звані гості.

Вони зраділи і заплескали в долоні.

— Ні, стривайте, вам тут, звісно, раді, й, дякуючи Джасвантовій передбачливості, у нас буде вдосталь їжі та води, а ще інші речі, щоб усе це перечекати...

Вони веселились і плескали в долоні.

— Ні, стривайте, річ у тому, що я чекав на непроханих гостей, розумієте, тож порозкладав навкруги зброю.

Присутні підморгнули мені. Вони гадали, що це жарт, і, мабуть, чекали на кульмінацію.

Я потягнувся до майже порожньої книжкової полиці й дістав звідти томагавк.

— Просто повертайтеся до своїх справ,— сказав я, тримаючи томагавка.— Розслабтесь. Я пройдусь по кімнаті та позбираю зброю, бо не хочу, щоб хтось випадково поранився. Гаразд?

Вони знову мені підморгнули. Дідьє вдягнув на обличчя маску, але й він підморгнув.

— Ого,— проспівали Чару й Парі.

Я поклав зброю вуличних джунглів на своє дерев’яне ліжко і повернувся до кімнати, збираючи ножі, пістолета, два кийки й елегантного кастета. Останньою зброєю був Вікрантів набір метальних ножів, які я заховав за рогом балконної опори, неподалік місця, де сиділа Діва.

— Ти або трагічно параноїдальний,— зауважила Діва,— або трагічно передбачливий.

— У мене часу немає бути параноїдальним,— розсміявся я.— Забагато людей хочуть мене дістати.

Я запхав пістолет у кишеню жилета. Я не міг ховати його в апартаментах, бо не міг довіряти жодному з присутніх, якщо його знайдуть. «Погана карма — дозволити комусь загинути з твоїм пістолетом,— колись сказав мені Фарід, Фарід Посередник.— Це у переліку якраз під убивством когось власноруч».

Дідьє з Олегом мали власні пістолети, якщо потрібно. І був шанс, якщо все погіршиться, що це знадобиться. Бунтівники палять міські квартали Бомбея й інші індійські міста. А довкруж пожежі зімкнули коло озброєні ножами й кийками люди, які затіяли цю пожежу, чекаючи на втечу здобичі.

Я домовився з Домініком на наступну поїздку за дві години. Йому потрібно було з’їздити додому, поїсти, поспати і відрапортувати керівництву. Під час ізоляції міста кожен коп був на кожній зміні.

Я планував пропустити їжу й одразу перейти до сну, та коли моє житло наповнилося людьми, а матрац опинився на підлозі, то ніч перепланувала себе.

Я повернувся до вітальні й перебрав припаси Джасванта, накидані на стіл біля плитки. Однією рукою я зірвав банана з грона, а другою взяв мигдаль. Випив півкелиха з глечика меду. Потім розбив троє яєць у велику склянку, налив згори молока, всипав трохи куркуми і все це випив.

Дівчата за всім цим спостерігали.

— Фу-у-у,— мовила Чару.

Вона була гарненькою дівчиною. На мить моєму марнославному «я» захотілося пояснити, що потрібно повертатися на вулиці, а там нема де поїсти, куховарити ж нема часу. Але я був закоханий, і марнославство — та невеличка тінь гордості — не могла мене ослабити.

— Хочеш? — запропонував я, простягаючи їй склянку.

— Фу-у-у,— повторила Чару.

— Це якийсь фокус, чи що? — запитала Парі.

— Якщо ви полюбляєте фокуси, міс Парі,— заявив Дідьє,— то не шукайте нікого, крім Дідьє.

— Ого. Я хочу побачити всі твої фокуси, Дідьє,— зажадала Чару.

— Перетвори це на дійство, Дідьє,— додала Парі.

Все знову стало небуденно. Усі ненавмисно казали щось істотне. Я повернувся до спальні, закрутив у простирадло зброю і залишив на підвіконні, за комодом.

— А знаєш, якби це був фільм жахів,— сказав Олег, обіпершись на двері позаду мене,— то захована зброя була б точкою напруги.

— Ну, якби про це знав ти,— відповів я, запихаючи клунка подалі.— Тоді ти і став би точкою напруги.

— Дідько! — озвався він.— Ти коли-небудь грав у «Пошуки дракона» ? Люди божеволіють від цього у Москві.

— Я забираюся звідси, Олеже,— оголосив я, повернувшись до нього.

— Почекай,— випалив він,— ти забираєшся звідси? Я гадав, ніхто нікуди не піде. Ніколи не розділятися. Це перше правило тактики виживання під час шалених часів.

— Хай як дивно це прозвучить, але я залишаю тебе на чолі.

— На чолі чого?

— На чолі цієї кімнати, поки мене не буде.

— Гаразд,— міркував він.— Що мені з нею робити?

— Оберігай мої записники. Переконайся, що їжа рівномірно розподілене між присутніми. І якщо по мене прийде Карла, стережи її.

— Певен, що хочеш отак ризикнути зі мною? — запитав він.— Тепер я став точкою напруги, бо знаю, де зброя.

— Припини це, Олеже.

— Пробач,— посміхнувся він.— Але це дуже кумедно. Рендалл розповів, що в лабораторії неподалік проводили стрьомні експерименти, й один з об’єктів нещодавно втік. Це було в газетах. Дівчата нажахані до напівсмерті. Сьогодні мені може пощастити. А це дозволено, якщо на дивані?

Я дивився на нього, думаючи про охоплені вогнем будівлі й охоплених вогнем друзів.

— Цей погляд означає «так» чи «ні»? — посміхаючись, поцікавився він.

— А ти про це напишеш, Олеже, про сьогоднішні події?

— Звісно ж. Фіксую все, неначе та камера. А ти що — ні? Це досить незвичайна ситуація, і досить незвичайне зборисько людей. Я хочу сказати...

— Не лягай спати, Олеже. Будинки можуть загорітися, коли палять Бомбей. Це не жарт. Саме тому я не пив. Саме тому я не палив. Ситуація просто гівняна, і ти маєш залишатись у нормальному стані, поки я не повернуся.

— Не хвилюйся про рятувальний човен, поки я тут,— пожартував він.— Вони будуть на місці, коли припливеш назад.

— Ти нещодавно записав це, еге ж?

— Черт, да. Надзвичайно тобі дякую, Ліне,— мовив він.— Я справді це ціную.

— Якщо Карла повернеться раніше за мене, тримай її тут.

— Ображаєш,— запевнив він.— Ти вже казав про це.

— Я маю на увазі, що ти маєш охороняти її пильніше, ніж будь-кого і будь-що. Ти ж розумієш, правда?

— Я розумію,— вишкірився він.— Стає дедалі краще.

Я підійшов до комода й одягнувся для битви. Дідьє грав у «камінь-ножиці-папір» з Дівою. Чару й Парі намагалися пояснити правила Вінсону, який дивився на забагато рук, щоб їх розібрати. Рендалл стежив за рахунком з увічливим махлярством. Усі реготалися. Я вийшов до вестибюля.

— Невже знову треба відсунути цю бісову барикаду? — пожалівся Джасвант.

— Відчиняй, Джасванте.

— Там же бандобаст, ідіоте! За кілька годин прийде світанок, і тоді ти перетворишся на сидячу гуску.

— Качку. На сидячу качку. Відчиняй.

— Хіба не доходить,— терпляче провадив він,— що кожне відкриття барикади її ослаблює.

— Прошу, Джасванте.

— Якби мій друг-парс був тут, він би порадив рухому барикаду за таких непередбачених обставин, але...

— Джасванте, відсовуй барикаду, і якщо після мого повернення ти запитаєш у мене пароль, я найму ювеліра, щоб той написав його на твоєму кара[145].

— Через мій товстий пенджабський зад,— обурився він, підтягуючи своє видатне черево до своїх видатних грудей.— І вибачення приймаються.

Він відволік барикаду від дверей, та коли я вже просовувався за неї, він мене зупинив.

— Якщо повернеться міс Карла,— сказав він,— зі мною вона буде в безпеці.

— Ти щойно став мені другом, Джасванте.

— Але за безпеку буде плата,— повідомив він, поки я протискався крізь дірку в дверях.— За мої послуги охоронця. Я включу це в твій рахунок.

Я пострибав по сходах, ковзнув уздовж стіни, шукаючи Домініка, який нетерпляче чекав на мене в провулку під аркою готелю.

— А ти не поспішав,— дорікнув він, коли ми від’їхали.— Твою присутність і так важко пояснити, Шантараме, а тут ще доведеться пояснювати моє запізнення на зміну.

— Ти хоч трохи поспав? — гукнув я йому.

— Годинку. А ти?

— У мене були гості. Які останні новини? Наскільки все погано?

— Дуже погано,— розповів він, а у вікнах будівель пролітало зображення мотоцикла.— Спалахнули пожежі в Донгрі, Маладі й Андгері. Сотні людей втратили будинки та крамниці. Вокзал «Вікторія-Термінус»[146] переповнений утікачами, які шукають прихистку чи залишають місто.

— А бійки були?

— Молодіжні лідери індуїстської та мусульманської громад згуртували своїх людей. Коли пожежа спалахує в індійському районі, то приїжджають на вантажівках індійські студенти. Вони ставлять кордон зі свідків, щоб не почалася бійня. Те саме на мусульманському боці. Вони не хочуть повторення останніх заворушень у Бомбеї.

— І як це працює?

— Поки що студенти досить непогано зберігають мир. Нам би не завадило провести роботу з їхнього вербування. Такі молодики будуть чудовим доповненням для поліції.

— Хто займається підпалами?

— Коли вогонь охоплює вулицю в Бомбеї,— мовив Домінік, спльовуючи на дорогу,— то роль підпалювача виконує торгівельний центр або житловий комплекс.

Спекулянти інколи використовували напругу в суспільстві як можливість знищити вогнем вулиці з маленькими крамничками, які стояли на заваді їхнім прибутковим схемам. Вони наймали горлорізів, в’язали на їхні голови помаранчеві бандани, коли ті палили мусульманські крамниці, й зелені бандани, коли ті палили індуїстські вулиці.

Домінік не сприймав правду з цинізмом: вона його просто причавила. Йому було тридцять років, він мав трьох дітей — двох дівчаток десятьох і вісьмох років і чотирирічного хлопчика. Він був чесним роботягою, який цілодобово ризикував своїм життям, одягаючи уніформу, але перестав вірити в систему, яка одягла його і дала зброю для її захисту.

Під час тієї поїздки він говорив з гіркотою, і я вже багато разів чув таке у нетрищах, на вулицях і в крамничках. Це був голос обурення через подвійну нечесність соціальної нерівності, яка збиткується з бідняків, переконуючи, що їхня карма — жити у злиднях.

Дідусь Домініка ще сповідував індуїзм. Родина перехрестилася під час хвилі навернення, викликаної елегантними й незабутніми промовами доктора Амбедкара, першого міністра юстиції Індії і поборника касти недоторканних[147].

Спочатку родина страждала через навернення, та коли Домінік з дружиною створювали свою сім’ю, вони вже цілковито інтегрувались у християнську комуну, так само як багато інших стали буддистами чи мусульманами, щоб позбутися ланцюгів кастової ієрархії.

Вони були тими самими людьми, тими самими сусідами, які лише обрали інше місце, щоб поєднатися з Джерелом. Але кожна релігія обурювалась, а інколи й жорстоко протистояла тертям усередині власного кола, і питання лишалося дуже спірним.

Ми проїхали Домініковим маршрутом по місту, від Нейві-Нагару до «Ворлі Джанкшн», перевіривши всі можливі дороги. Нас оминали вантажівки, переповнені індусами й мусульманами в молитві, їхні стяги маяли навколо — помаранчеві для індусів і зелені для мусульман.

Політики й багатії не зважали на ізоляцію, їздячи з озброєними кортежами порожніми дорогами, завжди женучи, неначе боялися погоні. Тут і там кілька сміливців ризикували вийти на вулицю. Коли ми їх помічали, а вони нас теж, то втікали геть. Але в іншому місто перед світанком було безлюдним.

Не було жодних зомбі, але вдосталь собак і щурів вешталися вулицями, шукаючи їжу, бо люди не забороняли їм цього. Вони захопили багато порожніх вулиць, завиваючи та гребучись у відходах.

Домінік був надзвичайно обережний. Індуси люблять собак і щурів. Індуси практично всіх люблять. Він навіть зупинився, коли навала щурів заблокувала нам проїзд, наче ті вівці на сільській дорозі.

Він газонув, блимнув дальніми фарами і посигналив. Щурі навіть не ворухнулися.

— Є якісь ідеї? — запитав він.

— Ти можеш постріляти в повітря, щоб їх розігнати. Копи чинять так з людьми, коли ті перегороджують дорогу.

— Не варіант,— сказав Домінік.

Худоребрий вуличний пес почав наближатися до нас, тремтячи, його тоненькі ноги дригалися на бігу. Індійські вуличні собаки жили тут тисячі років, і цей точно знав свій район. Він зупинився і почав якось складно гарчати і гавкати, неначе щось розповідаючи.

Щурі заметушилися, продріботіли геть, як густий сірий кожух, шукаючи іншого скупчення сміття. Собака почав на нас гавкати.

«Забирайтеся геть»,— начебто погрожував він.

Ми поїхали далі.

— Гарний собака,— озирнувся Домінік.

— Так, добре, що в нього не було друзів неподалік. В Індії від сказу щорічно гине тридцять п’ять тисяч осіб.

— Ти справді бачиш усе в негативному світлі,— зауважив він, повертаючи мотоцикла до Ворлі-Нака.

— Я бачу все з точки зору виживання, Домініку.

— Ти маєш впустити в серце Ісуса.

— Ісус уже й так у кожному серці, брате.

— Ти серйозно?

— Звісно. Я обожнюю його. А хтось хіба ні?

— Багато людей,— розсміявся він.— Дехто навіть ненавидить Ісуса.

— Ні. Блискучий розум, любляче серце, значна спокута: Ісус був неабиким. Вони можуть недолюблювати деяких християн, але ніхто не ненавидить Ісуса.

— Сподіваймося, що сьогодні вночі Його ніхто не зненавидить,— мовив Домінік, роззираючись навколо.

Ми досягай Ворлі-Нака — перехрестя на п’ять смуг під яскравими ліхтарями, з футбольним полем простору навколо єдиного копа, який був на патрулюванні.

Домінік під’їхав до нього і вимкнув двигун.

— Ти один, Магане? — звернувся на маратхі він.

— Так, сер. Але не зараз, сер. Бо ви приїхали сюди, сер. Хто цей білий тип?

— Він перекладач. Волонтер.

— Волонтер?

Маган мене огледів, ретельно стежачи, щоб я не робив жодних непотрібних рухів, бо лише безумець добровільно вийде на вулицю.

— Волонтер? Він що — божевільний?

— Та рапортуй уже в біса, Магане,— гаркнув Домінік.

— Сер! Усе спокійно, сер, відколи почалася моя зміна о...

Долинув подвійний глухий удар: доверху набита вантажівка досягла «лежачого поліцейського». Ми обернулись і побачили, як вона наближається зі сходу.

Величезна вантажівка мала дерев’яний кузов з бортами, що сягали по груди людям, які туди напхалися. Коли вантажівка проїжджала під ліхтарями, то помаранчеві прапори здавалися спалахами жовтогарячого світла.

Вантажівка подолала другого «лежачого поліцейського»; співаючі люди в кузові підстрибували вгору-вниз, коли колеса наїжджали на перешкоду, і від передніх до задніх, притиснутих до заднього борту, прокотилося дві хвилі.

«Рам! Рам!» — так вони співали.

Позаду нас почувся гудок, і ми розвернулися, щоб побачити іншу вантажівку, яка їхала з заходу. На ній маяли зелені прапори.

«Аллагуакбар!» — чулося звідти.

Ми всі обернулися на помаранчеву вантажівку, а потім на зелену. Було ясно, що автомобілі проминуть одне одного дуже близько — в тому місці, де ми стояли посеред дороги.

— Ну добре,— спокійно сказав Домінік, ставлячи мотоцикла на бокову опору.— Радуйся, Маріє.

— Нараяні,— пробубнів Маган, також молячись жіночому божеству.

Я стояв разом з копами. Ми вертіли голови праворуч і ліворуч, стежачи за просуванням вантажівок, які скидали швидкість і вже ледве повзли.

Маган — коп, який самотужки наглядав за широким перехрестям, мав при собі поліцейську рацію і бамбукового кийка. Я зиркнув на нього і піймав його погляд.

— Усе гаразд,— заспокоював він.— Не хвилюйтеся. Сер тут не сам, а з нами.

— А ми разом із сером,— на маратхі відповів я.

— Правда! — на маратхі мовив Маган.— Вам до вподоби місцевий алкоголь?

— Він нікому не до вподоби,— розсміявсь я, а він приєднався.

Водії вирішили перевірити свою вправність, проїжджаючи одне одного якомога ближче. Підручні в кабіні поховали бокові дзеркала і попіднімали прапори вгору. Інші перехилялися через борти, вигукуючи інструкції водіям і гатячи по дерев’яних дошках.

Вантажівки — слони на черепахах — повзли, неначе ті черепахи назустріч одна одній, так близько, що рятувала тільки віра. Неподалік нас ці вантажівки призупинилися, співаки біля співаків. У кожному кузові було приблизно по сто скандуючих чоловіків, їхня віра була шалена. Їхній піт освячував їх. На кілька куплетів їхні співи розгортались і зливались, слова перегукувалися зі словами, а потім помаранчеві вихваляли зелених, а зелені вихваляли помаранчевих, оспівуючи одного Бога.

Я стояв напружено, готуючись до будь-чого, але у вантажівках не було злості. Молоді студенти дивилися лише на своїх братів і на Бога, без упину читаючи молитви.

Вони були на завданні. Пожежні загони не могли доїхати на пожежі в індуїстських і мусульманських районах через натовпи людей. Молодь у вантажівках була громадськими свідками, які ризикували власними життями, щоб загроза не заважала світським органам влади виконувати свою роботу.

Їхня місія була священна — рятувати громади, і тому поза провокаціями. Вантажівки потихеньку роз’їхалися, не зупиняючи шалених співів, але без жодного злого погляду.

Коли вантажівки роз’їхалися, продовжуючи співати, я побачив її — Карлу. Вона стояла сама в дальньому кінці дорожньої розв’язки. Під’їхала на одній з вантажівок.

Вона була одягнена у чорні джинси, чорну блузку без рукавів і тоненький червоний плащ з каптуром, що ховав її чорне волосся, її дорожня сумка висіла на плечі. Її високі черевики були прив’язані до сумки. Вона стояла босоніж.

Я помітив, як вона махала вантажівці з зеленими прапорами, а потім побіг до неї.

— Я така рада тебе бачити! — сказала вона, коли ми обійнялися.— Гадала, що це забере цілу вічність.

— Що саме забере цілу вічність? — здивувавсь я, тримаючи її близько.

— Твої пошуки,— уточнила Карла, поки вуличні ліхтарі освітили зелених ферзів.— Я думала, що ти застряг десь із сумнівними суб’єктами. І збиралась тебе рятувати.

— Це кумедно. Я гадав, що якраз ти застрягла десь із сумнівними суб’єктами, і саме збирався рятувати тебе. Поцілуй мене.

Вона мене поцілувала і відхилилася, знову поглинаючи поглядом.

— Ти тренувався?

— Усе в житті — це тренування, Карло.

— Іди до біса, Шантараме. Використовувати проти мене мої ж рядки! Ганьба.

— Це не єдине, що я б хотів проти тебе використати.

— Ловлю тебе на слові,— розсміялася вона.

— Не зовсім. Не знаю, які в тебе плани і що саме збираєшся ти робити, але доки все в місті не заспокоїться, прошу, поїхали зі мною, Карло. Лише, ну, знаєш, щоб ти переконалась у моїй безпеці.

Вона знову зареготалася.

— Переконав. Показуй шлях.

— Ходімо, познайомлю з Домініком. Він друг і допомагає мені.

— Де твій мотоцикл?

— Місто повністю перекрите,— нагадав я.— Я об’єднався з Домініком. Це єдиний варіант пересуватися містом і продовжувати твої пошуки.

— Ти справді їздив позаду дорожнього копа?

Вона глянула через порожнє поле світла на Магана і Домініка.

— Він ще й стане нашим таксі додому,— повідомив я,— якщо ти не проти їхати втрьох.

— Тільки якщо я посередині,— вирішила вона, беручи мене за руку.

— Як ти змогла потрапити на ту вантажівку?

Вона зупинилася посеред безлюдної дорожньої розв’язки, поки ми не дійшли до Домініка. Схопила комірці мого жилета і потягнула мене для ще одного поцілунку.

Коли я отямився від нього, то вона відійшла на крок, а я й досі нахилявся, неначе для цього була причина. Копи свистіли, співали і танцювали.

Я підбіг до них і відрекомендував її.

— Дуже приємно, міс Карло,— мовив Домінік.— Ми шукали вас дуже високо і дуже низько.

Індійська розсудливість означає, що тебе не перебивають, щоб розповісти щось нерозсудливе.

— Як люб’язно, Домініку,— щебетала Карла.— Я не проти почути про ваші враження від тих низьких місць, коли не рятуватимете місто.

Ми поїхали втрьох. Карла сиділа спиною до моїх грудей. Вона приліпилася до мене, схопившись руками за мого жилета, ще більше нас зближуючи. Поклала голову мені на груди і заплющила очі. Я почувався би краще, якби її стегна не обхоплювали Домініка, а її ноги не лежали на паливному баці його мотоцикла.

Ми оминали блокпости, неначе зачаровані. Домінік використовував лише одну мантру, щоб об’їхати поліцейські барикади. «Не питайте»,— говорив він на маратхі, коли проминав дорожні загорожі зі мною позаду й Карлиними ногами, що прикрашали перед.

Ніхто з копів нічого не питав. Ніхто навіть не кліпнув. «Тобі мають подобатися копи,— колись сказав мені мудрець.— Вони думають, як ми, діють, як ми, і б’ються теж, як ми. Вони злочинці, які продалися багатіям, але той злочинний дух залишається всередині».

Домінік висадив нас у провулку за готелем.

— Дякую, Домініку,— мовила Карла, поклавши руку на серце.— Гарна поїздка.

Я віддав йому всю наявну готівку. Це були здебільшого американські долари, але також поєднання кількох інших валют, зібраних для непередбачених обставин.. Там було десь двадцять тисяч доларів. Така сума проходила крізь мої руки ледь не щодня, але це було чимало грошей для чоловіка, який жив на п’ятдесят доларів на місяць. Цього було досить, аби придбати невеличкого будиночка, що було Домініковою мрією, бо коп, який рятував місто під час ізоляції, як і більшість інших, жив у старих бараках.

— Тут забагато,— насупився він, і я усвідомив, що образив його.

— Це все, що є в моїх кишенях, Домініку,— сказав я, наполягаючи, щоб він забрав гроші.— Якби було більше, то й те віддав би тобі. Я надзвичайно щасливий. Я тобі буду винен. Зателефонуй, якщо потрібна буде моя допомога, гаразд?

— Дякую, Ліне,— погодився він, запихаючи гроші в сорочку; його очі вже бігали: він вирішував, скільки часу потрібно, щоб дістатися додому після своїх обов’язкових об’їздів і розповісти про все дружині.

Він поїхав геть, і Карла рушила до аркового провулку, але я її зупинив.

— Агов,— розхвилювавсь я, притримуючи її за лікоть.— Мадам Жу має звичку вискакувати з цих тіней.

Карла глянула на новий день, що малював брудно-сірий обрій навколо будівель.

— Не думаю, що вона виходить за білого дня,— вирішила Карла, ступаючи вперед.— Це шкодить її шкірі.

Ми піднялися сходами до заблокованих дверей на нашому поверсі.

— Пароль? — гукнув Джасвант.

— Абсурд,— загорлав я.

— Ти що — бісовий екстрасенс, чоловіче? — відповів він, але барикада не зрушила.— Звідки ти можеш це знати?

— Відчини двері, Джасванте. Я привів із собою інфіковану дівчину.

— Інфіковану?

— Відсунь... барикаду... і відчини... двері!

— Баба, ти абсолютно не відчуваєш гри,— розчарувався він, відсовуючи мистецьку барикаду набік.

Він трішки відчинив двері, й Карла прослизнула всередину.

— Ви взагалі не схожі на інфіковану, міс Карло,— виспівував Джасвант.— Ви просто сяєте.

— Дякую, Джасванте,— відповіла Карла.— А ти нічим не запасався на випадок такої катастрофи?

— Ви ж знаєте нас, сикхів, пані,— сказав Джасвант, крутячи пасма своєї бороди.

— Трохи більшу щілину у дверях, Джасванте,— нагадав я, і досі намагаючись протиснутися.

Він відсунув ту штуку, я просунувся, і менеджер підгорнув усе назад.

— Які новини? — запитав мене він, стираючи пил зі своїх рук.

— Пішов ти, Джасванте.

— Зачекай-но! — серйозно звернувся він.— Я хочу знати, що діється на вулицях. Що може доповісти твоя розвідка?

— Моя розвідка? — здивувавсь я, намагаючись обійти його і дістатися своєї кімнати.

— Не так швидко,— наполягав він, блокуючи мені шлях.

— Що таке?

— Ти не відрапортував! Що там відбувається? Ти єдиний, хто був назовні за останні шістнадцять годин. Наскільки все погано?

Він був щирий. І справді хотів знати. Після анти-сикхських заворушень було таке, що люди ходили вулицями з відрубаними сикхськими головами в руках, неначе з торбами. Це була індійська трагедія. Це була людська трагедія.

— Гаразд, гаразд,— погодився я, підіграючи.— Погані новини, хоча залежить від того, як на це подивитись: я не бачив ніяких зомбі. Жодного, ніде, якщо не враховувати пияків і політиків.

— О,— мовив він, трішки розчарувавшись.

— Але хороші новини — місто заполонили ріки щурів і зграї ненажерливих собак.

— Добре,— сказав він, ляскаючи руками.— Я зателефоную своєму другу-парсу. Він роками діставав мене щодо цього Плану щурячої чуми. Він дуже зрадіє цим новинам.

Ми залишили його, коли він набирав свого друга-парса.

— За тобою оплата резервного охоронця,— нагадав мені він, поки набирав номер.— Я ж резервний, навіть попри те, що міс Карла повернулася з тобою. Я запишу це на твій рахунок.

Двері моєї кімнати були незамкнені. Всередині ми почули дивні звуки. Я тихенько відчинив двері. Дідьє лизався з Чару на матраці, доки Олег залишав свій запах на Парі й моєму дивані.

Той дивний звук, який ми почули,— то був Вінсон, що догори дриґом намагався грати на моїй гітарі. Він лежав на спині, а ноги були підняті на стіну. Ніхто нас не помітив.

Ми разом підійшли до дверей моєї спальні. На моєму дерев’яному ліжку розклалися Діва з Рендаллом. Вони пестили одне одного руками і вустами.

Я хотів відволокти Рендалла від дівчини, яку кохав Навін, але давати йому ляпаса було завданням Діви, якби таке знадобилося.

Карла потягнула мене за жилет.

— Ти цей апокаліпсис не розрулиш,— прошепотіла вона, виводячи мене за руку.

Ми повернулися до дверей її кімнати. Моє серце виривалося з грудей. Карла запхала ключ у замок, потім зупинилась і поглянула на мене.

Я ніколи не сприймав Карлу як належне. Але ключ був у замку, який відмикав двері до її бедуїнського шатра, і моє серце занадто переповнилось надією, щоб сумніватись. Я сподівався, що цілковита ізоляція міста і міні-сатирикон у моїй кімнаті дозволить їй відчинити своє шатро.

Вона посміхнулася, відчинила двері й ніжно підштовхнула мене всередину. Увімкнула приховані вогники і запалила в потрібних місцях ароматичні палички. Схопила мене за комірця жилета, поки я витріщався на знамена червоного та блакитного шовку над головою, і повела до краю свого ліжка.

Карла почала мене цілувати і використала свою перевагу, штовхнувши мене на ліжко, так що ноги лишилися звисати в повітрі.

Вона підсунула до ліжка тахту, сіла на неї і почала розшнуровувати один з моїх черевиків. Її пальці розплутали вузлики, потім розпустили шнурівки і зняли черевика. Він приземлився на підлозі гупнувши, а потім вона взялася за другого. Він гупнув на підлогу за кілька секунд.

Вона стягнула з мене жилет і футболку, розстебнула джинси і залишила мене без одягу.

— Знаєш, у чому твоя проблема? — сказала вона, оглядаючи мене.— Ти збудився більше, ніж треба.

— Це ти винна,— запевнив я, тримаючи руки за головою, на Карлиних подушках, у Карлиному бедуїнському шатрі.

— А хто сказав, що це провина? Просто інколи дівчина полюбляє провокувати.

Я знову нічого не розумів, але це було нічого. Мені дуже подобалося дивитися на ореол шовку над головою.

— Ти справді повернулася по мене? — не вірив я.— І пішла з вечірки для фетишистів, щоб мене знайти?

Вона стояла, розставивши ноги, тримаючи руки на стегнах.

— Я перепливу затоку Колаба-Бек заради тебе, любий,— зізналася вона, посміхаючись через моє збентеження.— Ну, гадаю, що можу попросити Рендалла приєднатися, бо не дуже добре плаваю, але я прийду по тебе, зайчику.

— Індуси не вміють плавати, як австралійці,— розповів я.— В Австралії живе більше акул.

Вона розстебнула свою чорну блузку і жбурнула її кудись.

— А знаєш,— сказала вона, знімаючи джинси й роздягаючись догола,— усім буде легше, якщо відтепер я не випускатиму тебе з поля зору.

Вона нахилила голову набік, стежачи за моєю реакцією.

— Гадаю, нам узагалі не варто розлучатися,— серйозно заявив я.— Що скажеш, Карло?

— Ти дізнаєшся про всі мої думки,— відповіла вона, нависаючи наді мною, щоб поцілувати,— десь через шістнадцять хвилин.

Король усього — і водночас жебрак на її банкеті. Мене кидало на неї, її кидало на мене, ми крутилися, рухалися, мінилися, торкалися і пітніли після занадто-тривалої-самотності.

Мої руки притислися до стіни, розганяючи тіні. Її ноги лежали в мене на грудях, ніжно промовляючи, підошви до пальців, а язики гуляли по всіх інших частинах тіла.

Світ скочувався з ліжка. Моя спина на підлозі. Її коліна на килимі, різнокольорове шатро в мене над головою, лопаті вентилятора, неначе кружляючі димові голуби з сандалових ароматичних паличок...

Карла припадала до мене, торкаючись своїм чолом до мого, очі-в-очі, очищуючи мене єднальним світлом. Я губився в її задоволенні, забуваючи про власне, знову його знаходячи в її очах, повертаючись додому: Карлин погляд, без страху й остороги, повертався додому і до мене.

Сплутані руки, пальці зшиті разом, ноги у випадковості тіл,— ми лежали подих до подиху, згорнувшись, неначе залізничні колії, що сплять посеред лісу.

Розділ 71

Ми з Карлою більше не полишали її шатра під час ізоляції. Першого ранку я прокинувся, аби побачити, як вона йде до мене з філіжанкою кави на таці. Я завжди прокидався перший, навіть у в’язниці, особливо у в’язниці, тож було дивно прокинутися, коли інша свідомість уже заправлена кавою.

На Карлі було щось на зразок жіночого халата, але чорного і повністю прозорого, а ще моя кохана була під ним гола. Так наче Карла плавала в тіні, а я хотів поплавати з нею.

Вона поставила тацю на великий вуличний барабан, який використовувався як тумбочка, поцілувала мене і приєдналася на ліжку.

— Я хочу розповісти тобі про те, що відбувалося,— сказала вона, поклавши руку мені на коліно.

— Ти про теперішні події? — сподівався почути я щось нове.

— Відколи я зустріла Ранджита.

— Розумію. Не теперішні.

— Не теперішні. Ти знаєш, як ми з Ранджитом познайомилися?

— На собачих боях?

— Тобі потрібно це знати, Шантараме.

— Ні, Карло, не потрібно. Мені потрібна лише ти.

— Так, я тобі потрібна, але це також.

— Чому?

— Чому тобі потрібна я чи знати це?

— Я знаю, чому мені потрібна ти: ти — друга половинка всього. Чому мені потрібно повертатися до вас із Ранджитом?

— Друга половинка всього,— посміхнулася вона.— Мені подобається. Тобі потрібна ця розмова, бо я погано до тебе ставилась і тепер погано почуваюся, навіть попри те, що вчиняла правильно щодо тебе всю дорогу.

— Гаразд, але...

— Мені не до вподоби почуватися погано, особливо щодо тебе, тож це потрібно якось виправити. І єдиним варіантом є розповісти тобі, чим я займалася, щоб усе прояснилося.

— Мені байдуже, що ти робила.

— Ти заслуговуєш це знати.

— Я не хочу знати. І мене це дійсно не цікавить.

Вона розсміялась і потягнулася рукою до моїх грудей.

— Інколи ти кумедніший навіть за правду.

— І щасливіший,— додав я, цілуючи її і плаваючи в тій чорній тіні разом з нею.

Трохи згодом вона принесла свіжі філіжанки з кавою в ліжко і почала знову.

— Я хотіла внести розселення нетрищ у політичну програму Бомбея.

— Добра кава,— мовив я.— Італійська?

— Звісно, і не відволікайся.

— Розселення нетрищ,— замислився я.— Розумію. Просто не певен, що хочу розуміти.

— Що саме?

— Карло, я тебе кохаю. Мені справді байдуже, що ти там...

— Гуманне розселення жителів нетрищ, з доброю компенсацією,— пояснила вона.— Ти ж розумієш, правда?

Вона наслідувала мене, і виходило це чудово.

— Я розумію. Я лише...

— Ми з Ранджитом познайомились у ліфті,— розповідала Карла.

— Карло...

— У зламаному ліфті, якщо конкретніше.

— Це досить непогана метафора про Ранджита. Зламаний ліфт.

— Ліфт застряг між сьомим і восьмим поверхами на цілу годину,— сказала вона, тягнучи мене у свої спогади.

— На годину?

— Шістдесят довгих хвилин. Нас було там лише двоє: Ранджит і я.

— Він до тебе чіплявся?

— Звісно. Він фліртував і почав чіплятися, а я дала йому ляпаса. Тож він спробував ще раз, і я вліпила набагато сильніше, а потім Ранджит сів на підлогу і запитав про мої життєві цілі.

Я випив кави, подумки двічі давши ляпаса Ранджитові.

— Це вперше у моєму житті хтось поставив це запитання,— мовила Карла.

— Я ставив тобі це запитання. Я запитував це багато разів.

— Ти питав, чим я хочу займатися,— пояснила вона,— так само як і я запитую, чим хочеш займатися ти. А він запитав, чого я хочу досягти у своєму житті. Це зовсім інше запитання.

— Це те саме запитання, але інший ліфт.

Вона почала сміятися, а потім похитала головою.

— Я не збираюся зараз у це заглиблюватися, хоча дуже хочеться надерти тобі дупу.

— Її треба надерти,— серйозно сказав я.— Коли тягар справді важкий.

— Я цього не робитиму, Ліне. Я розкажу тобі те, що варто знати, а потім заафоризмую твою дупу так сильно, що здаватиметься, неначе ти обпився домашнього вина.

— Обіцяєш?

— Не переводь більше теми, згода?

— Гаразд, тож ти замкнена у шлюбі, пробач, у ліфті, з Ранджитом, і коли він не зміг тебе досягти, то вирішив поцікавитися, чого хочеш досягти сама. Що ти йому відповіла?

— Я відповіла навіть не думаючи. Я сказала: «Хочу домогтися пристойного розселення мешканців нетрищ».

— Як він відреагував?

— Він сказав: «Це просто доленосний зв’язок. Я збираюсь у політику і, якщо одружишся зі мною, зроблю твою програму пріоритетною ».

— Він запропонував таке у ліфті.

— Так.

— І ти погодилася?

— Так.

— Після години у ліфті?

— Так,— нахмурилася вона.

Вона зазирала мені в очі, зелені ферзі розгулювали сірими небесами.

— Зачекай-но,— обурилася вона.— Ти не вважаєш, що чоловік може запропонувати мені одружитися після години у зламаному ліфті, еге ж?

— Я такого не казав...

— Моя найшвидша пропозиція пролунала рівно через п’ять хвилин,— заявила вона.

— Я такого не казав...

— Я б кинула тобі виклик це переплюнути, але знаю, що ти не зможеш, тож навіть не дозволю спробувати.

— Без образ, але яка в нього була мета, окрім тебе?

— Він зізнався, що хотів розізлити свою родину, а це був найкращий спосіб. Він уже шукав когось схожого на мене.

— Навіщо йому потрібно було злити свою родину?

— Ранджит мав контроль над родинними активами, але його брати й сестри намагалися завадити проведенню деяких нечесних угод. Вони вже тричі подавали на нього до суду, намагаючись отримати гроші, які він викидав на вітер. Він шукав дружину, яку можна було перетворити на зброю.

— Щоб їм протидіяти?

— Отож-бо. Він їх не міг просто так позбутися і знав, що вони не зможуть тримати язик за зубами щодо його іноземної дружини, особливо якщо ця іноземна дружина не зможе мовчати про них.

— Ви все це за годину виметикували? Ти вирішуєш його проблеми, а він твої. Незнайомці у ліфті, серйозно?

— Саме так. Після кожної моєї вдалої провокації та образи від них він прикручував грошовий краник. Я була його пенсійним планом навпаки.

— Ти надто мила, навіть коли намагаєшся такою не бути,— посміхнувсь я.— Як тобі вдалося змусити їй так тебе зненавидіти?

— Вони малоприємні люди. І легко здатні зненавидіти. І Ранджит розповідав мені всі їхні брудні таємниці. Я ковтала пігулку правди під час кожної нашої зустрічі. Вони не витримували цього.

— Тож коли ви з Ранджитом дісталися першого поверху, ти за нього вийшла?

Вона раптом стала серйозною.

— Після того, як я вчинила з тобою через Хадербгая, я гадала, що ми більше ніколи не розмовлятимемо. І я не помилилася — частково. Ми два роки були окремо і не сказали жодного слова одне одному.

— Я дав тобі спокій через одруження з Ранджитом.

— Я одружилася з Ранджитом, аби дати спокій тобі,— відкрилася вона.— І два роки допомагала обривати родинні зв’язки і пхалася нагору політичним пагорбом, до підйому на який Ранджит був надто погано підготовлений, мав хіба що амбіції.

— Тож ти без потреби розсварила його родину, щоб він міг розтринькати родинний статок, а Ранджит натомість просував твій план розселення нетрищ? Я правильно все розумію?

— Здебільшого. Принаймні такою була угода, якби він її дотримувався.

— Карло, це... якось божевільно — те, що ви робили з Ранджитом.

— А стосунки з Лайзою хіба не були якоюсь мірою божевільні?

— Не... щодня.

Вона розреготалась, а потім відвела погляд.

— Ранджит відмовився від програми розселення в останню мить і зійшов з передвиборчих перегонів, бо, бачте, його налякали кілька погроз із протилежного боку.

— Коли це сталося? — запитав я, міркуючи, що його рішення про вихід з політики могло якось стосуватися Лайзиної смерті.

— Того дня, коли ти заявився в офіс, шукаючи мене, я саме з ним погризлася. Усе було скінчено. Усе, над чим я працювала. Він відкликав свою кандидатуру. Він трусився і пітнів. Він здався, а ти знаєш, що я терпіти не можу боягузів. Я пішла і сіла в кутку, доки він заспокоювався, і заявила, що як ми знову опинимося в одній кімнаті, то сидітимемо якнайдалі одне від одного.

— Ніхто з нас не знав тоді, що Ранджит так злякався того дня, бо думав, що я знаю про його зустріч з Лайзою перед її смертю.

— Я так зраділа, коли ти зайшов туди!

— Настільки ж, як я радію зараз? — поцікавивсь я, цілуючи її.

— Більше,— муркотіла вона.— Я сиділа в тому кутку з почуттям, що всі мої плани тепер лежать у руїнах, аж раптом зайшов ти. Я ніколи так не раділа, когось побачивши. Я подумала: мій герой.

— Давай я приготую тобі щось героїчне. Не знаю, як ти, але я помираю з голоду.

— Ні, дозволь мені.

Вона підготувала асорті з фініків, сиру і яблук, а ще вино у високих червоних келихах з ніжками у формі соколиних кігтів.

Вона розповіла про Кавіту Синг, і як зникнення Ранджита залишило Карлу лише з одним козирем, бо вона мала право голосу за дорученням по акціях Ранджита, яке він не міг анулювати без появи на публіці. Карла призначила Кавіту заступником редактора в обмін на обіцянку перетворити питання про розселення нетрищ на окрему рубрику в газеті.

Працюючи разом, Карла з Кавітою розробили загальноміську програму благоустрою, аби підштовхнути суспільство до консенсусу щодо гуманного розселення жителів нетрищ і перетворити це на громадський здобуток. Вони розіграли це на сторінках газети, що й досі технічно належала Ранджиту.

— Редактор був проблемою,— сказала Карла.— Ми багато тижнів намагались отримати його підтримку. Він протистояв нам у всьому. Та коли він прийняв запрошення на вечірку фетишистів, усе вирішилось.

— Що саме?

— Поступливість,— мовила вона.— Хочу викурити разом з тобою косячка.

— Чому ти вчора їхала на мотоциклі з Бенісією?

— Тобі болить, що я була з Бенісією чи що сиділа на дуже красивому мотоциклі?

— Воно все болить. Я взагалі не хочу бачити тебе на будь-якому мотоциклі, крім мого, хіба коли сидітимеш на власному.

— Тоді тобі варто навчити мене його водити, відступнику. Починати треба з широко розставленими ногами, правильно?

— Достатньо розставленими, щоб утриматись,— усміхнувся я.

— Розділи зі мною косячка,— запропонувала вона, лежачи на ліжку і поклавши ноги на мене.

— Зараз?

— Дивись, місто перекрите. Ми нікуди не можемо поїхати. Джасвант має вдосталь припасів. У мене є пістолет. Розслабся і викури зі мною косяка.

— Я вже достатньо розслаблений, але гаразд, якщо гадаєш, що це хороша ідея.

— Деякі двері,— повільно розповіла вона,— можна відчинити за допомогою чистого бажання.

Трохи пізніше вона принесла нам фрукти на блакитній скляній таці й погодувала мене своїми пальчиками, шматочок по шматочку. Кохання — це зв’язок, а щастя — це вже внутрішній зв’язок. Карла розцілувала мої руки, її волосся було неначе крила, розкинуті до сонця. І одна мить, яку благословило кохання жінки, змила всі рани.

— Поступливість,— провадила Карла, вмощуючись біля мене з келихом вина.

— Поступливість?

— Ніщо так не спонукає людську поступливість, як вечірка фетишистів.

— Головний редактор? — запитав я.

— Ти, що вимикаєшся? — запитала вона.— Ну звісно, редактор.

— Як ти дізналася про його фетиш? Він повідомив, чи що?

— Коли прибули гості, то ми презентували всі можливі фетиші за допомогою дівчат у масках, одягнених для пекельних мук. Ми вивели їх і водили перед ним, доки одна не привернула до себе уваги. Узагалі, це доволі швидко відбулося.

— Яка саме?

— Доміна[148] у сарі зі шкірозамінника. З каталогу секс-шопу.

— А потім що?

— Потім його зафільмували у приватній кабінці — як він підкоряється доміні.

— Ви з Кавітою зняли його на камеру?

— Не лише його. Ми також зафільмували суддю, політика, бізнес-магната і копа.

— Ти все це підлаштувала?

— У нас із Кавітою була знайома серед організаторів.

— Хто?

— Організаторка.

— Хто саме?

— Діва,— зізналася Карла.

— Діва, наша Діва, яка перебуває за стіною, з Рендаллом?

— Наша Діва, яка вже поїхала з Чару й Парі, поки ти спав,— розповіла вона.— Приїхало кілька автомобілів, щоб забрати їх додому. Охоронці вибивали двері. Джасвант вирішив, що зомбі намагаються прорватись усередину. Ми відсунули барикаду, і...

— Стривай-но, я все це проспав?

— Звісно, солдате,— мовила вона.— Діва сказала, що ти був милий.

— Діва сказала що?

— Вона хотіла поговорити зі мною, доки Чару й Парі збиралися. Цим дівчатам абсолютно на все потрібен час. Діва зайшла до мене, і ми посиділи на ліжку.

— Поки я спав?

— Так. Вона мала рацію: коли ти спиш, то набагато миліший. На щастя, я не можу встояти радше перед тим, хто не спить.

— Скільки Діва була тут?

— Ми викурили косяка,— розповіла Карла.

— Так довго?

— І випили по келиху вина.

— Поки я спав?

— Так, вони зайшла, щоб розповісти мені про нового таємничого шанувальника Кавіти, і що та поводиться трохи навіжено.

— Кавіта і є трохи навіжена,— сказав я.— У неї були стосунки з Лайзою, і це не могло минутися так. Вона розумна і здібна, але зі мною також якось навіжено поводиться. Гадаю, що саме тому її вподобала мадам Жу. Вони варті одна одної.

— Кавіта прокрутила все це разом з нами, Ліне,— сказала Карла.— Вона брала участь на кожному етапі.

— А ти зробила її наступним кандидатом на керівника головної щоденної газети.

— Я не дозволю тобі обмовляти її,— заявила вона.— Я нікому не дозволю обмовляти її чи будь-кого з моїх друзів. Я так само не дозволю і тебе обмовляти.

— Гаразд. Справедливо. Але я вважаю своїм завданням попереджати тебе про загрози.

— Твоїм завданням? — хихикнула вона.

— Так, а твоє завдання — попереджати мене,— посміхнувсь я.— Тож Діва поїхала з дівчатами?

— Охорона провела їх додому. Їм ще пояснювати свою відсутність цілу ніч.

— І я все це проспав?

— Так і було. Ми допомогли Джасванту поставити барикаду назад, я прийняла душ, повернулась у ліжко, і ти дуже зрадів мене побачити. До речі, дівчата переказували вітання.

Я почувався якось дивно. Я завжди прокидався перший, незалежно від того, який був зморений, і якщо в когось у сусідній кімнаті впала ручка на підлогу, то мій глибокий сон відразу переривався. Але якимось чином я проспав цілу розмову на власному ліжку.

Це було незвичне почуття, воно збивало з пантелику, доповнювалося повільним пульсом і розмитою свідомістю, а змагатися з ним було неначе ходити по палубі корабля, що розхитувався на хвилях. Мені знадобився час, щоб збагнути: я почувався спокійно.

«Спокій,— сказав мені колись Ідрис,— це ідеальне прощення і є протилежністю страху».

— Ти слухаєш, Шантараме? — посміхнулася Карла, трусячи мене за підборіддя.

— Я уважно слухаю, Карло.

— Добре,— розсміялася вона.— То на чому ми зупинилися?

— Ти розповідала мені, як ви з Кавітою все це організували,— нагадав я, тримаючи її близько.

— Кавіта, Діва і я. Зараз, Діва — найзаможніша дівчина Бомбея, тож коли вона влаштувала вечірку для фетишистів, багатії вишикувались у лімузинах.

— Але ж Діви там не було.

— Ми підлаштували, щоб її завернули на блокпосту і відіслали в місто: це пристойна відмовка за будь-яких непередбачених подій під час вечірки.

— Щоб захистити її активи.

— Щоб захистити її активи,— підтвердила Карла, ляскаючи мене по грудях на знак згоди.

Це вперше вона таке зробила: цей легенький жест цілком розслабленої у коханні жінки прошив мені шкіру.

— Тож ви влаштували ігри для фетишистів і камери?

— У нас було сім цілей, разом з редактором, але з’явилися лише п’ятеро.

— Цілі?

— Перешкоди на шляху прогресу, які ми хотіли перетворити на посудини змін.

— І тепер ці п’ятеро стали...

— Посудинами змін, і ми доможемося розселення нетрищ і ще більше уваги до прав жінок. Безпрограшний варіант у жіночому стилі.

Я сів на ліжку. Карла запропонувала мені рушника, просякнутого імбиром, і ми витерли обличчя й руки.

— Якщо ці хлопці справді великі цабе, Карло, то вони автоматично небезпечні. Це відео — бомба, і воно продовжуватиме цокати, доки існує.

— У нас є посередники,— зізналася вона, знову обіпершись на мою руку.

— Вони мають бути куленепробивними.

— Так і є,— сказала вона.— Ми попросили велосипедних убивць бути нашими представниками.

— Оце додає ситуації здорового глузду. Велосипедні вбивці?

— Я не маю жодних безпосередніх контактів. Вони самі ведуть переговори з тою стороною.

— Як це відбулося?

— Ти справді хочеш знати?

— Звісно ж, я хочу знати.

— Ну,— здалася вона, сідаючи обличчям до мене в позу лотоса.— Ми з Рендаллом помітили, як велосипедні вбивці двічі слідкували за тобою, тож я послала Рендалла з’ясувати, чого їм треба.

— Він сам пішов на зустріч з велосипедними вбивцями?

— Без вагань.

— А він справжній охоронець,— посміхнувсь я.— Добре, що він з тобою.

— З нами,— виправила вона.

— Що ти про це думаєш, про Рендалла й Діву? Я знаю, що Навін божеволіє через неї і гадав, що вона теж добре до нього ставиться.

— Ми ж у ізоляції, Шантараме. Те, що відбувається в ізоляції, зостається в ізоляції. Краще не втручайся в це.

— Ти маєш рацію, мабуть. Повертаємось до велосипедних убивць.

— Тож Рендалл дізнався, що Абдулла найняв їх наглядати за тобою, а ще знайшов там кількох друзів.

— А коли ти дізналася, що їх можливо найняти, то так і вчинила.

— Так, і вони радо погодилися.

— Ага.

— Так, вони працюють над своїм іміджем. Вони б хотіли працювати в більш порядних галузях, ніж убивство людей за гроші.

— Щось на зразок погроз людям за гроші.

— Щось на зразок цього,— погодилася вона.— Це буде покращенням іміджу, але гадаю, що вони серйозно. Думаю, вони хочуть знайти власну нішу.

— Ага.

— Коли велосипедні вбивці погодилися проводити за нас переговори, я склала план. Я б не могла виконати його без них, бо важко було повірити, що хтось інший не прогнеться під тиском і не здасть нас. Коли Доля поставила їх у тебе за спиною, я поставила їх у себе за спиною.

— Узагалі-то, перед собою.

— Отож бо. Ішміт — бос, який веде переговори з посудинами змін.

— Я знайомий з Ішмітом.

— Він справжній джентльмен,— мовила вона.

— Просто сіль місяця.

— А Панкадж, його друг, якому ти справді подобаєшся,— він бунтівник. Я запросила його на вечірку фетишистів.

— Ну звісно. І тобі справді потрібно було тримати мене в невідомості під час цієї брудної оборудки ?

— Я захищала тебе,— запевнила вона.— Я тримала тебе подалі від лінії вогню.

— Неначе дурня?

— Неначе споріднену душу,— виправила вона.— Якби все це вибухнуло, то я мала переконатися, що тебе не зачепить вибухова хвиля. Ти ж також переховуєшся, пам’ятаєш?

Вона була прегарна у новому світлі. Вона захищала мене, оберігаючи часточкою своєї душі.

Вона запалила ще сім ароматичних паличок, і вони були неначе світлячки, що кружляли в різнокольоровій кімнаті, та вклала їх у пащі глиняних драконів. Я спостерігав, як вона ходить по спальні, і моя свідомість боролася з Часом, намагаючись зупинити все, окрім цього.

Карла знову сіла біля мене, узявши за руку.

— Якби я розповіла, що збираюся підштовхнути все місто в напрямку гуманного розселення нетрищ,— поцікавилася вона,— то ти приєднався б до цієї справи чи намагався б мене зупинити? Тільки чесно.

— Я спробував би тебе перевезти, й ми б разом оселилися в іншому місті.

— Саме тому я тебе і захищала,— мовила вона.

— І це причина?

— Ти допоміг би мені, бо кохаєш, але наміри були б чисті від самого початку, і це зробило б тебе вразливим. І мене, мабуть, також.

Я це осмислив, не до кінця розуміючи, але з’явилося інше запитання.

— Навіщо ти це зробила, Карло ?

— Ти не вважаєш цю справу досить важливою?

Вона мене дражнила.

— Навіщо ти це зробила, Карло?

Тепер вона мала подумати. Вона всміхнулась і пішла шляхом чесності.

— Щоб перевірити, чи зможу,— сказала вона.— Я хотіла побачити, чи зможу це втілити.

— Гадаю, що ти на все здатна, Карло. Але ми мали зробити все разом.

Вона знову розсміялася.

— Ти такий любий! — заявила вона.— І я дуже щаслива тобі про це розповісти.

Це вже занадто — це втілення всіх мрій. Сумнів — річ, яка бореться з коханням, підштовхував мене зі скелі, спонукаючи стрибнути. Я стрибнув.

— Я так кохаю тебе, Карло, що загубився в цьому, і так буде завжди.

Чоловіки в коханні не люблять настільки відкривати свої почуття, укладати зброю в руку жінки і підносити до власного серця, кажучи: «Агов, отак ти можеш мене вбити». Але це було нічого. Усе було гаразд.

— Я теж тебе кохаю, любий,— підтвердила Карла, сяючи всіма зеленими ферзями.— І завжди кохала, навіть коли здавалося, що це неправда. Я звихнута на тобі, тож краще звикай до цього, бо відтепер ми будемо нерозлучні. Ти ж розумієш це, правда?

— Розумію,— сказав я, підтягуючи її для поцілунку.— Ти все це довго й скрупульозно обдумувала, еге ж?

— Ти ж мене знаєш,— промуркотіла вона.— Я все роблю довго і скрупульозно.

Частина XIII

Розділ 72

Я надовго позичив Олегові своє житло. Оренду було сплачено на рік, і я радів, що в нього з’явився дім. Олег став щасливіший. Він обійняв мене аж з підлоги і поцілував. «Це російська традиція»,— сказав він.

Карла скрізь мене супроводжувала на об’їздах чорного ринку, а я скрізь супроводжував її. Ми їздили разом, а Рендалл завжди непомітно їхав за нами в авто.

Мій об’їзд міняйл був небезпечний, але дещо з того, що робила Карла, теж було небезпечно. Її об’їзд мистецьких і бізнесових контактів був захопливий, але дещо з того, чим займався я, теж було захопливо.

Людям знадобилося трохи часу, аби звикнути до нас обох, і вони реагували по-різному. Як виявилося, мої друзі в Нижньому Світі сприймали це краще, ніж її друзі у Верхньому Світі.

— Випийте з нами чаю, міс Карло,— на кожній моїй зупинці пропонували їй мої дилери з чорного ринку.— Просимо, випийте з нами чаю.

— Вхід заборонено,— на кожному посту безпеки заявляли мені її дилери з білого ринку.— За цією межею вимагається перепустка.

Дістала ту перепустку Карла і наполягла, щоб я скрізь сидів біля неї. Я почав відвідувати зустрічі з впливовими фінансовими фігурами, у палатах і обшитих панелями залах, що всі мали вигляд, неначе внутрішня обшивка труни.

«Діловий костюм,— колись мені сказав Дідьє,— це не що як військовий однострій, позбавлений честі». І здавалося, що честь у тих конференц-залах та ексклюзивних клубних салонах стала словом, якого вже давно не чули. Коли про неї згадувала Карла, наполягаючи, що її проксі-голос використовуватиметься лише для шляхетної справи, то кімнатою завжди котилися однакові хвилі занепокоєння, неначе рота роззявляла риба фугу, а в офісних кріслах миготіли різнокольорові краватки, неначе водорості в неспокійному морі.

Митці були зовсім іншою історією, яку розповідав високий вродливий скульптор, що збирав пальне на вакантних паркувальних місцях мільйонерів.

Галерея тепер розквітла. Скандал — це завжди ринок, на якому попит перевищує пропозицію. Його аура, що витала довкола творінь, атакованих зграями фанатиків, або робіт, заборонених чи під загрозою заборони, обпалювала чуття ситих заможних покупців. Людей з достатньою кількістю грошей, щоб ніде не стояти в черзі на зустріч і платити рупіями з чорного ринку. Тадж — скульптор — став менеджером галереї і заробляв гроші швидше, ніж міг підняти свою киянку[149].

Коли за кілька тижнів після закінчення ізоляції ми з Карлою зайшли до галереї, то він саме розмовляв з групкою товстосумів. За столом реєстрації сиділа Розанна, відповідаючи на телефонні дзвінки.

Тадж кивнув Карлі та продовжив свою розмову з клієнтами. Ми пройшли до задньої кімнати. Вона трансформувалась: на зміну червоним мотоциклетним вогникам прийшли червоні люмінесцентні лампи, розкидані по кімнаті.

Ми присіли на чорному шовковому дивані. Біля стін стояли картини, футляр однієї ставав рамою для іншої. Аннушка принесла нам чай з печивом.

Коли вона не промовляла артистичною мовою тіла, Аннушка була скромною молодою жінкою, яка з радістю догоджала іншим, а галерея стала її другою домівкою.

— Як тут справи, Ануш ? — запитала її Карла, коли дівчина вмостилася на килимі біля нас.

— Усе по-старому,— посміхнулася вона.

— Три дні тому ти розповідала, що вже готова нова виставка митців маратхі,— нагадала Карла.— А я не бачу, щоб її виставили.

— У нас... була дискусія.

— Дис-ку-сія? — прогарчала по складах Карла.

Тадж зайшов до кімнати й сів біля Аннушки, елегантно склавши під собою ноги.

— Пробачте,— сказав він.— Мав закінчити з клієнтами. Велике замовлення. Як ся маєш, Карло?

— Я тут чую про якусь дискусію,— мовила вона, припнувши його поглядом.— І почуваюся дискусійно.

Тадж мерщій відвів погляд.

— Як ти, Ліне? — запитав він.

Щоразу, дивлячись на Таджа, я думав про ті два загадкові дні, які він провів з Карлою десь поза Бомбеєм, дні, про які вона мені так і не розповіла, бо я не запитав.

Він належав до тих високих темноволосих і вродливих типів, які змушують нас заздрити. Це не їхня провина — цих вродливих хлопців. Я знав чимало вродливих типів які були чудовими хлопцями і гарними друзями, а ми — страшненькі — обожнювали їх, але навіть тоді все одно трохи заздрили, бо вони мали таки гарний вигляд.

Це, звісно ж, наша провина, а не їхня, й у випадку з Таджем теж була моя провина, але, дивлячись на нього, хотілося провести допит.

— Усе гаразд, Тадже. Як поживаєш ти?

— Ох... чудово,— непевно відповів він.

— Подискутуй зі мною, Тадже,— викликала його Карла, відвертаючи увагу.— Які проблеми з виставкою?

— А може, спочатку покуримо травички? — запропонував Тадж, повернувшись до Аннушки, яка негайно підвелася й пішла по психічну поживу.— Останні дві години в мене були безперервні зустрічі з покупцями, тож голова аж крутиться від цифр.

— Де вона? — запитала його Карла.

— Аннушка зараз принесе,— сказав Тадж, безпорадно тицяючи на двері.

— Не травичка,— заперечила Карла.— Виставка митців маратхі. Де вона?

— І досі на складі,— таки відповів Тадж, зиркаючи на двері й подумки гукаючи Аннушку.

— На складі?

Тут повернулась Аннушка, пихкаючи дуже великим косяком, який вона мерщій передала Таджу. Скульптор підніс руки вгору, благаючи Карлу зачекати, доки він просмалить косяка, випустивши невеличку хмарку диму, а вже тоді передав його мені.

— Ти ж знаєш, що я не палю, коли Карла на мотоциклі,— нагадав я, навіть не ворухнувшись.— Я вже казав це. Не пропонуй мені більше такого.

— А я не проти,— мовила Карла, вихоплюючи косяка з його руки.— А ще не проти вислухати пояснення, Тадже.

— Дивись,— почав Тадж, отримавши достатньо кайфу, щоб знову вдавати спокій.— Люди вважають, що присвячувати виставку одній групі митців, з однієї мовної громади, не зовсім вдалий напрямок.

— Люди?

— Люди в галереї,— уточнив Тадж.— їм подобається виставка митців маратхі, але вона не здається дуже вдалим кроком.

— Останні два тижні ти демонструєш виставку бенгальців,— заявила Карла.

— Там інший контекст,— силкувався Тадж.

— Поясни мені цю відмінність.

— Ну, я... це все...

— Я обожнюю це місто і неймовірно щаслива жити тут,— мовила Карла, нахиляючись до нього.— Ми на землі маратхі, живемо в місті маратхі, з дозволу людей маратхі, які надали нам це збіса красиве місце для життя. Ця виставка для них, Тадже, а не для тебе.

— Це так заполітизовано,— відповів Тадж.

— Ні, це не так. Усі ці митці дуже непогані, а деякі з них просто надзвичайні,— наполягала вона.— Ти сам так казав. Ти сам обирав їх разом з Лайзою.

— Вони, звісно ж, непогані, але суть не в цьому.

— Суть для тебе, і мене, і Розанни, і Аннушки,— сказала вона,— і всіх інших у команді, хто не народився в Бомбеї, полягає в тому, що це просто правильно і вдячно продемонструвати таланти міста, яке нас підтримує.

— Карло, ти просиш забагато,— благав Тадж.

— Я хочу побачити цю виставку,— наполягала Карла.— Це був наш із Лайзою останній проект.

— І я б радо подарував її тобі,— стогнав Тадж.— Але це просто неможливо.

— То де роботи? — запитала Карла.

— Я ж казав. Ще й досі на складі.

— Надішли їх у галерею «Джеганґір»,— звеліла вона.

— Усю виставку? — вражено вичавив він.— Там є кілька справді неймовірних картин, Карло, і якщо їх виставити на ринок, у правильному світлі, по одній...

— Надішли їх у галерею «Джеганґір»,— повторила вона.— Там працівники чесні, вони проведуть цю виставку і заслуговують на це більше, ніж ти.

— Але, Карло,— молив він.

— Гадаю, ми тут закінчили,— звернулася вона до мене, підводячись.

Рослявий Тадж випростався, перегороджуючи їй шлях.

— Карло, прошу, обдумай усе ще раз,— мовив він і схопив її за руку.

Я відштовхнув його геть.

— Не лізь, Тадже,— тихо сказав я.

— Ти робиш помилку, Карло,— запевняв він.— Ми ж починаємо добре заробляти в цій галереї.

— У мене є гроші,— нагадала Карла.— Мені потрібна повага. Я тут закінчила, Тадже. Відтепер ця галерея твоя. Будь настільки заполітизованим, наскільки бажаєш. Я йду геть. Страховка за виставку на тобі, доки не відішлеш її мені, тож переконайся, щоб з картинами нічого не трапилося дорогою до «Джеганґіру». Усього найкращого і бувай.

Ми поїхали геть, розпочинаючи один з моїх об’їздів.

— Ти ж знаєш, що він гейко, правда ж? — запитала Карла дорогою, перекинувши руку мені через плече.

— Я знаю, що хто гейко?

— Тадж.

— Тадж — гейко?

— Ти не знав, еге ж?

— Якщо люди цього не кажуть, то сам я майже ніколи не здогадуюсь.

— І ти ревнував, правда?

Я думав про це десь із кілометр.

— А ти хочеш сказати, що не здатна покласти око на гейка?

Вона думала теж про це десь із кілометр.

— Цікаве питання,— погодилася вона.— Але не на цього конкретного гейка.

— Але ж ти на два дні кудись із ним повіялася.

— У спа,— розповіла вона.— Щоб попити соку і перезарядити себе перед боєм. Тадж просто склав мені товариство, щоб обговорити деякі питання в галереї.

— А я не міг скласти тобі товариство, щоб обговорити деякі питання?

— Я ж оберігала тебе від моїх оборудок, пам’ятаєш? — прошепотіла вона мені на вухо.— І взагалі, він подобається Дідьє.

— Дідьє і скульптор?

— Тадж уже створив кілька оголених скульптур Дідьє. Вони досить непогані.

— Він створить статую Дідьє?

— Так.

— Цьому просто немає закінчення.

— О так. Я пообіцяла, що ми прийдемо на урочисте відкриття.

— Я не піду. Уже бачив відкритого Дідьє.

— Він створить Дідьє у подобі «Давида» Мікеланджело, тільки цьому буде сорок чотири роки.

— Я справді не піду.

Я натиснув на гальмо і зупинив мотоцикла біля бордюру широкого та відносно порожнього бульвару. Коли ти досить довго їздиш вулицями Міста-Острова, то доволі добре їх відчуваєш.

— Що таке? — здивувалася Карла.

— Трафік якийсь не такий,— пояснив я, озираючись.

— Що з ним не так?

— Він відсутній. Копи чомусь його стримують.

Повз нас пронісся цілий автомобільний кортеж, блискаючи вогниками — червоними, неначе свіжа кров. Пролетіла друга кавалькада, і третя. Ми спостерігали, як вони квапилися світляними смужками посеред ночі, а затим вулиця знову поринула в тишу і відновився нормальний рух транспорту.

— Вони квапляться в напрямку Бандри,— зауважив я, заводячи мотоцикла і починаючи повільно рухатись.— Копи й журналісти. Мабуть, щось серйозне.

— А тобі не байдуже? — поцікавилася вона, хапаючись за моє плече.

— Ні,— гукнув я.— Поїхали, познайомлю тебе з деким класним. Потрібно здати гроші до банку.

Тітонька Півмісяць просто перевершила себе перед Карлою. У певний момент навіть відіслала мене додому, кажучи, що наступна частина вистави буде лише для жінок.

Я повільно побуксував і поковзав геть по тій підлозі з риб’ячого жиру, опираючись імпульсові повернутися.

— Круто,— згодом казала Карла, приєднуючись до мене на ринку Колаба.— Там була справді серйозна йога. Хтось обов’язково має написати портрет цієї жінки.

— Може, хтось із твоїх молодих художників?

— Хороша ідея,— розсміялася вона.— Гадаю, ми зможемо зробити дуже цікаві речі разом, Шантараме.

— Ти це правильно кажеш.

Молода проститутка з точки на Реґал-Серклі саме поверталася додому крізь ринок, до своєї хатини в риболовецьких нетрищах. Її звали Цирцея, і була вона ще тією штучкою.

Її фішкою в разі недостатнього заробітку було нав’язувати чоловікам секс із собою, доки вони не погоджувались або доки не платили їй, аби жінка відчепилася.

— Агов, Шантараме,— почала вона.— Відтрахай мене як слід, подвійний тариф.

— Агов, Цирцеє,— відповів я, намагаючись її обійти, але вона стрімголов загородила мені дорогу, поклавши руки в боки.

— Трахай мене швидко, трахай мене довго, покидьку!

— Бувай, Цирцеє,— сказав я, знову розвертаючись, але вона, підхопила своє жовте сарі, оббігла мене, щоб зазирнути в очі.

— Трахайся або плати,— заявила вона, хапаючи мене за руку й намагаючись потертися об мене.

Карла штовхнула її в груди обіруч так, що жінка аж поточилася назад.

— Відчепися, Цирцее,— прогарчала на хінді вона, піднявши вгору кулаки.

Цирцея розправила сарі й пішла геть, уникаючи погляду Карли.

— О, то ось як це робиться,— мовив я.

— Мила дівчина,— вирішила Карла.— Після вечірки для фетишистів я зустрічала лише тих людей, яких варто додати до списку.

— Навіть не сумніваюсь. Я вже закінчив свій об’їзд. Куди далі, міс Карло?

— Тепер, кохання моє, ми сягнемо самого дна урядової годівниці.

Розділ 73

Ми поїхали на південь, до готелю «Тадж-Магал», де Карла призначила зустріч з акціонерами Ранджитового медіа-конгломерату.

Ранній вечір ще й досі відбивався золотом у очах сикхської охорони, яка зустріла Карлу в готелі. На Карлі були прозорі гумові сандалії та сірий костюм, трохи перероблений, з широкими відкритими плечима і перев’язаний плетеним конопляним поясом. Під час поїздки на моєму мотоциклі вітер стилізував її зачіску, тож вигляд вона мала чарівний.

На мені були чорні джинси, джинсовий жилет і футболка з Кітом Ричардсом, яку я виміряв у Олега, тож загалом усе годилося для бізнесової зустрічі. Але мені було байдуже: ті люди також не були одягнені відповідно до мого світу.

Зустріч проходила у приміщенні, підготовленому для нарад. Ми зайшли до манюсінького ліфта. Коли зачинилися двері, я запропонував Карлі свою флягу. Вона зробила ковток і віддала її назад, якраз коли двері відчинилися у вузький коридор, що вів до скарбниці недооціненого декадансу.

Біля панелей з червоного дерева стояли шкіряні крісла й дивани, кожен з яких коштував приблизно як авто середнього класу, й імпортували їх з далеких країн, де заради цього вирубували червоні дерева. Кришталеві келихи обпікали очі сяйливими відблисками, килими пружинили, неначе губки, дорогі парсуни дорогих бізнес-лідерів прикрашали стіни, а офіціанти в білих рукавичках терпляче виконували кожну забаганку.

У кімнаті було шестеро бізнесменів, усі гарно вдягнені й гарно збережені. Коли ми зайшли до кімнати, вони всі завмерли, витріщаючись на Карлу.

— Я надзвичайно співчуваю вашій втраті, мадам Карло,— сказав один з бізнесменів.

— Так шкода, мадам,— мовив інший.

Я глянув на Карлу. Вона роздивлялася їхні очі й обличчя. Хай що вона з них відчитала, їй воно не сподобалося.

— Щось сталося з Ранджитом,— зрозуміла вона.

— Ви не знаєте?

— Не знаю чого? — тихо запитала вона.

— Ранджит помер, мадам Карло,— повідомив бізнесмен.— Його сьогодні застрелили в Бандрі. Нещодавно. Це в усіх новинах.

Я збагнув, що червоні кавалькади поліцейських автомобілів і преси, які на наших очах неслися до Бандри, гнали до місця вбивства Ранджита. Карла подумала те саме. Вона обернулася до мене.

— З тобою все гаразд? — запитав я.

Вона кивнула, стиснувши губи.

— Пробачте мене, джентльмени,— твердим голосом мовила вона.— Прошу вас відкласти цю зустріч на сорок вісім годин, якщо ваша ласка.

— Звісно, мадам Карло.

— Як скажете, мадам Карло.

— Можете не квапитися, мадам Карло.

— Наші співчуття.

У ліфті вона припала до мене, заховавши обличчя в грудях, і заплакала. Потім ліфт зупинився, застрягши між поверхами.

Вона перестала плакати, витерла очі й озирнулася навколо з широкою посмішкою.

— Привіт, Ранджите,— сказала вона.— Виходь і бийся зі мною, як справжній привид.

Ліфт знову запустився і почав опускатися донизу.

— Прощавай, Ранджите,— мовила вона.

На вулиці біля мотоцикла я взяв її за руку.

— Що ти хочеш зараз робити?

— Якби можна, якщо він ще й досі там,— вирішила вона,— то я б хотіла впізнати тіло. Я б не хотіла робити це в морзі.

Я відвіз її до Бандри, набравши велику швидкість, а Рендалл їхав позаду. Ми зупинилися біля кордону для преси, встановленого перед танцювальним баром, де Ранджита знайшла його срібна куля.

Його тіло ще не забрали з нічного клубу. Як ми почули, поліція не квапилися вивезти тіло відомого магната, бо ще не приїхав хтось із головних телевізійних репортерів. Ми з Карлою і Рендаллом знайшли місце в юрбі, під дуговими ліхтарями, спрямованими місцевими операторами на вхід до нічного клубу.

Мені це не подобалось. Я не хотів дивитися, як тіло Ранджита вивозять на каталці. І навколо стояло чимало копів.

Я поглянув на Карлу. Ферзі палали, обдивляючись місце — великі телевізійні фургони, дугові ліхтарі й шереги копів.

— Ти певна, що хочеш упізнавати тіло?

— Я мушу,— запевнила вона.— Це моя остання робота для родини Ранджита. Мій спосіб виправдатися перед ними за участь у Ранджитовій грі, гадаю.

Карла кинулася вперед крізь кордон для преси. Спалахнули камери. Я відставав від неї на півкроку, а Рендалл був біля мене.

— Розійдіться,— спокійно повторював на маратхі й хінді Рендалл, проходячи крізь ряди копів і журналістів.— Будь ласка, виявіть повагу. Будь ласка, виявіть повагу.

Преса й копи пропустили Карлу до клубу, але нас із Рендаллом зупинили перед дверима. Ми десять довгих хвилин чекали, поки вийде Карла. Вона тримала голову високо, дивлячись просто перед собою, але обпиралася на руку старшого офіцера.

— Це справді жахлива подія, мадам,— мовив офіцер.— Ми ще не опитали всіх свідків, але здається, що вашого чоловіка застрелив молодик, який...

— Я не можу зараз це обговорювати,— сказала Карла.

— Звісно ж ні, мадам,— швидко опанував себе головний.

— Прошу, пробачте мою грубість,— сказала Карла, зупиняючи його піднятою рукою.— Я просто хотіла, щоб ви занотували, що я впізнала Ранджитове тіло. Потрібно негайно повідомити його родичів, а після мого упізнання ви можете виконати це обтяжливе завдання, правда ж?

— Так, мадам.

— Ну, тоді ви засвідчуєте моє впізнання і проінформуєте родину Ранджита?

— Засвідчую, мадам,— віддав честь офіцер.— І виконаю цей обов’язок.

— Спасибі, сер,— мовила Карла, тиснучи йому руку.— Ви, безсумнівно, маєте до мене запитання. Я приїду до відділку в будь-який зручний для вас час.

— Так, мадам. Прошу, візьміть мою картку. І висловлюю свої співчуття з приводу вашої втрати.

— Ще раз дякую, сер,— розчулилася Карла.

Коли ми виходили за поліцейську стрічку і продиралися до мого мотоцикла, то кілька фотографів спробували клацнути Карлу. Рендалл притримав їх і заплатив, щоб не волали про свободу преси.

Дорогою на південь Карла плакала, притискаючи щоку мені до спини. Коли ми зупинилися перед світлофором, Рендалл вискочив з авто і запропонував їй серветки з червоної керамічної коробки. Карла швиденько взяла їх, поки не змінилося світло. І гадаю, що той незначний вияв уваги врятував її, бо після цього Карла вже не лила сльози, а просто припадала до мене, і взагалі більше ніколи не плакала за Ранджитом.

Розділ 74

Я привіз її назад до готелю «Амрітсар» і бедуїнського шатра. Вона дозволила роздягнути себе і вкласти в ліжко: це один зі скарбів закоханих. І проспала світанок, і день, і фіолетовий вечір, а прокинулася під затуманеним місяцем.

Потягнулася, побачила мене і роззирнулася.

— Скільки я спала?

— День,— розповів я.— Уже майже північ. Ти проспала завтра.

Вона швиденько сіла, ідеально скуйовдивши волосся.

— Північ?

— Так.

— А ти дивився, як я спала?

— Я був занадто заклопотаний. Написав досить красномовну заяву для копів і підписав її за тебе і доправив. Їм сподобалося. Тобі вже не треба туди їхати.

— Ти зробив усе це?

— Як почуваєшся? — посміхнувсь я.

— Нормально,— сказала вона, вилазячи з ліжка.— Нормально. І хочу до вбиральні.

Карла повернулася, прийнявши душ і одягнувши білого шовкового халата, а я саме мізкував над способом розговорити її на тему Ранджита, мертвого Ранджита: як вона почувалася після впізнання його тіла,— коли у двері постукали.

— Так стукає Навін,— мовила Карла.— Хочеш його впустити?

— Ти знаєш його спосіб стукати?

Я відчинив двері та привітав молодого детектива у шатрі.

— Як справи, хлопче? — запитав я.

— Мені дуже шкода через Ранджита, Карло,— почав він.

— Хтось мав його вбити,— відповіла Карла, підпалюючи невеличкого косяка.— Просто радію, що це була не я. Усе гаразд, Навіне. Я відіспалась, і тепер зі мною все нормально.

— Добре,— мовив він.— Добре бачити тебе з піднятими кулаками.

Він переводив погляд на мене, потім на Карлу, а потім знову на мене.

— Що сталося?

— Пробач,— отямився він.— Просто звикаю бачити вас повсякчас разом.

— Ага.

— У готелі приймають ставки, ну, знаєш,— радісно заявив він,— на те, скільки Олег житиме у твоїх кімнатах. Олег обрав три...

— Якісь інші новини є, Навіне? — поцікавивсь я, натягаючи джинси.

— О так,— згадав він.— Сьогодні Деніс виходить з трансу. Там буде багато людей. Я подумав... може... тобі варто вийти в люди, Карло.

Карлу зацікавила можливість побачити, як Деніс виходитиме зі свого дворічного сну, але я не був певен, що вона вже готова до такої розваги. Я не був певен, що сам до такого готовий. Я не спав більшу частину ночі й дня, наглядаючи за Карлою і платячи копам, аби ті дали їй спокій. І весь цей час я ставив собі питання про Ранджита і Лайзу — питання, на яке лише Ранджит, мертвий Ранджит, міг би відповісти.

— Ти хочеш піти кудись чи залишитися тут, люба?

— І проґавити воскресіння? Я буду готова через п’ять хвилин,— сказала вона.

— Гаразд, я теж піду,— вирішив я, натягаючи футболку.— Не щодня хтось повертається з того світу.

Ми спустились до арки під готелем і побачили Рендалла, який сидів на задньому сидінні авто. Він читав примірник «Поховай моє серце у Вундед-Ні»[150], внутрішнє освітлення відбивалося блакитно-біло на його обличчі.

Карла віддала йому авто, бо він відмовився припиняти свій нагляд за нею, навіть коли поряд був я, просто тому, що може знадобитися допомога. Рендалл прийняв подарунка і перетворив просторе заднє сидіння на місце для сну, доповнене маленьким холодильничком на батарейках та акустичною системою — навіть кращою, ніж моя.

Він був без взуття, у чорних штанах і білій сорочці з відкритою шиєю. Його бронзові гоанські очі, збляклі від сонця й моря, переповнювало радісне світло. Він виліз з авто і взувся в сандалії.

Він був вродливий, високий, розумний і хоробрий. Коли він підійшов, аби привітатися з Карлою, вишкіривши зуби, схожими на мушлі на ідеальному узбережжі, я побачив і зрозумів, чому Діва його так уподобала.

— Як ви, міс Карло? — запитав Рендалл, на мить схопивши її за руку.

— Зі мною все гаразд, Рендалле,— запевнила вона.— Є ковток спиртного, який можна виділити мені з твого добре укомплектованого холодильника? Вночі мені наснився кошмар, тож тепер хотілося б випити.

— Зараз буде,— відповів Рендалл, відчиняючи дверцята авто і дістаючи пляшку горілки.

— За душі померлих,— мовила Карла, зробивши два великі ковтки.— А тепер гайда воскрешати мертвих.

— А це випадково не воскресіння Деніса — Сплячого Баби, міс Карло?

— Саме так, Рендалле,— мрійливо відповіла вона.— Замість пробудження влаштуємо воскресіння, еге ж?

— З великим задоволенням,— посміхнувся він, хвилюючись через пережите нею, але радіючи, що Карла вже повернулась до людей.— За духовне воскресіння.

— І ніякого завчасного свідоцтва про смерть,— додав Навін.

Я спостерігав за індо-ірландським детективом, який розмовляв з Рендаллом, поки той готував авто, і намагався прочитати його думки: Рендалл цілих три тижні зустрічався з коханою Навіна. Мені подобався Рендалл, і Навін теж подобався, майже так само, як вони подобались один одному. Навін обійняв Рендалл а, а Рендалл обійняв Навіна. Усе здавалося щирим і якось збивало з пантелику: якщо справи підуть під укіс, то я не знатиму, кого з них бити.

— Я залишу тут свій байк і поїду з Рендаллом,— сказав Навін, коли ми з Карлою осідлали мого мотоцикла.

Ми їхали між атласними стрічками транспорту до колабського вулика зі стародавніх будинків біля причалу Сассуна. Ніч переповнилася запахами мертвих і напівмертвих морських решток, що слідували за нами по всьому причалу і відчувалися навіть біля веранди, де покоївся Деніс.

На вулиці зібрався цілий натовп. Величезні маршрутні автобуси орали поля розкаяних грішників, які розходилися хвилями голів і плечей, аби пропустити металевих китів.

Ми протиснулися майже наперед, де добре було видно веранду, на якій, як очікувалося, мав з’явитися Деніс після своєї довгої добровільної коми.

Люди тримали свічки й гасові лампи. Деякі тримали пучки ароматичних паличок. Інші читали молитви.

На порозі свого житла з’явився Деніс. Він оглянув широку веранду, неначе то була річка, викладена червоними кахлями, а потім звернув увагу на натовп прочан, що зібралися на вулиці, за кілька кроків.

— Вітаю всіх і кожного, тут і там,— почав він.— Під час смерті все тихо. Я був там і можу сказати вам, що там дуже тихо, крім випадків, коли хтось порушить твій кайф.

Люди почали гукати Божественному імена. Деніс зробив кілька непевних кроків. Юрба заволала і почала скандувати. Він перетнув балкон, спустився сходами на дорогу, а потім звалився посеред натовпу.

— Оце вже розвага,— мовила Карла.

— Вважаєш? — запитав я, дивлячись, як віруючі поливають сльозами Деніса, який знову прибрав горизонтальне положення.

— Та він ще підніметься,— відповіла Карла, підсунувшись до мене.— Гадаю, це шоу лише починається.

Деніс раптом сів, і натовп розійшовся в очікуванні його благословення.

— Нарешті,— гукнув він.— Я знаю, що маю робити.

— Що таке? — поцікавилося кілька голосів.

— Померлі,— пояснив Деніс, і голос його звучав дуже дзвінко посеред тиші.— Я мушу їм служити. Їм також потрібне своє духівництво.

— Померлі, Денісе? — запитав хтось.

— Винятково померлі,— відповів він.

— Але ж як їм служити? — здивувався хтось інший.

— Для початку,— звернувся до них Деніс,— міг би я викурити дуже міцний чилум? Повернення до життя руйнує мій кайф. Хтось може, будь ласка, підготувати мені чилум?

Десятки людей кинулися це виконувати, без потреби ускладнюючи завдання, доки Біллі Башу не присів біля полеглого ченця сну і не запропонував йому чилум.

Деніс затягнувся. Люди почали молитися. Хтось почав калатати у храмові дзвони. Хтось інший брязкотів сагатами[151], а слабкий голос цитував мантри на санскриті.

— Цей хлопець просто ходяче кіно,— зауважила Карла.

Вона зиркнула через моє плече на Рендалла, який стояв за півкроку позаду нас.

— Ти запам’ятовуєш це, Рендалле?

— Ще той спектакль, міс Карло,— сказав Рендалл.— Спонтанна канонізація.

— Треба віддати Денісу належне,— додав Навін.— Він живе у власному всесвіті.

Деніс зіп’явся на ноги. Прибув паланкін: його несли міцні молодики, пробиваючись крізь натовп з криками і бурчанням. Це був той самий катафалк, на якому несли мертвих до погребальних вогнищ, але його модифікували, щоб розмістити там крісло, обтягнуте срібним шкірозамінником.

Молодики поставили паланкін на землю, допомогли Денісу сісти у крісло, потім завдали його собі на плечі й понесли довгою дорогою до Брами Індії.

Деніс приязно посміхався, благословляючи підняті обличчя своїм чилумом.

— Обожнюю цього хлопця,— мовила Карла.— Ходімо приєднаємося до параду.

Ми поїхали разом з процесією крізь зелені вулиці аж до Брами Індії. Натовп лише збільшувався, бо барабанщики, і танцюристи, і трубачі виходили з домівок, аби приєднатися до маршу. У кінці людей, які навіть не знали, що взагалі відбувається, стало набагато більше, ніж тих, хто розпочав парад.

А коли ми під’їхали до вигідної точки огляду, Деніс опинився в центрі божевільного натовпу, який вітав його вдома після років мовчазної спокути, знаючи про це чи ні.

За сто метрів від нас, у кабінетах готелю «Тадж-Магал», налагоджували системні зв’язки чоловіки, які керували Верхнім Світом, вони обрали новий пробізнесовий уряд, за який голосували бідняки і сильні світу цього, і тепер цей уряд закидав сіті у нове море комерційної корупції.

За п’ятсот метрів від нас був Вішну — ватажок новоствореної «Компанії 307», названої на честь номера статті Кримінального кодексу Індії: замах на вбивство. Вішну керував Нижнім Світом, розпочавши з жорстокого вигнання мусульман зі своєї банди. Залишитися дозволили лише тим, хто розповів йому про Пакистан і про всі інші невдалі оборудки Санджая.

Абдулла зник після пожежі, й ніхто не знав, де він є чи що планує. Інші мусульмани з першої компанії розбіглися, знову збираючись у серці мусульманських базарів у Донгрі, та налагодили тісніші зв’язки з пакистанськими постачальниками зброї.

Бунти налякали місто, як і завжди відбувається: заклики заспокоїтися від великих і дрібних лідерів не могли вилікувати страху. Окрім страху громадської жорстокості, була ще холодна реалізація того, що таке насправді може трапитись, навіть у такому чарівному й повному кохання місті, як Місто-Острів...

Карла плескала в долоні в ритмі співів. Рендалл з Навіном хитали головами в такт. А сотні бідних і хворих силкувалися проштовхнутися крізь юрму, аби торкнутися паланкіна, який ніс Деніса, воскреслого у славі.

Величезна Брама Індії добре підсвічувалася, але з нашого місця та широка брама здавалася тоненькою, неначе вушко голки, в яке не зміг пройти верблюд Британської Індії.

Море за скульптурою було чорним дзеркалом, на неспокійних хвилях розсипалися вогні сотень невеличких човнів, відбитки світла залишали сліди на морській гладіні.

І відчайдушні молитви лунали з Троянської вежі, яку британці залишили в Місті-Острові,— звуки, що розсіювались, як і всі звуки, вічно.

Кожен наш звук триває вічність, подорожуючи крізь простір і час ще довго після нашої смерті. Наш дім, наша Земля, транслює у всесвіт будь-який наш вигук, крик, молитву чи пісню. А тієї очі Всесвіт у тому святому місці почув молитви та крики болю, піднесені до неба з надією.

— Проїдьмося,— запропонувала Карла, залізаючи на мого мотоцикла.

Ми повільно від’їхали від Брами Індії, даючи час Рендаллу з Навіном приєднатися. А юрба співала ще голосніше, надовго очищаючи суперечливі сигнали в повітрі Міста-Острова чистотою свого благання.

Розділ 75

Щастя не терпить порожнечі. Оскільки я був дуже щасливий з Карлою, сум в очах Навіна викликав у мене набагато більше співчуття, ніж якби у моєму серці й досі залишалася сумна порожнеча. Навінове хоробре кохання неначе, і я хотів дізнатися, чи воно просто набиралося сил, чи вже програло.

Після повернення до готелю «Амрітсар» я знайшов хвилинку, щоб витягнути Навіна за рукав у коридор до столу Джасванта.

— Що відбувається? — запитав його я.

— Відбувається?

— Рендалл зустрічається з твоєю коханою, а ти обіймаєш його, неначе брата. Я нічого не розумію.

Він наїжачився, як інколи наїжачуються небезпечні молоді тварини, більше інстинктивно, аніж з люті.

— Знаєш, Ліне, є речі, які вважаються особистими не просто так.

— До біса це, ти, ірландський індійцю! Що відбувається?

Він розслабився, переконавшись, що мені не байдуже, і прихилився до стіни.

— Я не можу витримати цей світ,— сказав він.— Я навіть бути в цьому світі не можу, крім випадків, коли ставлю незручні запитання чи допомагаю когось заарештувати.

— У якому світі?

— Її світі,— уточнив він, неначе звертаючи свої слова до пекла.

— Тобі непотрібно приєднуватися до її світу, щоб бути її хлопцем,— мовив я.— Рендалл зустрічається з нею, а він живе у своєму авто.

— Мені має стати краще від цього?

— Це має змусити тебе усвідомити, що ти, пішовши на більш ніж побачення з Бенісією, налажав. Тепер маєш усе виправити. Ти маєш вибороти своє кохання, друже.

Він похнюпився, неначе це був третій раунд у матчі з шести, і він не міг перемогти. Я почувався погано. Я не хотів заганяти його в депресію — я хотів, аби Навін знав, що він має в собі більше, ніж Рендалл. І я хотів нагадати йому, що Діва теж це знає.

— Хлопче, дивись...

— Ні,— перебив він.— Усе гаразд. Я тебе чую, але я не боротимуся з цим, ніколи.

— Якщо ти зараз не спустиш пару, то спустиш її пізніше з кимсь іншим. І це буде твоя провина, бо все можна виправити зараз.

Він посміхнувся і випростався, не зводячи з мене погляду.

— Ти добрий друг, Ліне,— зізнався він.— Але трусиш не того куща. Я — вільний чоловік, Діва — вільна жінка, і саме так усе й має бути.

— Я висловив свою думку,— сказав я, продовжуючи висловлювати свою думку,— але не уявляю, щоб ти здався.

— Думка народжується, коли хтось здається,— знизав плечима він.

Я глянув на хлопця, намагаючись видивитися правду.

— Ти підготував цю фразу для Карли, еге ж?

— Так,— зізнався він, посміхаючись.— Але в цьому разі це правда. Я до цього не повертатимусь, Ліне, і буду вдячний, якщо ти теж облишиш цю тему. Я серйозно. І я нічого не маю проти Рендалла. Він гарний хлопець. Краще він, ніж якийсь покидьок.

— Зрозуміло,— мовив я і, як здалося, засмутився більше, ніж він.— Ходімо перевіримо, що там поробляє Карла.

Карла була на килимі з Дідьє: проводила сеанс зі спіритичною дошкою.

— Ой ні, я не можу продовжувати,— заявив Дідьє, коли ми зайшли.— Твоя енергія надзвичайно руйнівна, Ліне.

— Це одна з твоїх найкращих якостей,— мовила Карла.— Іди сядь отут, Шантараме, і побачимо, чи вийде знищити духів готелю «Амрітсар».

— У цьому місті забагато знайомих мені духів,— посміхнувсь я.— І до речі про духів, Дідьє, замовлений тобою ящик вина стоїть на столі Джасванта. Краще забери, доки той не поклав на нього око. Він обожнює червоне вино.

Дідьє зіп’явся на ноги й кинувся у двері.

— Моє вино! — на бігу волав він.— Джасванте!

Навін вийшов за ним, аби допомогти. Я підійшов до Карли, штовхнув її на килим, ліг поруч і поцілував.

— Бачиш, який я підступний? — сказав я, коли наші уста розімкнулися.

— Я точно знаю, який ти підступний,— розсміялася вона,— бо я ще підступніша.

Поцілунки без наслідків чи пояснення, поцілунки як подарунки: вони годували її, годували мене коханням.

У двері постукали. Це був Джасвант, а він так просто не приходив.

— Так, Джасванте? — мовив я, відхиляючись від Карли і дивлячись на нього у дверях.

— Якісь люди хочуть тебе бачити,— прошепотів він.— Вітаю, міс Карло.

— Привіт, Джасванте,— мовила вона.— Ти скинув вагу? Видаєшся підтягнутим.

— Ну, я намагаюся триматись у...

— Які люди, Джасванте? — запитав я.

— Люди. Хочуть тебе бачити. Лячні люди. Ну, принаймні жінка лячна.

Мадам Жу, подумав я. Ми з Карлою водночас підвелися на ноги. Я потягнувся по зброю. Карла фарбувала губи.

— Помада?

— Якщо гадаєш, що я зустрінуся з тією жінкою без помади,— заявила вона, поправляючи волосся перед дзеркалом,— то просто нічого не розумієш.

— Так, твоя правда... я нічого не розумію.

— Я маю звалити її, перш ніж завалити,— оголосила вона, обертаючись до мене.— Тож ходімо і завалимо її двічі.

Ми вислизнули з її кімнати у фойє до Джасванта. Карла йшла біля мене.

Кислота. Карла. Кислота. Карла.

Я тримав у руці ножа. Карла прихопила пістолета і вміла ним користуватися. Ми навшпиньки обійшли перегородку, щоб краще бачити стіл, і помітили двох людей, які стояли перед столом Джасванта. Менеджер видавався схвильованим.

Я просунувся трохи далі. Не міг розгледіти чоловіка, але жінка була низенька, під тридцять і кремезна. Вона стояла з загрозливим виглядом, у блакитному гіджабі.

— Усе гаразд,— запевнив я Карлу, виходячи до них.— Ми — старі друзі.

— Це занадто,— сказала Блу-Гіджаб, погрожуючи Джасванту в його чепурному кріслі.

— Ви пройшли ідентифікацію,— мовив Джасвант.— Прошу, проходьте, пані.

Вона була з Анкітом — консьержем з готелю у Шрі-Ланці. Він посміхнувся й віддав честь, приклавши два пальці до брови.

Я помахав у відповідь. Блу-Гіджаб згорнула руки на грудях. Вона продовжувала їх так тримати, поглядом вчавлюючи Джасванта глибше в крісло, а потім підійшла, щоб привітатися зі мною. Анкіт ступав на крок позаду.

— Саламалейкум, солдатко,— почав я.

— Валейкумсалам,— відповіла вона, розкриваючи руки й показуючи невеличкого автоматичного пістолета.— У нас є незакінчені справи.

— Саламалейкум,— приєдналася Карла.— Ти розмовляєш з моїм хлопцем з пістолетом у руці!

— Валейкумсалам,— привіталася Блу-Гіджаб, втупившись у ферзів.— Цей пістолет — подарунок. І він заряджений.

— Як і мій,— посміхнулася Карла, а Блу-Гіджаб посміхнулась у відповідь.

— Блу-Гіджаб,— відрекомендував я,— познайомся з Карлою. Карло, познайомся з Блу-Гіджаб.

Жінки втупилися одна в одну, нічого не промовляючи.

— А це Анкіт,— додав я.

— Привіт, Анкіте,— озвалася Карла, не зводячи погляду з Блу-Гіджаб.

— Анкіт робить коктейлі, після яких Рендалл згіркне від заздрощів. Це неначе рідкий портал між різними вимірами. Ти мусиш спробувати.

— Завжди приємно приготувати для вас портал, сер.

— Ви, дівчата, маєте так багато спільного,— зауважив я і хотів сказати більше, але Блу-Гіджаб і Карла зиркнули на мене абсолютно однаковим загрозливим поглядом, тож ця думка зникла.

— Ти з ним одружуєшся,— сказала Блу-Гіджаб,— сподіваючись, що він зміниться й подорослішає. А він одружується з тобою, сподіваючись, що ти не змінишся.

— Шлюбний підступ №22,— згадала Карла, беручи Блу-Гіджаб за руку і ведучи її до бедуїнського шатра.— Ходімо зі мною, ти, бідна дівчинко, освіжишся. У тебе дуже стомлений вигляд. Скільки ти сьогодні подолала?

— Сьогодні не дуже багато, але вчора їхала аж двадцять одну годину, і позавчора теж,— розповідала Блу-Гіджаб, віддаляючись, доки її голос не затих, бо Карла зачинила двері.

Ми з Джасвантом і Анкітом я вилупилися на зачинені двері.

— Ця одна — справді лячна жінка,— сказав Джасвант, витираючи піт з шиї.— Я гадав, що міс Карла лячна, без образ, баба, але присягаюсь, якби заздалегідь побачив, як ця жінка у блакитному гіджабі піднімається сходами, то був би вже в тунелі.

— Вона непогана,— мовив я.— Узагалі-то, вона більш ніж непогана. Вона збіса крута.

— Сер, дорогою сюди я помітив крамницю алкоголю,— розповів Анкіт.— Чи можна купити інгредієнти для вашого особливого коктейлю і приготувати портал, ба й зо два, доки ми чекатимемо на дам?

— Придбати? — хмикнув Джасвант, клацаючи вимикачем і відчиняючи панель своєї крамниці виживання.

Він клацнув ще одним вимикачем — і почали миготіти вогники. Його палець навис над третім вимикачем.

— А знаєш, Джасванте...— почав був я, але було запізно.

З динаміків на столі вибухнула музики бганґра — гуркіт і джайв.

Я дивився, як Анкіт інспектує товари секретної крамниці Джасванта. Його сиве волосся підрізане було, як у Кері Гранта, і він відростив тоненькі вуса. Готельну уніформу замінила довга темно-синя сорочка з високим комірцем і такого ж кольору саржеві штани.

Він оглянув Джасвантові товари уважним оком, як чарівний коханець зазирає у вікно перелюбу.

— Гадаю, з цього буде діло,— вирішив він.

Потім бганґра дійшла до Анкіта, і він позадкував від різнокольорового вікна і почав танцювати. Він був таки нічого, досить вправний: витягнути Джасванта з крісла і змусив танцювати аж до закінчення пісні.

— Хочеш увімкну ще раз? — пихкотів Джасвант, тримаючи пальця над вимикачем.

— Так! — вирішив Анкіт.

— Спочатку бізнес, а потім задоволення,— спробував я.

— Твоя правда,— здався Джасвант, підходячи до потаємного вікна.— Скажи мені, що саме потрібно.

— Я хочу трохи похімічити,— сказав Анкіт.— І гадаю, тут є всі необхідні хімікати.

— Гаразд,— сказав я.— Починаймо готувати напої. Ми сьогодні вдома. Нам з Карлою немає куди йти, і маємо увесь час на світі, щоб туди дістатися. Чаклуй, Анкіте.

Пляшки розілляли, лаймовий сік заповнив мензурку, з кокосу вилили сік, гіркий шоколад потерли на пластівці, з’явилися келихи, і ми — троє чоловіків — саме збиралися скуштувати першу партію Анкітової алхімії, коли мене покликала Карла.

— Починайте без мене, хлопці,— мовив я, ставлячи свого келиха.

— Ти йдеш з коктейльної вечірки ще до початку? — заперечив Джасвант.

— Прибережіть мій келих,— попросив я.— Якщо почуєте постріли, поки я буду там, то біжіть на допомогу.

Розділ 76

Блу-Гіджаб і Карла сиділи на підлозі біля балкона, схрестивши ноги, і килими навколо них були мов ставок медитації. Також стояла таця з ароматизованим трояндовим і м’ятним мигдалем, шматочки чорного шоколаду й пелюстки глазурованого імбиру, а ще наполовину випиті келихи лаймового соку. Червоні й жовті вогники на світлофорах унизу м’яко освітлювали жіночі обличчя в темній кімнаті. Повільний підвісний вентилятор розганяв пасмами фіміам, а легенький бриз нагадував нам, що надворі неосяжна ніч.

— Сядь тут, Шантараме,— запропонувала Карла, сіпаючи мене до себе.— Блу-Гіджаб уже має йти. Але перед цим у неї є добрі й не дуже добрі новини.

— Як ти? — запитав я.— Усе гаразд?

— Зі мною все гаразд, алгамдулілла. Ти хочеш спочатку добрі чи не дуже добрі новини?

— Давай спочатку недобрі,— обрав я.

— Мадам Жу і досі жива,— повідомила Блу-Гіджаб.— І ще на свободі.

— А добрі новини?

— Її метальників кислоти вже нейтралізовано, а близнюки мертві.

— Стривай-но,— сказав я.— А ми можемо відмотати трохи назад? Звідки ти знаєш про мадам Жу? І чому ти тут?

— Я не знала про мадам Жу,— розповіла вона.— І не цікавилася нею. Мені потрібні були метальники кислоти. Ми їх упродовж року шукали.

— Вони попекли когось із твоїх знайомих,— усвідомив я.— Мені шкода.

— Вона була добрим бійцем і залишається доброю товаришкою і подругою. Вона поїхала до Індії, щоб відпочити від війни. Хтось найняв цих метальників кислоти, і вони перетворили її обличчя на маску. На протестну маску, можна її так назвати.

— Вона жива? — запитала Карла.

— Так.

— А ми можемо якось допомогти?

— Не думаю, Карло,— відповіла Блу-Гіджаб.— Хіба що вирішите допомогти покарати метальників кислоти, чим вона зараз і займається. Це забере ще трохи часу.

— Ви спіймали метальників кислоти? — здивувалася Карла.— Ніхто не попікся?

— Ми накрили їх покривалами і гамселили, доки ті не повикидали пляшечки з кислотою, а потім відволокли їх подалі.

— А близнюки кинулись їм допомагати,— здогадавсь я,— сприйнявши вас за загрозу для мадам Жу.

— Так і було. Ми не усвідомлювали, що вони захищали мадам Жу. Нам було байдуже. Нам потрібні були метальники кислоти. Мадам Жу втекла, а ми не перешкоджали. Ми зупинили близнюків і схопили метальників кислоти.

— А ви назавжди зупинили близнюків?

— Так.

— Що ви з ними зробили?

— Покинули їх там. Саме тому я не можу залишатися тут, іншалла.

— Хай що тобі знадобиться, воно твоє,— пообіцяв я.— А чому ти вирішила розповісти про це мені?

— Ми відвезли їх у нетрища. Там живуть четверо братів і двадцять чотири кузени обпеченої дівчини. Та й дівчина теж там живе з багатьма іншими, хто її любить. Ми допитали метальників кислоти. Хотіли отримати імена всіх облитих ними дівчат.

— Навіщо?

— Щоб пізніше відвідати всі їхні родини і розповісти, що ці люди вже мертві й більше ніколи не зроблять такого з жодною дівчиною. А потім відвідати кожного їхнього клієнта, які наймали метальників для обливання кислотою дівчат, змусити готівкою заплатити за завдане пекло й віддати ті гроші постраждалим дівчатам, іншалла.

— Блу-Гіджаб,— сказала Карла.— Ми тільки-но познайомились, а я вже тебе люблю.

Блу-Гіджаб узяла Карлу за зап’ясток.

— Коли метальники кислоти заговорили,— провадила вона, обертаючись до мене,— ми почули в переліку твоє ім’я. Вони розповіли, що слідкували за тобою для мадам — тієї жінки, яка втекла. Я змусила метальників кислоти розповісти, де ти живеш, і прийшла сюди, щоб тебе попередити.

Це стало шоком, і не одним, особливо думка, що метальників кислоти замучили до смерті їхні власні жертви. Це вже було занадто.

— Спасибі за попередження, Блу-Гіджаб,— мовив я.— Ти сьогодні їдеш. Як ми можемо допомогти?

— У мене є все необхідне,— запевнила Блу-Гіджаб,— але до ранку маю бути якнайдалі звідси. Моя єдина проблема — це Анкіт. Я не можу взяти його з собою, бо раптова зміна планів дозволяє провезти лише одну людину за раз. Я знаю, що Анкіт наполягатиме на тому, щоб зостатися й дозволити мені виїхати першій, і саме так я і збираюся вчинити, але боюся залишати його самого.

— Ніхто не нашкодить йому, якщо Анкіт залишиться з нами,— сказав я.

— Ні,— пояснила вона.— Я боюся залишати його, бо він може бути надзвичайно агресивний.

Я згадав люб’язного нічного портьє з його делікатним передбаченням потреб інших, елегантними вусами й ідеальними коктейлями — і не зміг скласти все це докупи.

— Анкіт?

— Він дуже вправний агент,— розповіла Блу-Гіджаб.— Один з найкращих і найбільш небезпечних. Небагато хто доживає до сивого волосся в цій війні. Але йому вже час іти на пенсію. Його останнє завдання було майже три роки тому, в ролі нічного портьє в готелі, де всі журналісти полюбляли перехилити чарчину і погомоніти. Але зараз він занадто відомий. Це було його останнє завдання. Я мала привезти його до наших зв’язкових у Делі, де Анкіт мав розпочати нове життя, але вбивство близнюків змінило план.

— Він у розшуку? — запитав я.— Нам його заховати?

— Ні,— нахмурилася вона.— Чому б його шукали?

— Двоє мертвих близнюків одразу ж спадають на думку.

— Це ми з компаньйонами застрелили близнюків. Він узагалі не має до цього стосунку.

— Близнюків важко зупинити. Ти застрелила їх тим невеличким пістолетом?

— Звісно ж, ні,— сказала вона,— виймаючи з кишені своєї спідниці невеличкого напівавтоматичного пістолета і тримаючи на долоні.— Цим я стріляю лише у свого чоловіка. Саме тому він його в мене поцупив.

— Але ж ти тримала його в руці вітаючись,— усміхнувсь я.

— З інших причин,— пояснила вона, мрійливо дивлячись на пістолета на долоні.

— Я можу на нього поглянути? — попросила Карла.

Блу-Гіджаб передала їй маленького пістолета. Карла його обдивилася, поклавши собі на долоню в те місце, де лінії намірів перетинаються з силою наслідків. Потім повільно звела погляд, доки не зустрілася зі мною очима.

— Класний,— сказала вона, повертаючи зброю Блу-Гіджаб.— Хочеш подивитися на мого?

— Звісно,— загорілася Блу-Гіджаб.— Але я хочу, щоб ти зберегла цього пістолета. Я вже незабаром зустрінуся зі своїм Мехму, іншалла, і знаю, що цього разу й надалі обійдеться без зброї. Ми багато розмовляли, і тепер наші стосунки стали набагато кращими, алгамдулілла.

— Ти хочеш мені його віддати? — здивувалася Карла, забираючи назад невеличкого пістолета.

— Так, я планувала віддати його Шантараму, але після знайомства з тобою, гадаю, краще зробити так. Ти приймеш мого подарунка?

— Так.

— Добре. Я не проти подивитися на твою зброю.

Карла мала матово-чорний кирпатий револьвер тридцять восьмого калібру, з магазином на п’ять патронів. Вона дістала його з-під килима біля себе, вивільнила магазин, повибивала патрони собі на коліна і прилаштувала магазин назад.

— Без образ,— сказала вона, передаючи револьвера Блу-Гіджаб.— Чутливий спусковий механізм.

Блу-Гіджаб огледіла невеличку смертельну зброю, як справжній експерт, і віддала її назад. Карла знову відчула підбадьорливу вагу зброї на долоні, обхопивши пальцями й перезаряджаючи кирпатий револьвер.

На кілька митей вони обидві, зі зброєю в руках, перевели погляди на мене — з замисленими виразами обличчя і водночас без будь-яких емоцій. Для мене це була стіна жіночності в їхніх очах: я не мав гадки, що відбувається. Я просто радів стати свідком — побачити зустріч двох шалених, сильних духом жінок.

— Блу-Гіджаб,— за хвильку заговорила Карла,— прошу, дозволь мені зробити подарунок у відповідь.

Вона витягнула довгого зубця з Гульки в себе на потилиці, випускаючи на волю чорне волосся, неначе лапи пантери.

— Для часів, коли ти не носиш гіджаб,— пояснила вона, пропонуючи шпильку для волосся.— Будь дуже обережна. Тримай її лише за камінчика, як я. Чутливий спусковий механізм.

Це був отруйний дротик. На тупому кінці тримався невеличкий рубін у латунній рамці.

Карла стрибнула на ноги, збігала до спальні й повернулася з довгою тонкою пляшкою з червоного скла. На покришці був дизайн племені майя.

— Кураре[152],— повідомила вона.— Я виграла дротик і пляшку у словесній грі з антропологом.

— Ти виграла це у «скрабл»? — запитала Блу-Гіджаб, тримаючи пляшку в одній руці, а дротика в другій.

— Щось таке,— відповіла Карла.— Залишай дротика замочуватись на ніч у кураре кожного повного місяця. І не забувай: носи його обережно, я колись подряпалась і кілька годин мучилася від дуже реалістичних снів.

— Чудово,— вирішила Блу-Гіджаб.— Воно справді діє так швидко?

— Запхай це чоловікові в шию — і він пройде за тобою лише шість чи сім кроків. Компенсує незручність високих підборів.

— Я в захваті,— поділилася Блу-Гіджаб.— Я справді можу його собі залишити?

— Ти просто мусиш.

— Дякую,— сором’язливо сказала Блу-Гіджаб.— Мені дуже подобається твій подарунок.

— Що буде на кону під час вашої з Мехму дуелі на світанку? — поцікавилася Карла.

— Гіджаб,— відповіла Блу-Гіджаб, зітхаючи на згадку про минулі бійки.

— Він вважає його занадто ортодоксальним?

— Ні, Карло, він вважає його недосить крутим. Він надзвичайно захоплюється модою. У нього є дванадцять пар джинсів і у всіх дванадцятьох парах він бореться за права бідняків. Він хоче, щоб я зняла гіджаб і мала такий самий крутий вигляд, як усі інші, які приїхали з Європи, а ще стала білявкою.

— У тебе й так крутий вигляд,— запевнила Карла.— Це чудовий блакитний колір, до речі.

— Але не настільки крутий, як в інших товаришок,— прогарчала Блу-Гіджаб.

— Інших товаришок?

Блу-Гіджаб глянула на мене, а потім назад на Карлу.

— Шантарам не розповідав тобі про мене, еге ж?

— Я нічого не знаю,— мовив я.— Не знаю, якого кольору твій прапор, і не питав.

— Ти не відданий якомусь одному прапору? — насупилася Блу-Гіджаб.

— Не зовсім,— сказав я.— Але часто відданий особі, яка тримає цього прапора.

— Мехму, Анкіт і я — комуністи,— оголосила вона, знову обертаючись до Карли.— Ми входили до групи Габаша. Ми тренувалися з палестинцями Народного фронту визволення Палестини в Лівії, але мусили забиратися звідти. Вони стали занадто... емоційними у своїх діях.

— А що саме тамілка зі Шрі-Ланки робить в Індії з палестинцями? — запитала Карла. Якщо, звісно, я не лізу цим питанням у твій город.

— Учиться захищати наш народ.

— А це обов’язково мала бути ти? — м’яко запитала Карла.

— А хто ж тоді підніме зброю, якщо ми всі її складемо? — гірко відповіла Блу-Гіджаб, потрапивши у пастку в колесі помсти, що підтримувало обертання люті.

— Ви з Мехму справді воюєте через гіджаб? — не вірила Карла, пом’якшуючи ситуацію посмішкою.

— Постійно,— посміхнулась у відповідь Блу-Гіджаб, прикриваючи свого дівчачого ротика своєю солдатською долонею.— Я вистрелила в нього вперше, бо негідник сказав, що гіджаб додає мені десять фунтів.

— Сам нарвався,— розсміялася Карла.

— Ти ж це вважаєш, що це правда, еге ж?

— Твій гіджаб візуально звужує,— запевнила Карла.— І в тебе дуже гарненьке личко.

— Ти так вважаєш?

— Почекай трішки,— попросила Карла, прудко підстрибуючи й кидаючись до спальні.

— Тобі надзвичайно пощастило,— сказала Блу-Гіджаб.

— Я знаю,— посміхнувсь я, а очі чекали на повернення Карли.— І Мехму теж.

— Ні,— мовила Блу-Гіджаб,— я про те, що твоє ім’я у переліку метальників кислоти було наступним.

Я повернувся до неї і побачив темряву в очах цієї жінки, і з’явилася ця темрява там з темного боку.

Карла причимчикувала до нас. У неї в руках була маленька вельветова торбиночка, і Карла втисла її в руки Блу-Гіджаб.

— Помада, тіні, лак для нігтів, гашиш, шоколад і збірочка поем Сеферіса[153],— пояснила вона.— Почитаєш, коли дістанешся, куди треба, і зможеш зачинити по собі двері.

— Дуже тобі дякую,— зашарілася Блу-Гіджаб.

— Ми — дівчата — маємо триматися разом,— сказала Карла.— Хто ж іще врятує наших чоловіків? Розкажи мені про той випадок, коли ти вдруге підстрелила свого чоловіка.

— Вдруге це сталося, коли він сказав, що одна дівчина зі східнонімецької делегації наполягла, щоб Мехму торкнувся її довгого шовкового волосся, і йому сподобалося, тож я мала зняти гіджаб і теж показати своє волосся.

— Ну, я б, мабуть, вистрелила в неї,— усміхнулася Карла.

— Я не можу підстрелити її За таку пропозицію,— серйозно мовила Блу-Гіджаб,— Мехму — вродливий чоловік. Але я виправдано підстрелила його за таку дію.

— Куди ти поцілила? — азартно поцікавилася Карла.

— У біцепс. Чоловіки ненавидять втрачати свого великого м’яза аж на шість місяців, і це не завдає непоправної шкоди. Береш пістолет невеликого калібру, притискаєш його до внутрішнього боку біцепса, цілишся назовні й випускаєш одну кулю. Усе, що потрібно, це добра стіна з того боку, щоб зупинити кулю.

— Ти не розглядала варіант сімейного психолога? — замислилася Карла.

— Ми вже все спробували...

— Ні, я маю на увазі, чи не думала ти стати сімейним психологом? — уточнила Карла.— Гадаю, у тебе природжений талант, а в цій будівлі є один вільний офіс. Ми могли би включити це в мій бізнес.

— А що це конкретно? — спитала Блу-Гіджаб.— Якщо, звісно, я не лізу цим питанням у твій город.

— Я — партнер у компанії під назвою «Бюро втраченого кохання». Ми знаходимо втрачених коханих і возз’єднуємо їх з родинами. Інколи знаходити так само дивно, як і втрачати, тож возз’єднані кохані потребують терапії. Ти можеш підійти.

— Мені до вподоби ця ідея,— засоромилася Блу-Гіджаб.— Я шукала нове вікно, не затулене газетами. Я... дуже втомилася, і Мехму також. Коли буде безпечно повернутися, я приїду знову це обговорити, Карло, іншалла.

Я намагався бути непомітним, і це добре виходило. Їхні потаємні жіночі справи розігрувалися переді мною, а чоловікам таке не показують, ну, хіба на запрошення. Тоді вони мене не помічали, тож начебто не запросили. Карла посміхалась, але Блу-Гіджаб насупила брови, тримаючи отруєного дротика.

— Ти... е-е-е... сказала, що маєш проблеми з Анкітом? — нагадав я.

— Канал для втечі є лише для мене, оскільки план помінявся,— розповіла Блу-Гіджаб, трохи м’якшаючи і обертаючись до Карли.— Я не можу взяти його з собою. Але й не можу його просто кинути. Він добрий товариш. І хороша людина.

— Я можу знайти йому роботу на чорному ринку, якщо хочеш,— запропонував я.— З ним буде все гаразд, доки ти не повернешся.

— Його найму я,— заявила Карла.— Чоловік цілих три роки був нічним портьє у великому готелі. Такі таланти завжди пригодяться.

— Або він міг би працювати на чорному ринку зі мною,— повторив я, захищаючи свою канаву.

— Або ні,— заперечила Карла, посміхаючись мені.— За жодних обставин.

— У будь-якому разі, він з нами не пропаде,— сказав я.— Не хвилюйся.

Блу-Гіджаб засунула коштовну шпильку в довгу тонку пляшку і закрутила той смертельний шпичак всередині. Заховала це ще в одну невидиму кишеню своєї спідниці.

— Мені вже час,— мовила вона, підводячись трохи непевно.

Ми з Карлою кинулися допомогти їй, але жінка не дозволила цього, виставивши руки, як анемони.

— Зі мною все гаразд,— сказала вона,— усе добре, алгамдулілла.

Вона випросталася, розправила спідниці й пішла з нами до Джасвантового столу.

Анкіта не було видно. Джасванта за столом теж не було, він під’їдав припаси зі своєї ж заначки. Він глянув на мене, з крихтами в бороді й печивом у руках.

— Де Анкіт? — запитав його я.

— Анкіт? — зойкнув він, наче я звинуватив його в тому, що він з’їв гостя.

— Коктейльний капітан. Де він?

— А, він. Гарний хлопець. Трохи сором’язливий.

Він поринув у транс, струшуючи печиво з бороди і дивлячись на його візерунок на підлозі.

— Скільки ти випив коктейлів, Джасванте?

— Три,— відповів він, виставивши чотири пальці.

— Повісь табличку з написом «Зачинено»,— порадив я.— Ти в хімічній подорожі. Де Анкіт?

— Сюди піднявся Рендалл, випив кілька коктейлів і повів його вниз, щоб показати авто. А що?

— Де Навін? І Дідьє?

— Хто?

Я обернувся до Блу-Гіджаб і Карли.

— Я можу відвести тебе до Анкіта,— сказав я.

— Ні,— випалила вона.— Я не зможу з ним попрощатися. Забагато разів я прощалась і більше не мала можливості сказати іще щось. Є інший вихід?

— Обирай,— мовив я.— Є кілька.

— Я сам проведу леді,— озвався Джасвант, достатньо нализавшись, щоб не боятися Блу-Гіджаб.— Мені не завадить прогулянка, щоб прочистити мізки.

— Блу-Гіджаб, може, ти хочеш, щоб ми теж приєдналися? — запитала Карла.

— Ні, прошу, краще, щоб я була одна. Набагато безпечніше боротися лише за себе, алгамдулілла.

— Доки не зустрінешся зі своїм чоловіком,— нагадала Карла.— А тоді ви будете разом і, може, навіть спробуєте щось щасливіше, як, наприклад, сімейна психотерапія. У тебе є гроші?

— Є все, що необхідно, алгамдулілла,— переконувала Блу-Гіджаб.— Ще побачимося, Карло, іншалла.

— Іншалла,— всміхнулася Карла, обіймаючи її.

Блу-Гіджаб повернулася до мене, й усмішка перетворилася на похмурий погляд.

— Того дня в авто я плакала через нас із Мехму,— розповіла вона.— Але також і через тебе плакала. Мені шкода, що твоя дівчина померла, доки тебе не було поруч, а я не могла розповісти. Ти мені подобався. І досі подобаєшся. Я рада за тебе. Аллагафіз.

— Аллагафіз,— відповів я.

— Бережи себе, Джасванте, гаразд? Будь насторожі. Бо ти ж ледь на ногах тримаєшся, чоловіче.

— Без проблем,— посміхнувся у відповідь той.— Охорону гарантовано. Я приплюсую це до твого рахунку.

Коли ми залишилися наодинці, Карла сіла за столом Джасванта. Її палець навис над третім вимикачем.

— Ти не посмієш,— пригрозив я.

— Ти ж знаєш, що я ще й як посмію,— розреготалася вона, натискаючи.

З колонок покотилася бганґра, і так голосно, що аж плечі ходором ходили.

— Джасвант це почує і змусить мене платити,— гаркнув я.

— Сподіваюся,— заверещала вона у відповідь.

— Ну добре, ти сама напросилася,— вирішив я, витягуючи її з Джасвантового крісла.— Час потанцювати, Карло.

Вона вилізла з-за столу, прихилилася до мене.

— Ти ж знаєш, що погані дівчатка не танцюють,— сказала вона.— Ти не хочеш змушувати мене танцювати, Шантараме.

— А ти й не маєш танцювати,— перекрикував я музику, відступаючи від неї на кілька кроків.— Усе нормально. Усе добре. Але я танцюю, якраз отут і ти можеш приєднатися, щойно з’явиться таке бажання.

Карла посміхнулась і трохи поспостерігала за мною, але потім почала рухатись і дала собі свободу.

Її руки й ноги перетворилися на морські водорості, що колихалися «4 хвилях стегон. Вона наблизилася до мене і почала обходити в танці, рухаючись колами спокуси, а потім хвиля спокуси вдарила мене, і Карла перетворилась на чорну кішку з зеленим вогнем в очах.

Погані дівчатка таки танцюють, як і погані хлопчики.

Вона посилала мені мрійливі хвилі музики, і я думав, що однозначно маю забрати ту мелодію у Джасванта і, можливо, його акустичну систему, аж тут утанцював у поштаря, який стояв на порозі.

Карла натисла вимикача, музика припинилася, залишаючи нас із шиплячим відлунням раптової тиші.

— Лист, сер,— мовив поштар, простягаючи мені блокнот на підпис.

На вулиці ще й досі стояла темна ніч, а до світанку лишалося недовго, але це ж Індія.

— Гаразд,— сказав я.— Лист для мене, так?

— Ви — пан Шантарам, а цей лист для пана Шантарама,— терпляче повторив він.— Тож так, сер, він для вас.

— Зрозуміло,— заспокоївсь я, підписуючись за листа.— Трохи запізно ви на роботі, ні?

— Або зарано,— зауважила Карла, ставши біля мене і перехилившись через плече.— Що привело вас сюди в цей неробочий час, поштарю-джі?

— Це моя спокута, пані,— зізнався поштар, запихаючи блокнота до сумки.

— Спокута,— посміхнулась Карла.— Безвинність дорослих. Як вас звати, поштарю-джі?

— Гітеш, пані,— повідомив він.

— Хороша людина,— переклала вона.

— На жаль, ні, пані,— відповів він, віддаючи мені листа.

Я запхав його до кишені.

— Чи можу я запитати, що ти маєш спокутувати? — поцікавилася Карла.

— Я став п’яницею, пані.

— Але тепер ти не п’яниця.

— Ні, пані, не п’яниця. Але був і знехтував своїми обов’язками.

— Як?

— Інколи я так напивався,— тихо зізнався він,— що накопичувалося кілька мішків з листами, бо я просто не міг їх доставити. Поштовий департамент змусив мене записатися на реабілітацію, а після її завершення мені знову дадуть цю роботу, якщо я доставлю всі затримані листи в неробочий час і вибачусь перед усіма ошуканими людьми.

— І це привело тебе сюди,— зрозуміла вона.

— Так, пані. Я почав з готелів, бо вони відчинені в такі години. Тож прошу, прийміть мої вибачення, пане Шантараме, за таке запізнення в доставці вашого листа.

— Вибачення приймаються, Гітеше,— водночас промовили ми.

— Дякую. Добраніч і доброго ранку вам,— сказав він, з понурим виглядом спускаючись сходами до свого наступного місця призначення.

— Індіє,— мовив я, хитаючи головою.— Я тебе люблю.

— А ти не збираєшся прочитати листа? — запитала Карла.— Листа, доставленого Долею, в особі зміненої людини?

— Ти маєш на увазі, чи не збираєшся ти його прочитати, правильно?

— Цікавість — це власна ж винагорода,— мовила вона.

— Я не хочу його читати.

— Чому ні?

— Лист — це лише набридлива Доля. Мені не дуже щастить з листами.

— Ну ж бо,— не здавалася Карла.— Ти написав мені два листи, і вони стали найкращими листами, які я коли-небудь отримувала.

— Я не проти їх писати, час до часу, але не люблю їх отримувати. Одне з моїх уявлень про пекло — це світ, де ти отримуєш листи не раз на тиждень абощо, а щохвилини, щодня, і триває це вічність. Це підстава для кошмарів.

Вона глянула на мене, а потім на куточок листа, що визирав з моєї кишені.

— Можеш прочитати його, Карло, якщо бажаєш,— вирішив я, віддаючи їй листа.— Зроби таку ласку. Якщо там є щось важливе для мене, ти розповіси. Якщо ж ні, то порви його.

— Ти навіть не хочеш дізнатися, хто його надіслав,— звинуватила мене вона, досліджуючи конверта.

— Мені байдуже, від кого він. Мені не щастить з листами. Просто розкажи мені, якщо там є щось важливе.

Вона вдумливо постукала конвертом по щоці.

— Він уже застарів, тож гадаю, що почитаю листа пізніше,— вирішила вона, ховаючи його в сорочку.— Потому як знайдемо Анкіта і переконаємося, що з ним усе гаразд.

— Анкіт у нормі. Він може постояти за себе. Він небезпечний комуніст, тренований палестинцями в Лівії. Я б ліпше повернувся у твоє шатро і переконався, що там усе як треба.

— Спочатку спустімося вниз,— посміхнулася вона,— а потім підемо туди.

Розділ 77

Ми пішли вниз, мріючи про гору, і ще до того, як завернули в арку за фасадом готелю, почули голоси Рендалла й Анкіта, які реготали.

Коли ми досягай лімузина з відкидним верхом, припаркованого під стіною, то знайшли Рендалла й Анкіта на задньому сидінні; Вінсон сидів на матраці між ними, а Навін сидів у кабіні водія разом з Дідьє.

— Ого,— сказала Карла, широко всміхаючись.— Як ви тут, хлопці?

— Карло! — заволав Дідьє.— Ти маєш приєднатися до нас!

— Привіт, Карло! — озвались інші голоси.

— Яка нагода? — поцікавилася Карла, нахиляючись до відчиненого заднього віконця автомобіля.

— Ми жаліємо себе,— повідомив Дідьє.— Нас усіх покинули чи трагічно роз’єднали, і ти можеш отримати надзвичайне задоволення від наших чоловічих мук.

— Покинуті? — глузувала Карла.— Et tu[154], Дідьє?

— Тадж сьогодні мене кинув,— схлипнув він.

— Уявіть,— відповіла Карла.— Вирізьблений коханням скульптора.

— Міс Діва теж мене покинула,— додав Рендалл.

— І мене,— повідомив Навін.— Вона сказала, що відтепер ми будемо тільки друзями.

— Я ніколи не закохувався,— зізнався Анкіт.— Ці пошуки ще не завершилися, але я сам уже давно, тож теж маю свої бульбашки смутку в келихах, які ми піднімаємо.

— Ранвей витурила мене з ашраму,— розповів Вінсон.— Я знайшов її і знову втратив. Вона сказала, що я маю пожити там з нею ще місяць. Цілий місяць. Мій бізнес зійде нанівець, чоловіче, якщо таке втнути. Вона цього не зрозуміла. Вона мене вигнала. Добре, що я знайшов цих хлопців.

Вони пили Анкітове знеболювальне у коктейльних келихах. Вінсон почав наповнювати чашу бульбулятора. Скляний резервуар був у формі черепа. У ньому плавала невеличка перламутрова змія-емблема.

Він запропонував мені, але я перевів цю забаву на Карлу.

— Якщо я зроблю це і скуштую знамениті коктейлі Анкіта,— мовила вона, відмахуючись,— то маю сидіти всередині того автомобіля, хлопці.

— Сідай між нами, Карло,— благав Дідьє.

— Агов, Ліне,— запитала мене Карла.— Де ти хочеш сісти?

— Я повитираю мотоцикла,— сказав я, знаючи, що їй чоловічий лемент у тому лімузині буде набагато цікавіший, ніж мені.— Ти відпочивай, а я приєднаюся пізніше.

Вона поцілувала мене. Навін вийшов з авто і притримав для неї дверцята. Вона залізла на переднє сидіння до Дідьє, але сіла обличчям до інших хлопців. Затуливши панель приладів подушкою, вона зручно вмостилася, дивлячись на хлопців і схрестивши ноги на сидінні.

Навін посміхнувся мені, сідаючи в авто, і зачинив дверцята. Рендалл увімкнув миготливі вогники з Джасвантової крамниці виживання і вручив Карлі один з Анкітових коктейлів. Вона підняла келиха.

— Джентльмени! — почала вона.— За «Бюро втраченого кохання»!

— За «Бюро втраченого кохання»! — вигукнули вони.

Якраз цієї миті у провулок зайшов Олег, його одвічна посмішка трохи скривилася. Він значно повеселішав, коли помітив вечірку в автомобілі.

— Клёво! Так добре тебе бачити, Ліне.

— Де ти був, чоловіче?

— Ці дівчата,— сказав він.— Ці Діви. Вони викрутили мене, наче боксерського рушника, чоловіче, а потім викинули геть. Я геть...

— Разбит,— підказав я.

— Разбит,— повторив він.— А на честь чого вечірка?

— Це щорічна зустріч втрачених коханців, і вони почали без тебе. Приєднуйся, друже.

Вони почали волати, свистіти, а потім заволокли Олега до автомобіля, де він розкинувся біля Рендалла, тримаючи коктейль.

Чекаючи на свою кохану, я підійшов до мотоцикла, залишеного біля найзручнішого виїзду з провулку. З-під сидіння дістав серветки і ніжно обтер свій байк.

Поки Карла реготала, а Дідьє вищав від сміху, я поговорив з мотоциклом і запевнив його, що мій помічник не самотній.

Я хвилювався через мадам Жу. Я недосить добре був з нею знайомий, аби знати, наскільки вона любила близнюків чи взагалі будь-кого. Але вони були нерозлучні впродовж багатьох років. Вона й так була ненормальна і схильна до помсти. Я хотів дізнатися, чи була вона зла і переможена, чи просто зла.

І тінь, з якої вона так любила час до часу матеріалізуватися, була в арці під нашим готелем — там, де Карла так душевно розважалася.

До світанку була ще година, і тоді священне сонце випалить вампіра, принаймні я сподівався. Я сів на відполірованого мотоцикла і викурив косяка, спостерігаючи за двома входами у провулок і реагуючи на кожен крок чи гуркіт транспорту.

Поки я міркував і хвилювався, раптом з реготом відчинилися передні дверцята автомобіля. Нетверезий Навін вивалився звідти і притримав двері з театральною елегантністю.

Карла швиденько вистрибнула і попрямувала до мене, рухаючись досить повільно.

Навін помахав на прощання, і хлопці в автоліжку теж почали гучно бажати нам гарної ночі. Рендалл опустив жалюзі на вікнах, готуючись до сходу сонця.

— Ти не проти, якщо ми посидимо тут, доки світанок повністю не затопить місто? — запитав я.

— Звісно,— сказала Карла, сідаючи біля мене на мотоциклі.— Ти сидиш на варті, еге ж?

— Мадам Жу не дає мені спокою. І вона була прив’язана до тих близнюків.

— Вона своє отримає,— запевнила Карла.— Вона вже трохи отримала від Блу-Гіджаб. Карма — це молот, а не пір’їна.

— Я кохаю тебе,— мовив я, дивлячись, як бліді світанкові тіні осявали її обличчя, мріючи про поцілунок, але так насолоджуючись думкою про це, що проґавив нагоду.— Як там в автомобілі?

— Збіса добре,— розповіла вона.— У мене є купа роботи перед наступним конкурсом афоризмів. Там неначе акупунктурна мапа чоловічих комплексів.

— Озвуч мені афоризм,— попрохав я.

— Нізащо,— розсміялася вона.— Вони ще не відточені.

— Лише один,— благав я.

— Ні.

— Хоч один,— продовжував благати я.

— Гаразд, гаразд,— здалася вона.— Ось один. Чоловіки — це бажання, загорнуті в таємниці, а жінки — це таємниці, загорнуті в бажання.

— Круто.

— Тобі подобається?

— Так.

— Я змогла побачити, так би мовити, відкритих чоловіків. Це, звісно ж, заслуга Дідьє. Ніхто з них не відкрився б настільки без нього на чолі.

— Ти розповіла Анкіту про Блу-Гіджаб?

— Так,— усміхнулася вона.— Я спромоглася втулити це в загальному вирі. Він нормально все сприйняв.

— Добре.

— І я запропонувала йому роботу. Це він також сприйняв непогано.

— Розумний чоловік. І швидка реакція з твого боку. Що ще ти так швидко робиш, мадам Карло?

Ранок уже достатньо розгорнувся навколо, щоб ми могли залишити хлопців самих, а я хотів повернутись у шатро. Я зробив крок, щоб так і вчинити, але Карла завадила.

— Ти можеш дещо для мене зробити? — запитала вона.

— Отепер ти говориш,— усміхнувсь я.— Саме це я й мав на думці.

— Ні,— заперечила вона.— Я маю на увазі, чи поїдеш ти зі мною в одне місце?

— А це нагорі, у твоєму шатрі?

— Після шатра.

— Звісно,— розсміявсь я, саме коли чоловіки в затемненому лімузині теж вибухнули сміхом.— Але тільки якщо перестанеш красти моїх персонажів.

— Твоїх персонажів?

— Анкіта, і Рендалла, і Навіна,— посміхнувсь я, знаючи, що вона зрозуміє.

Вона розреготалася.

— Ти і є одним з моїх персонажів,— сказала вона.— І ніколи цього не забувай.

— Ну, якщо ти про таке пишеш, то куди я маю вирушити?

— На гору,— повідомила вона.— До Ідриса.

— Чудово,— відповів я.— Ми можемо перетворити це на тривалі вихідні.

— Я думала про довший термін,— зізналася вона.

— Наскільки довший?

— Доки не розпочнуться дощі,— м’яко мовила вона.— І, можливо, доки вони не припиняться.

Два місяці.

Це було непросте запитання, особливо коли ти працюєш на чорному ринку.

Я знав одного хлопця: молодого солдата на ім’я Джаґат, який вилетів з банди під час мусульманської чистки. Він був індуїстом, який виступав проти вигнання мусульман лише через їхню релігію. Вішну не міг йому нашкодити, бо той був індуїстом, але позбувся хлопця разом з мусульманами.

Хлопчина був тямущий, ще й досі підтримував зв’язки з «Компанією 307» і міг наглядати за міняйлами, якщо я полишу пост.

Я міг зробити перерву і призначити молодого Джаґата — роніна[155], відлученого від компанії,— керувати моїм бізнесом.

Була також можливість, що коли я повернуся після такої довгої перерви, то бізнес буде в руїнах, а молодий ронін уже помре або просто втече.

— Звісно,— погодивсь я.— Карло, я будь-куди з тобою піду. Я можу так надовго відлучитись, а ти?

— Я відписала проксі-акції Ранджита його найнелюбішій сестрі,— розповіла вона, беручи мене за руку, поки ми піднімалися сходами.— Свої акції в галереї я віддала Таджу і комітету акціонерів. Я відписала все, що можу успадкувати від Ранджита після затвердження заповіту, його найнелюбішому брату. Саме він підкупив Ранджитового шофера, щоб той підклав у авто фальшиву бомбу. Це здалося підходящим рішенням.

— Відмила ліквідні активи Ранджита зі свого волосся.

— Я трохи залишила,— сказала вона,— щоб не сісти на мілину.

— Ти справді хочеш залишитись на горі аж кілька місяців?

— Так. Я знаю, що там нелегко і в тебе є тут справи, але хочу подихати свіжим повітрям, наповнитися свіжими ідеями, хоч на деякий час. Мені потрібно позбутися темних привидів і розпочати все з чистого аркуша з тобою. Ти гадаєш, що можеш на таке погодитися? Для мене, для нас?

Я — міський хлопець, який любить природу, але також любить міський комфорт. Для мене не найкращим варіантом було провести кілька місяців з групою інших людей у закритій громаді, миючись холодною водою та проводячи ночі на тоненькому матраці, розстеленому на землі. Але Карла цього хотіла і потребувала. І в місті ще й досі не все заспокоїлося після тих бунтів та ізоляції і неповністю всілося у свій напівхимерний стан. Це був досить вдалий момент, аби кудись поїхати.

— Згода,— вирішив я, викликавши в Карли усмішку.— Подивимося, що з нами зробить гора.

Частина XIV

Розділ 78

На лісовій дорозі до гори м’якенькі листочки молодих дерев погладжували наші обличчя, коли ми проїжджали повз, виціловуючи блакитний обрій на кожного вигині дороги. Мавпи розбіглися кам’яними виступами й сідали там з осудом у очах. Темна зграя вороння намагалася підігнати нас, ширяючи як пернаті щити, а ящірки видиралися на розкришені стовбури повалених дерев.

Ми їхали на мотоциклі, а Рендалл та інші — на авто позаду. Рев дикого тигра з далекого заповідника позганяв з дерев різнокольорових птахів. Вони вилетіли на відкриту дорогу, і та хмара на льоту розділилася навколо нас якраз на під’їзді до гірської автомобільної стоянки.

Ми всі припаркувалися за крамницею перекусок і холодних напоїв, добре заплативши продавцю, щоб той наглядав за нашим транспортом. Я також сказав йому, що приходитиму що два дні перевіряти свого мотоцикла і погано відреагую, якщо його будь-яким чином образять за цей час. Я не хвилювався через автомобіль. Авто було досить велике, аби попіклуватися про себе.

З нами була ціла команда: Рендалл, Вінсон, Анкіт і Дідьє. Навін з Олегом також хотіли приєднатися, але двоє втрачених коханців оберігали форпост «Бюро втраченого кохання». Коли ми підійшли до першої сходинки підйому, Дідьє запитав, чи існує альтернативний шлях.

Карла саме збиралася йому розповісти, але я їй завадив. Я знав, яким скептичним і войовничим може стати Дідьє у присутності святості. Я хотів, щоб він обливався потом на шляху до табору Ідриса, а не просто туди увійшов.

— Хочеш сказати, що не можеш здійснити цей підйом? — підкусив його я.

— Звісно ж, ні! — огризнувся Дідьє.— Показуй найважчий шлях. Немає такої високої гори, щоб здолати рішучість Дідьє.

Ми почали підйом з Карлою на чолі, потім ішов я, а далі вже Дідьє, Рендалл, Вінсон і Анкіт. Дідьє ліз досить вправно, тримаючись за мою, що тягнула зверху, а Рендалл підштовхував знизу.

Вінсон обійшов нас, насолоджуючись підйомом. Я здивовано побачив, що Анкіт був усього на кілька кроків позаду нього — уже зникав над нами в густих заростях трави, кущів і ліан.

Під час проходження маршруту Карла засміялася, і я згадав Абдуллу, який хвалив її, порівнюючи з мавпою.

— Абдулла,— гукнув їй я.

— Саме про це я й згадала,— реготала вона.

Потім ми обоє замовкли, думаючи про високого хороброго й різкого друга, якого так любили. Він знову зник, як і раніше. Я переймався, коли ми знову зустрінемось і чи будемо готові до того, що тоді побачимо.

Ми мовчки дійшли до вершини, приєднавшись до Вінсона й Анкіта, які стояли, уперши руки в боки, й оглядали столову гору — школу мудреця Ідриса.

Нова тимчасова пагода, зроблена з бамбукових стовбурів, була обвішана квітковими гірляндами. До дашка були по черзі прив’язані шматки тканин помаранчевого, білого й зеленого кольорів, а ще індійського національного триколірного прапора.

Пагода створювала широку зону затінку в центрі подвір’я, яке застелили гарними килимами. Чотири широкі зручні подушки лежали напівколом довкруж невеликої низенької дерев’яної сцени.

За пагодою виднілись учні, які готувалися до важливої події.

— А тут завжди так? — запитав Рендалл.

— Ні,— сказав я.— Це має бути якась особлива подія. Сподіваюся, ми не завадимо.

— Сподіваюсь, у них є бар,— мріяв Дідьє.

Я впіймав поглядом Карлу.

— Ти намагаєшся здогадатися, хто приніс ті килими й бамбукові стовпчики аж сюди, так? — тихо запитала в мене Карла, поки наша команда грішників досліджувала краєвид.

— Хтось мав волокти цю красу аж сюди, щоб могли всістись якісь великі цабе,— посміхнувсь я.— Навіть на легкому шляху для такого потрібно або багато пошани, або багато поваги. Я намагаюся здогадатися, що було в цьому випадку.

До нас наближався Силвано, обходячи групки людей, які вішали декорації, та викладали їжу на таці.

— Come va, ragazzo pazzo? — підійшовши, поцікавився він у мене.— Як ся маєш, безумцю?

— Ancora respirare,— відповів я.— Ще дихаю.

Він розцілував Карлу в обидві щоки, а потім обійняв мене.

— Неймовірно бачити тебе тут сьогодні, Ліне,— радісно заявив він.— Я такий щасливий, що ти тут! Хто твої друзі?

Я відрекомендував Силвано, а він привітався з усіма зі сповненою цілковитого поклоніння посмішкою.

— Саме Божественне зібрало нас тут сьогодні, Ліне,— мовив Силвано.

— Справді? А я гадав, що то була ідея Карли.

— Ні, я маю на увазі, що сьогодні тут відбудуться неймовірні дебати. Величні мудреці з чотирьох регіонів викликали Ідриса на дискусію.

— Філософську дискусію? — захопилася Карла.— Це перша така за останній рік, хіба ні?

— Справді,— підтвердив Силвано.— І сьогодні ми водночас почуємо всі серйозні запитання й отримаємо всі відповіді на них. Це великий виклик і видатні святі люди.

— Коли все починається? — запитала Карла, поки ферзі розігрівалися перед битвою.

— Десь за годину. Ми ще готуємось. У вас є вдосталь часу, щоб освіжитися після підйому і перекусити чогось перед початком змагання.

— А бар уже працює? — поцікавився Дідьє.

Силвано витріщився на нього, нічого не второпавши.

— Так, сер,— повідомив Анкіт, брязкаючи рюкзаком, який він виволік нерівним схилом.

— Слава Богу! — зітхнув Дідьє.— А де санвузол?

Я залишив Карлу з Дідьє та іншими, узяв до лісу глечика з водою, знайшов усамітнене місце, де було зручно, й обмився.

Тільки-но ми з Карлою розділилися після довгої поїздки до гори, я почав чути зойки: щось десь ламалося. Видираючись до табору на столовій горі, я усвідомив, що ті зойки, які ніяк не припинялися, це плач метальників кислоти під час тортур помсти.

Від миті, коли Блу-Гіджаб розповіла про полон, тортури та смерть метальників кислоти, я відчував, як на ноги накочується червоний приплив палаючих душ.

Під час поїздки на гору, поки Карла сиділа позаду, а я поринув у кохання, неначе той листок на недільному ставку. Але щойно ми роз’єдналися під час підйому, спогади дедалі глибше занурювали мене у страх. Синець від ланцюга набагато гірший за біль, лемент капітуляції завжди голосніший за крик непокори.

На вершині, поки всі готувалися до великих дебатів мудрих мислителів, я пішов до мудрого лісу, щоб помитися й побути на самоті зі спогадами про тортури й підкорення.

Я співчував Блу-Гіджаб та її подрузі — жахливо обпеченій товаришці, а ще всім кузенам і сусідам, які були настільки нестямні та злі, що піддали катів їхнім власним тортурам.

Але страта вбиває правосуддя, бо жодне життя не заслуговує на вбивство. Я вижив у внутрішній порожній в’язниці побоїв і пошкандибав далі, бо пробачив людей, які піддавали мене тортурам. Я навчився цього від закатованих, які вважали своїм обов’язком передавати це далі, поки сам був кований і битий.

«Забудь про все,— казали ті дуже різні мудреці.— Ненавидіти їх, як вони ненавидять нас, руйнівно для розуму, а він — єдине, що вони не можуть бити».

— Ти там як, любий? — озвався з-за дерев голос Карли.— Дебати вже незабаром розпочнуться, і я збираюся зайняти нам місця.

— Зі мною все гаразд,— відповів я, хоч нічого не було гаразд навіть приблизно.— Зі мною все гаразд.

— Дві хвилини,— гукнула вона.— Ми не можемо такого проґавити. Ця подія створена для нас, Шантараме.

Я знав, чому Карла привела мене на гору, до легендарного мудреця: вона хотіла мене зцілити. Вона хотіла мене врятувати. Я ламався зсередини, і вона це бачила. І можливо, й сама йшла цим шляхом. Як і Карла, як і всі знайомі солдати, я кепкував і жартував з речей, які змушували менш зранені серця ридати, і навчився загартовуватися проти втрати та смерті. Тепер, коли озираюся назад, то бачу: минуле — це побоїще, майже всі дорогі мені люди загинули. І єдиний спосіб жити залишками того, що любиш,— щоразу вбирати в себе частинку тієї могили.

Коли Карла пішла, я дозволив своєму погляду поринути в лабіринт листя, зрозумілий тільки деревам. Ненависть має власну гравітаційну сітку, яка замикає випадкові крихти плутанини у спіралі насильства. У мене були власні причини ненавидіти метальників кислоти, якби з’явилося таке бажання, а імунітет до коливань тієї сітки був, на жаль, відсутній. Але не ненависть я намагався змити в тому лісі на горі: це був сором, який не я спричинив, але я не зупинив.

Інколи я з якихось причин не міг чи не хотів його зупиняти. Інколи я з якихось причин ставав частиною чогось неправильного, ще до того як дізнавався, що помиляюсь.

У лісі, на самоті, я пробачив завдане мені. Стоячи навколішках власних прорахунків, я пробачив людям їхні вчинки і сподівався, що хтось, десь пробачить мені. І вітер між густим листям сказав: «Здавайся. Один — це всі, а всі — це один. Здавайся».

Розділ 79

Віра — це внутрішня чесність, принаймні так сказав колись священик-віровідступник. «Тож наповнюйся, коли можеш, синку».

Вірні учні містичного вчителя Ідриса сподівалися, що дискусія з його інквізиторами наповнить їх мудрістю, яка назбиралася під пообіднім сонцем на брукованій білим камінням столовій горі.

Зійшлися також невіруючі, кілька послідовників великих мудреців, які сподівалися побачити, як Ідрис — зарозуміло-скромний мислитель — покотиться зі скелі опору. Віра також є власним викликом, наприклад, коли щирість і чистота схрещують мечі в наляканих серцях. Дідьє, який вірив лише власним насолодам, знайшов почеплений між деревами гамак і якийсь час боровся з алігатором переплетеної мотузки, сподіваючись впродовж усієї дискусії залишатись у затінку дерева.

Карла йому не дозволила.

— Якщо проґавиш таке,— сказала вона, тягнучи його за піджак,— то я не зможу обговорити це з тобою. Тож ти не можеш нічого проґавити.

Вона зібрала нашу групу в місці, де було видно і недовірливі обличчя, і мудреця перед допитом.

Глядачі створили арену з подушок, розкладених навколо пагоди, щоб чути кожну інтонацію і кожен висновок. Сподівання — це привид репутації, і вони накрили натовп учнів, які обмінювались історіями про легендарних мудреців, які викликали Ідриса на поєдинок.

Святі чоловіки з’явилися з найбільшої печери, де вони медитували разом, щоб підготуватися до філософського змагання. Вони були старшими гуру з власними послідовниками. Наймолодшому було тридцять п’ять, а найстаршому десь сімдесят, і він був на кілька років молодший за Ідриса.

Чоловіки були одягнені в ідентичні білі дготі[156], розкішно намотані на шкіру, і носили на шиях нитки з намистинами рудракші[157]. Намистини мали репутацію амулетів з надзвичайними духовними силами і допомагали виявити позитивну й негативну сутність. За легендою, якщо тримати намистинки рудракші над чистою сутністю, то вони обертатимуться за годинниковою стрілкою, а якщо над негативною сутністю, то проти годинникової стрілки, і саме тому жоден гуру не пропускав нагоди знайти намистини якнайвищої якості.

Мудреці також носили персні й амулети, щоб максимізувати силу дружніх планет у їхніх астрологічних графіках і мінімізувати шкоду від недружніх сфер, хоч і таких далеких, але все ж досить впливових.

Учні прошепотіли, що нам не можна вимовляти імена відомих мудреців, бо ті через скромність бажали залишатися анонімними під час змагання з Ідрисом.

Побачивши, як вони йдуть до своїх місць на великих подушках, а учні кидають їм під ноги пелюстки троянд, я подумки роздав їм такі імена: наймолодший — Сварливий, наступний — Підозріливий, третій — Амбіційний, а найстарший — Дайте Подумати, який першим зайняв своє місце і першим потягнувся по лаймовий сік і шматок свіжої папаї.

— Скільки все це триватиме? — прошепотів Вінсон.

— Гаразд,— мовила Карла, стиснувши губи, щоб стримати розчарування.— Вінсоне, хочеш сім років вивчати філософію, теологію і космологію?

— Однозначно — ні,— невпевнено відповів він.

— А ти хочеш розмовляти з Ранвей, наче сім років усе це вивчав?

— Однозначно — так.

— Добре, тоді сиди тихо і слухай. Такі виклики Ідрису кидають приблизно раз на рік, і цей перший для мене. Це можливість почути все і разом, тому я збираюся слухати від початку і до кінця.

— А антракт передбачається? — запитав Дідьє.

Ідрис схилився до ніг кожного мудреця, від найстаршого до наймолодшого, і прийняв їхнє благословення, перш ніж зійшов на невеличку сцену, усівся і привітав усіх присутніх.

— Покурімо,— м’яко запропонував він.— Перш ніж розпочати.

Учні принесли в пагоду великий кальян і роздали кожному з мудреців по трубці. Найдовша трубка дісталася Ідрису, який оживив чашу.

— А тепер,— сказав він, коли всі затягнулися, включно навіть з Дідьє, який повторював за святими, курячи тоненького косяка.— Прошу, випробовуйте мене своїми запитаннями.

Мудреці глянули на Дайте Подумати, пропонуючи йому розпочати першу атаку. Літній мудрець посміхнувся, вдихнув і зайшов на мілину, щоб жбурнути по воді семантичний камінь.

— Що таке Бог? — запитав Дайте Подумати.

— Бог — це ідеальне вираження позитивних характеристик,— відповів Ідрис.

— Лише позитивних характеристик?

— Виключно.

— Значить, Бог не може чинити зла чи грішити? — провадив Дайте Подумати.

— Звісно ж, ні. Ви вважаєте, що Бог може накласти на себе руки чи збрехати невинній душі?

Святі чоловіки почали радитись. Я розумів їхню проблему. У всі часи і згідно з багатьма священними текстами Бог убиває людей. Деякі боги вічно катують людські душі чи дають на це згоду. Ідрисова версія Бога була не здатна на зло, а таке важко порівняти з деякими величними релігійними текстами.

Нарада закінчилася, і кийок досі залишався в руках Дайте Подумати.

— А що ж таке життя, великий мудрецю? — запитав Дайте Подумати.

— Життя — це органічне вираження тенденції до складності.

— Але ви вважаєте, що життя створила Вища Сила, чи воно з’явилося саме?

— Життя на цій планеті з’явилося за допомогою неймовірної, але цілком природної співпраці неорганічних елементів, у солоних кратерах під морями, що призвело до появи перших бактеріальних клітин. Цей процес водночас самотворний і божественний.

— Ви говорите про науку, великий мудрецю?

— Наука — це духовна мова й одне з найдуховніших досліджень.

— А що таке Любов, великий мудрецю?

— Любов — це інтимний зв’язок.

— Я говорив про найчистішу форму любові, великий мудрецю,— уточнив Дайте Подумати.

— Я також, великий мудрецю,— відповів Ідрис.— Науковець застосовує свої таланти, намагаючись знайти ліки від хвороб, це і є інтимний зв’язок, повний любові. Гуляти на галявині з собакою, який тобі довіряє,— це інтимний зв’язок. Відкривати своє серце перед Божественним у молитві — це інтимний зв’язок.

Дайте Подумати кивнув і захихикав.

— Я тимчасово надаю слово своїм молодшим колегам,— сказав він.

— Як ми можемо знати,— почав Амбіційний, витираючи піт зі своєї поголеної голови,— що дійсно існує об’єктивне існування світу поза нами?

— Справді,— додав Підозріливий.— Навіть якщо допустимо cogito ergo sum[158], то як можемо знати, що світ поза свідомістю, який здається справжнім, це не просто реалістичний сон?

— Запрошую будь-кого, хто не вірить у зовнішню реальність,— мовив Ідрис,— приєднатися до мене на краю ущелини, недалеко звідси, а потім запрошую туди стрибнути. Я скористаюся повільним шляхом по схилу, а коли дістануся дна, то продовжу обговорення об’єктивної реальності поза нами з будь-ким, хто виживе.

— Влучне зауваження,— погодився найстарший мудрець — Дайте Подумати.— Цього разу я думаю вижити, тож залишуся тут.

У той чи інший час я вже чув на горі всі ці запитання і напам’ять знав більшість відповідей Ідриса. Його космологія була гіпотетичною, але логіка була елегантною і постійною. Його думки було легко запам’ятовувати.

— Свобода волі,— приєднався наймолодший з них — Сварливий.— Яка ваша позиція, Ідрисе?

— Поза чотирма фундаментальними силами, а також матерією, простором і часом, у Всесвіті існує дві величні спіритичні енергії,— розповів Ідрис.— Перша з цих енергій — це Божественна Сила усього, яка постійно, ще від народження Всесвіту, виражається як духовне тенденційне поле, щось схоже на магнетичне поле темнішої енергії. Друга невидима енергія — це Воля, хай коли вона з’являється у Всесвіті.

— Яка роль тенденційного поля? — запитав Сварливий.

— Його роль — посередницька, принаймні в рамках теперішньої нашої обізнаності. Але, як і з енергією, ми знаємо, як саме воно діє та як його використовувати, навіть не знаючи, що воно таке.

— Але ж яка його цінність, мудрецю? — не зупинявся Сварливий.

— Його цінність неможливо визначити,— посміхнувся Ідрис.— Зв’язок між духовним тенденційним полем і нашою людською Волею — це призначення життя на нашому рівні.

Ідрис вказав на новий кальян, і Силвано приніс його в пагоду. Італійський послідовник залишив свою гвинтівку поза ареною, але все одно відвів лікоть, нагнувшись, щоб покласти трубку, мов чекаючи, що з плеча зсунеться невидима зброя.

— Гаразд,— озвався Вінсон, шепочучи Карлі.— Я нічого не допетрав.

— Стюарте, ти жартуєш, правда?

— Узагалі nada[159],— прошепотів Вінсон.— Сподіваюся, що ціле шоу не таке мозкоправне, як ця частина. А скільки второпала ти?

Карла подивилася на нього співчутливо. Одна з речей, які вона любила понад усе на світі, а може, єдина річ, яку вона любила понад усе, лишалася для Вінсона незрозумілою, як іноземна мова.

— Дозволиш мені все розтлумачити,— запропонувала Карла, тримаючи його за руку,— і надати спрощену версію, як на футболках? Доки не акліматизуєшся.

— Ого,— шепотів у відповідь Вінсон.— Ти згодна на таке?

Карла йому посміхнулася, а потім глянула на мене.

— А ти можеш повірити, наскільки тут круто? — запитала вона.

— О так,— посміхнувсь я.

— Я ж казала, що нам варто сюди прийти.

Ідрис та інші мудреці спорожнили палюче натхнення з чаші та знову повернулися до палючих запитань.

— Як же так, майстре-джі? — швиденько провадив Підозріливий.— Як може зв’язок з цим тенденційним полем, чи пак Божественним, пояснити значення життя?

— Це запитання — безпідставне,— м’яко промовив Ідрис, виявляючи доброту до колеги, який також шукав істину, гідну покаяння.— Значення — це не атрибут життя. Значення — це атрибут волі. Атрибут життя — це мета.

Мудреці знову почали радитися, нахиляючись до Дайте Подумати, який сидів якраз навпроти Ідриса. Вони знімали янголів з кінчика голки одного по одному[160], вирішуючи, який з них дасть їм найбільшу перевагу.

Ідрис зітхнув, оглядаючи обличчя учнів, одягнених у біле, у магнолієвому колі захоплення. Найвищі дерева хоробро стояли проти зникаючого сонця, затуляючи святих чоловіків своєю тінню.

— Тож...— почав запитувати Вінсон.

— Значення життя — це неправильне запитання,— сказала Карла.— Мета життя — це правильне запитання.

— Ого,— здивувався Вінсон.— Тож це начебто два запитання.

Мудреці закінчили. Підозріливий прочистив рота.

— Ви маєте на увазі зв’язок з Божественним чи з іншими живими істотами?

— Кожен справжній зв’язок, чесний і вільний, неважливо з ким — з квіткою чи святим, це зв’язок з Божественним, бо кожен щирий зв’язок автоматично поєднує зв’язкових духовного тенденційного поля.

— Але ж як хтось може знати, що він поєднаний зв’язком? — недовірливо запитав Підозріливий.

Ідрис насупив брови, опустив погляд, не спромігшись приховати сум, який на його очах поширювався на самотньому узбережжі віри Підозріливого. Він знову підвів погляд, люб’язно усміхаючись Підозріливому.

— Тенденційне поле це підтвердить,— пояснив Ідрис.

— Як?

— Щире розкаяння, доброта чи співчуття з’єднують нас із тенденційним полем,— провадив Ідрис.— Тенденційне поле завжди відповідає: інколи це повідомленням через маленьку бабку, інколи — виконання палкого бажання, а інколи — доброта незнайомця.

Мудреці знову схилилися для перемовин.

Вінсон використав перерву в дискусії, щоб накинути руку мені на плече і затягнути у своє збентеження. Він нахилив нас ближче, хотів прошепотіти щось Карлі, але вона не дозволила йому навіть почати.

— Сила завжди з тобою, якщо зможеш відмовитися від сили,— сказала Карла.

— Ох.

Мудреці чемно покашляли, повертаючись до дебатів.

— Ви прагнете загорнути значення в головоломку наміру,— відповів Сварливий.— Але хіба ми насправді вільні у своєму виборі й хіба ми обрані Божественним знанням контролювати всі свої дії?

— Чи є ми божими жертвами? — розсміявся Ідрис.— Ви на це натякаєте? Ну, тоді навіщо нам право вибору? Щоб знущатися? Ви справді хочете, щоб я в це повірив? Наша воля існує, щоб ставити запитання Богу, а не лише вимолювати відповіді.

— Я хочу знати, у що вірите ви, майстре Ідрис.

— У що я вірю, великий мудрецю, чи що я знаю?

— У що ви щиро вірите,— уточнив Сварливий.

— Дуже добре. Я вірю, що Джерело, яке породило наш Всесвіт, прийшло з нами в цю реальність як духовне тенденційне поле. Я вірю, що Воля, наша людська воля,— це постійний стан суміщення, і вона взаємодіє і не взаємодіє з духовним тенденційним полем, як-от фотони світла, з яких воно створене.

Мудреці знову почали радитися, а Вінсон хотів був запитати, що там відбувається.

— Сила — це ти сам,— пошепки підсумувала для нього Карла,— якщо ти є достатньо смиренним для неї.

— Майстре-джі, ви базуєте забагато сказаного на можливості вибору,— заявив Амбіційний.— Але багато з того, що ми обираємо, тривіальне.

— Не існує тривіального вибору,— запевнив Ідрис.— Саме тому так багато могутніх людей намагається вплинути на наш вибір. Якби це були тривіальні речі, то вони б не переймалися таким.

— Ви розумієте, що саме я маю на увазі, майстре-джі,— наполягав Амбіційний, трохи дратуючись.— Щодня ми обираємо тисячі тривіальних речей. Вибір не може бути настільки важливим фактором, як ви наполягаєте, коли так багато речей мають зовсім дріб’язкову важливість, а рішення приймаються без духовного обмірковування.

— Я повторюю,— терпляче посміхнувся Ідрис,— не існує тривіального вибору. Кожен вибір має значення, і не важливо, наскільки він несвідомий. Вибір, який ми робимо, щоразу руйнує суміщення, яким ми спрямовуємо людське життя на ту чи іншу реальність і на те чи інше сприйняття, і це рішення може мати дріб’язковий чи значний, але все одно вічний ефект на часову шкалу.

— Ви називаєте це владою? — вимагав Амбіційний.

— Це енергія,— виправив Ідрис.— Духовна енергія спроможна змінити Час, а це вже чимало. Мільярди років Час був володарем усіх живих організмів, доки перед ним не постала Воля, щоб привітатись.

Дайте Подумати скликав мудреців для обміну думками. Він насолоджувався собою, навіть за рахунок своїх колег, а може, особливо за їхній рахунок. Неможливо було сказати: ці збори були заплановані, щоб поганьбити Ідриса чи його друзів-мудреців.

Вінсон глянув на Карлу і вже мало не розтулив рота...

— Прикрий свою кармічну дупу,— пояснила Карла,— усе, що ти робиш, впливає на часову шкалу, чуваче.

Я швиденько її цьомкнув. Я знав, що це було святе зібрання святих мислителів, але сподівався, вони мені пробачать.

— Це друге найкраще на світі побачення,— мовила вона, коли мудреці випростались, і троє інтелектуальних кутових відхилилися від Сварливого — наймолодшого мудреця, у якого багато свіжої енергії, щоб кинути комусь виклик.

— Ми заходимо на манівці,— почав Сварливий.— Я осягнув вашу техніку, майстре-джі. Ви ухиляєтеся від запитань за допомогою семантичних трюків. Дозвольте звернутися до сакральних текстів і настанов. Якщо людська душа — це вираження нашої людяності, як ви продовжуєте наполягати, то чи так необхідно виконувати свій життєвий обов’язок, як навчають нас сакральні тексти?

— Справді,— додав Амбіційний, сподіваючись зловити Ідриса в кастову пастку.— Чи можемо ми уникнути колеса карми і покладених Божественним обов’язків?

— Якщо існує Божественне Джерело всього, то наш раціональний і логічний обов’язок буде перед ним,— відповів Ідрис.— У нас є ще один додатковий обов’язок перед людством, до якого ми належимо, і перед планетою, на якій ми живемо. Усе інше — це особисті преференції.

— То ми не народжуємося з кармічним обов’язком? — наполягав Амбіційний.

— Людство народжене з кармічним обов’язком. Люди народжені з особистим кармічним завданням і грають свою індивідуальну роль у загальному кармінному обов’язку,— сказав Ідрис.

Мудреці перезирнулися, можливо, присоромившись, бо намагалися заманити Ідриса в сипучі піски релігії, доки він продовжував підносити себе на гілці віри.

— А чи розмовляє з вами особистий Бог? — запитав Дайте Подумати, закручуючи свою довгу сиву бороду вузлуватими пальцями, синіми зсередини від років перебирання червоних бурштинових медитаційних намистин, циклами по сто вісім штук.

— Таке чудове запитання,— м’яко розсміявся Ідрис.— Я так розумно, що ви маєте на увазі Бога, який турбується персонально про мене і з яким можна особисто спілкуватися, доки той сам Бог, який намріяв всесвіт у реальність, зайнятий сполученням з кожною схожою свідомістю, коли та виникає. Я правильно розумію?

— Саме так,— підтвердив старший гуру.

Ідрис розсміявся сам до себе.

— Що саме він хоче знати? — не розібрав Вінсон.

— Чи підкріплює Бог слова діями? — мерщій прошепотіла Карла, підбадьорливо посміхаючись Вінсону.

— Дійшло,— радісно прошепотів у відповідь Вінсон.— Тобто, чи Бог відповідає на телефон?

— Я бачу Божественне щохвилини свого життя,— відповів Ідрис.— І отримую постійні підтвердження. Та це, звісно ж, незвичайна мова. Це духовна мова збігів і зв’язку. Гадаю, ви знаєте, великий мудрецю, що саме я маю на увазі?

— Так, Ідрисе,— хихикнув той.— Розумію. Ви можете навести приклад?

— Кожна мирна зустріч з природою,— розповів Ідрис,— це звична розмова з Божественним, і саме тому бажано жити якнайближче до природи.

— Чудовий приклад, великий мудрецю,— відповів Дайте Подумати.

— Розвивати своє серце, щоб запалити очі нового друга світлом любові,— це і є розмовою з Божественним,— мовив Ідрис.— Чесна медитація — це та сама розмова.

— Раніше ви були неточним, Ідрисе,— сказав він.— Розкажіть нам стисло, в чому полягає значення і мета життя.

— Як я вже казав, у вашому виклику є два запитання,— нагадав Ідрис.— І лише одне з них має право на існування.

— Ми вже цього торкалися, і я й досі не розумію,— насупився Сварливий.

— Без повністю свідомої Волі, яка цікавитиметься значенням усього,— спокійно пояснив Ідрис,— це запитання не лише безглузде, а й неможливе.

— Але певне, майстре-джі, ця людська Воля, яку ви так відстоюєте, не може бути усім змістом? — добряче насупився Підозріливий.

— Я повторюю: запитання «У чому полягає сенс Життя?» є неприйнятним. Сенс — це властивість, яка виникає, коли існує цілком свідома Воля, щоб руйнувати суміщений стан можливостей завдяки прийняттю добровільних рішень і постановці добровільних запитань.

Запала пауза, і я радів, бо знав, що якби Вінсон порушив її напругу тієї миті, Карла після дебатів могла його пристрелити.

— Ставити запитання і є сенсом,— прошепотів йому я.

— Дякую,— нахилилася до мене Карла.

— Сенс — це атрибут Волі,— провадив Ідрис.— Вагоме запитання — це «В чому полягає мета Життя?».

— Дуже добре,— почав посміюватися Дайте Подумати,— у чому полягає мета життя?

— Мета життя — виражати низку позитивних характеристик з метою максимально можливого ускладнення, з чистими намірами поєднуючись з іншими людьми і з нашою планетою, а ще з Божественним Джерелом усього.

— Як ви визначаєте ці позитивні характеристики, майстре-джі? — поцікавився Підозріливий.— У яких сакральних текстах ми можемо їх знайти?

— Низку позитивних характеристик можна знайти будь-де, у будь-якому місці, де люди гуманно ставляться одне до одного. Це життя, свідомість, свобода, любов, правосуддя, справедливість, чесність, милосердя, спорідненість, мужність, шляхетність, співчуття, прощення, співпереживання й багато інших прекрасних речей. Вони завжди однакові, скрізь, де добрі серця перемагають, щоб їх зберегти.

— Але до яких конкретно сакральних тестів ви зверталися під час свого аналізу, майстре-джі?

— Наша спільна людяність і є цим сакральним текстом мирного людського серця,— сказав Ідрис.— І ми лише почали його писати.

— І як саме вираження цих позитивних характеристик веде нас до мети? — не заспокоювався Амбіційний.

— Ми — люди, народжені зі здатністю акумулювати нееволюційні знання і формувати нашу поведінку так само, як тварини,— пояснив Ідрис, тягнучись по склянку води.— Що є надзвичайно важким завданням для інших тварин, але надзвичайно простим для нас, дякуючи Божественному.

— А можна конкретніше про нееволюційні знання, майстре-джі? — запитав Підозріливий.— Я не знайомий з цим терміном.

— Це речі, які ми знаємо, але нам їх необов’язково знати для того, щоб вижити. Додаткові знання про все.

— Ми багато чого знаємо,— заявив Амбіційний.— Це навряд чи можна назвати одкровенням. І ми здатні формувати нашу поведінку. Де ви вбачаєте в цьому суть, майстре-джі?

— Без жодної з цих речей,— провадив Ідрис,— ми не можемо претендувати на долю. Але завдяки їм обом існування нашої долі не викликає сумнівів.

— Як, майстре-джі?

— Ми не будемо приматами вічно. Ми можемо змінюватися. Ми постійно змінюємося. Ми відкриємо більшість існуючих законів і контролюватимемо нашу еволюцію. Це випадок, коли доля контролює ДНК, а не навпаки, як було раніше, до цієї миті.

— А ви можете дати визначення долі? — зажадав Амбіційний.

— Доля — це скарб, який ми знаходимо, усвідомлюючи свою смертність.

— О так! — заволала Карла.— Пробачте!

— А може, прийшов момент,— запропонував Ідрис,— зробити перерву і відпочити перед наступною порцією виклику?

Учні підвелися, щоб відвести мудреців до їхньої печери. Мудреці попрямували геть, насупившись у роздумах.

Ідрис роззирнувся, і Силвано запропонував йому свою руку. Ідрис зустрівся з Карлою очима і посміхнувся нам.

— Радий тебе тут бачити, Карло,— мовив він, коли ми поверталися до його печери з Силвано.— Так приємно бачити вас двох разом!

— А знаєте,— сказав Вінсон, коли ми залишилися наодинці.— Гадаю, що починаю освоюватися. Карло, ти щось вигадала з футболками. Ти ж нотуєш усе це, Рендалле, правда?

— Роблю ретельні нотатки, пане Вінсон.

— Я б хотів їх потім побачити.

— Я також,— мовила Карла.

— І я,— погодивсь я.

— Дуже добре, що ми це владнали,— сказав Дідьє.— А тепер може хтось нарешті відчинить бар? Моя душа, може, й удосконалюється, але розум благає про милосердя.

Розділ 80

Підозріливий мав ще одне запитання на продовження змагання, але Ідрис спокійно підніс руку — наполегливо, утихомиривши всіх, і полинув за обрій своїх роздумів.

— Наскільки я бачу,— тихо почав він, а та піднята рука була неначе тризубець чистого терпіння,— ми — це єдиний вид, наділений здатністю бути чимось більшим, ніж є зараз, а можливо, навіть більшим, ніж мріємо стати, і потенціалом дістатися куди забажаємо.

Він на мить зупинився.

— Чому ми дозволяємо кільком штовхати багатьох на змагання, споживання і боротьбу? — провадив Ідрис.— Коли вже ми почнемо вимагати миру так само пристрасно, як вимагаємо свободи?

Раптові сльози покотилися на його повернуті догори долоні, що лежали на колінах.

— Пробачте мені,— сказав він, витираючи очі зворотом долоні.

— Великий мудрецю,— звернувся Дайте Подумати, співчутливо ллючи сльози разом з ним.— Сьогодні нас усіх привела сюди сила любові. Нехай ми всі будемо щасливі у своїх духовних зусиллях.

Ідрис розсміявся, струшуючи з очей місячне каміння сліз.

— Це семантична помилка, великий учителю,— зауважив він, заспокоївшись.— Любов не має сили, бо її можна подарувати лише на власне бажання.

— Дуже добре,— посміхнувся Дайте Подумати,— що таке Сила?

— Сила впливає на людей і процеси або спрямовує їх,— пояснив Ідрис.— Сила — це міра контролю і завжди пов’язана з авторитетністю. Сила — це страх, що підкоряється жадобі. Любов позбавлена страху і жадоби, так само як авторитетності чи контролю, і саме тому вона є вищою за ілюзію сили.

— А як щодо сили зцілення? — нагадав Сварливий.— Ви її заперечуєте?

— А це енергія зцілення, майстре-джі. Кожен цілитель знає, що в цьому немає сили, але енергія існує в надлишку. Енергія — це процес. Сила — це спроба вплинути на процес, скерувати чи контролювати його.

— Навіть сила молитви, майстре-джі? — поцікавився Амбіційний.— Хіба такого не існує?

— Існує духовна енергія молитви,— відповів Ідрис,— так само як і духовна енергія любові, й обидві є резервуарами благодаті, але не існує сили. Енергія — це процес, а сила — це спроба контролювати процес.

Вінсон поривався заговорити.

— Сила — погана, енергія — хороша,— прошепотів він Карлі.— Абсолютна сила псує.

— Дуже добре, Стюарте,— радісно озвалася Карла.

— Скористаймося кальяном,— запропонував мудрецям Ідрис.

— Дуже добре, Ідрисе,— навіть радісніше прошепотів Дідьє, і зібрання розслабилося, доки мудреці та мій французький друг задовольняли свої бажання.

— Продовжимо? — запропонував Ідрис, коли мудреці зловили достатньо кайфу, щоб знову спуститися до метафізики.

— Звісно,— відповіли мудреці.

— Той факт, що ми такі як є,— мовив Ідрис, наче дискусія і не переривалася,— та ставимо влучні запитання, незважаючи на те, скільки століть знадобиться, щоб докопатися до правди,— це, власне, і є долею. Доля також, як і життя,— це раптове явище.

Вінсон нахилився, щоб прошепотіти запитання, але Карла його випередила.

— Енергія плюс напрямок дорівнює доля,— випалила вона, зосереджена на дебатах.

— Але доля? — сказав Підозріливий, і цього теплого вечора його виголена голова виблискувала від поту.— Ви можете ще раз це пояснити?

— Наша людська доля — це факт, а не гіпотеза,— мовив Ідрис.— Доля — це можливість сфокусувати духовну енергію у формі волі, щоб змінити майбутній напрямок нашого життя. Ми всі більшою чи меншою мірою робимо це з нашим особистим життям і з колективним життям людства. Ми вже живемо скерованим життям і лише самі можемо це усвідомити і скерувати його позитивніше.

— Але як таке можливо усвідомити? — наполягав Дайте Подумати.

— Виражаючи низку позитивних характеристик найкращим чином,— підказав Ідрис.— Саме це і є реалізацією душі, яка виражається у людській доброті й хоробрості.

— Але навіщо? — запитав Амбіційний.— Навіщо комусь напружуватися й робити хороші, позитивні речі? Чому просто не працювати заради власної вигоди? Оскільки ви так полюбляєте науку, то хіба це не еволюція?

— Жодним чином,— посміхнувся Ідрис, відповідаючи на запитання, яке чув уже сотні разів.— Хай куди дивляться люди, вони бачать дикий світ, що змагається на смерть. Але на світі також існує неймовірна співпраця — від мурашок у колоніях до дерев у колоніях і до людських істот у колоніях. Адаптивність — це витончена співпраця. Співпраця — це еволюція.

— Але, звісно ж, виживає найсильніший,— наполягав Амбіційний.— І найсильніші правлять світом. Ви плануєте перевернути природній порядок речей?

— Природній порядок речей — це співпраця,— заперечив Ідрис.— Молекули не змагаються, щоб сформувати органічні молекули, вони співпрацюють заради їхнього формування. І ми — великі мудреці — також є дуже великими збірками дуже великих органічних молекул, які співпрацюють завдяки Божественному. Коли вони зупинять співпрацю, то всі ми опинимось у халепі.

— Ну, якщо хочете повернути цю дискусію назад до підвалин,— зауважив Дайте Подумати,— то можу я поцікавитися, чи пропонуєте ви ідею, що існує інший моральний порядок, поза тим, про який ідеться у сакральних текстах?

Це було підступне запитання. Я знав, що Карла дуже хотіла відповісти, бо кілька разів його обговорювала.

— Сакральні тексти існують для того, щоб ми знали, чим можемо стати,— сказав Ідрис.— Доки не дістанемося туди у своїй трагічно довгій культурній еволюції, доки не дістанемося до місця, гідного таких прекрасних одкровень, наша спільна людяність — це дуже корисна провідна зірка до істини.

— Ви відкидаєте сакральні тексти? — зацікавився Дайте Подумати.

— Це ви так кажете, а не я. Моя порада, хай яка вона незначна, полягає в тому, що сакральні тексти — неначе сакральні місця. І якщо ми очищаємося перед входом до сакральних пам’яток, то так само маємо бути чистими, коли звертаємося до сакральних текстів. А найкращий спосіб презентувати чисту душу перед великими одкровеннями Божественного — це бути чистою людською істотою у своїх вчинках з іншими та зі світом, який нас підтримує.

Мудреці знову почали радитися, а Ідрис використав цю можливість, щоб замовити новий кальян, і задоволено підготував його для них.

— Добре серце, добра віра? — зронив під час паузи Вінсон.

— Ти справді починаєш розуміти,— тихенько запевнила Карла.

Рендалл робив нотатки у своєму записнику. Анкіт допомагав йому, час до часу шепочучи частини фраз, які встиг запам’ятати.

— Хлопці, вам тут подобається? — прошепотів я.

— Це неначе стрибати з парашутом угору,— відповів Рендалл.— Замість стрибати вниз.

— Ми можемо запросити цього вашого вчителя на вечірку,— захоплено вирішив Анкіт.

— А буде вечірка? — зрадів Дідьє.

— Комуністична вечірка,— сухо повідомив Анкіт.— Але можна організувати невеличку вечірку біля вогнища сьогодні ввечері, спеціально для вас, пане Дідьє, якщо бажаєте.

— Суперово,— посвітлішав Дідьє.— О Господи, святі знову розмовляють.

— Маю зізнатися, великий мудрецю,— скромно зізнався Дайте Подумати,— ви заплутали мене у джунглях своїх творчих ідей.

— Так,— додав Підозріливий.— Я також розгубився, бо ваша дискусія на тему духовних речей не використовує звичайної духовної мови, майстре Ідрис.

— Усе може бути духовною мовою, благородний мислителю, але просто на вищій чи нижчій частоті зв’язку,— відповів Ідрис.— Наша з вами дискусія — це лише один з багатьох варіантів.

— А як може бути більш ніж одна духовна мова? — здивувався Підозріливий.

— Якщо існує Бог і духовна мова, яка з’єднає нас із Ним, тоді за визначенням — це лише мова наміру, просто виражається вона в різний спосіб.

— Навіть негативний? — запитав Сварливий, підіймаючи цю тему.

— А ви б краще зосередилися виключно на вищій духовній мові, як було досі, а не на нижчій? — дорікнув Ідрис.

— То у вас тоді немає прикладів? — запитав Амбіційний.

— Більшість людства — це і є приклад,— похмуро сказав Ідрис.

— Ну, тоді вам буде нескладно навести приклад ще якихось духовних мов, окрім нашої,— відповів Амбіційний.

Ідрис терпляче намагався зрозуміти молодших чоловіків, тоді поблажливо зітхнув.

— Дуже добре,— мовив він,— а тепер поговорімо про темне.

Він ковтнув трохи лаймового соку і почав відповідати на виклик.

— Експлуатація — це духовна мова зиску,— сумно почав Ідрис.

Ті учні, які вже чули цю музику раніше, уже почали хитати головами у такт його онтологічної поезії.

— Пригноблення — це духовна мова тиранії,— сказав Ідрис.

Учні почали перешіптуватись, оживаючи під наспівування Ідриса.

— Лицемірство — це духовна мова жадоби,— провадив Ідрис.— Безпощадність — це духовна мова сили, а фанатизм — це духовна мова страху.

— Ти записуєш це, Рендалле? — перевірив я, поки Ідрис вирішив передихнути.

— Так, так, сер,— відповів той.

— Жорстокість — це духовна мова ненависті,— мовив Ідрис,— а зарозумілість — це духовна мова марнославства.

— Ідрис! — вигукнули кілька учнів.

— Зачекайте! — попросив Ідрис і м’яким помахом руки розділив води втручання.— Ми зібралися тут, прагнучи розуміння. Прошу, любі учні й гості, не гукайте у присутності цих великих мудреців, навіть попри те, що я завжди заохочував вас не стримуватися під час наших обговорень.

— Як бажаєте, майстре-джі! — несподівано командним тоном озвався Анкіт, та ще й приклавши пальця до губ, оглядаючи натовп, всі знову замовкли.

— Чи можу я попросити вас, великі мудреці, помандрувати зі мною до вищих духовних мов? — запропонував Ідрис.

— Авжеж,— погодився Дайте Подумати.

— За допомогою яких прикладів, майстре-джі? — поцікавився Підозріливий.

— Я попрошу вас надати їх мені, великий мудрецю,— відповів Ідрис.— Бо надзвичайно хочеться побачити, які щасливі птахи вилітають з вашого розуму.

— Це черговий викрут,— втрутився Амбіційний.— Ви підготували свої відповіді заздалегідь, еге ж?

— Звісно,— м’яко розсміявся Ідрис.— І вивчив їх. А ви хіба ні?

— Знову маю нагадати, майстре-джі, що саме ви відповідаєте, а ми ставимо запитання,— сказав Амбіційний, ховаючись за барикадою репутації.

— Гаразд,— випростався Ідрис.— Ви готові до моєї відповіді?

— Ми готові, великий мудрецю,— запевнив Дайте Подумати.

— Емоції — це духовна мова музики,— провадив Ідрис,— а чуттєвість — це духовна мова танцю.

Ідрис зупинився, чекаючи на коментарі, а потім повів далі.

— Птахи — це духовна мова неба,— повідав Ідрис.— А дерева — це духовна мова землі.

Він знову зупинився, неначе дослухаючись.

— Гадаю, я померла,— прошепотіла Карла,— і потрапила до раю розумників.

— Щедрість — це духовна мова любові, смиренність — це духовна мова честі, а відданість — це духовна мова віри.

Багато учнів уже бачили Ідриса, коли той протистояв вогню. І, переповнені до нього великою любов’ю, вони наївно приєднувалися, не заохочуючи його до перемоги, а заохочуючи до правди — байдуже, хто саме вимовить її під час сеансу.

— Правда — це духовна мова віри, а іронія — це духовна мова збігів.

Учні похитувалися на місці, підкоряючись тиші.

— Гумор — це духовна мова свободи,— сказав Ідрис,— а жертва — це духовна мова спокути.

Він знову зупинився, борючись із марнославством, знаючи, що може продовжувати ту поему дуже довго. Він поглянув на учнів, червоний з обличчя від докорів сумління, і посміхнувся їм у відповідь.

— Усе є духовним і все виражається завдяки своїй власній духовній мові. Зв’язок з Джерелом неможливо урвати, а лише порушити.

Учні загорлали і почали аплодувати, потім утихомирилися, горді й розкаяні водночас.

— Коли ви не проти,— запропонував Ідрис,— я б не відмовився ще від однієї перерви, десь на годину, якщо влаштовує.

Учні інстинктивно підвелися, проводжаючи мудреців до їхньої печери.

— Не знаю, як ти,— сказав я Карлі, радіючи перерві,— але мені хочеться чогось не святого.

— Якраз і я про це подумала,— мовила вона.— І мені байдуже — пити чи смалити. Мої нерви аж у роті.

— Ти хотіла опинитись на арені, еге ж?

— Це була серйозна фігня для розумників,— блискаючи очима, заявила Карла.

Ідрис був кмітливий і харизматичний, але він поставав перед такими інквізиціями багато разів. Він знав, де тверда земля, а де політичний пісок. Я вже звертався з запитаннями до багатьох учителів і зрозумів, що інколи кмітливість прикриває нестачу принциповості, а харизма приховує амбіційність. Мені подобався цей учитель, але він уже був святим у очах своїх учнів, і це трохи хвилювало, бо п’єдестал зазвичай вищий за людину, яка на ньому сидить.

Мудреці повернулись, і дискусія продовжилася ще на три допитливі години, доки у гостей не закінчились запитання. Потім вони схилилися Ідрисові до ніг, просячи про благословення — у відповідь на те, яке самі дали йому на початку дискусії.

— Я справді полюбляю такі ігри, Ідрисе,— зауважив Дайте Подумати, прощаючись останнім.— Я завжди дякую Божественному, що ми можемо вільно висловлювати наші ідеї та не боятися нових, якщо на те буде благословення.

Мудреці обрали простіший шлях донизу, на якому трояндові пелюстки захищали їхні босі ноги. І вони були занурені в думки, а може і трохи не такі підозріливі, амбіційні та сварливі.

Ідрис пішов помитись і помолитися. Ми допомогли розібрати тимчасову пагоду і позбирали килими і таці.

Карла викликалася покерувати кухнею і приготувала вегетаріанське пулао[161] та шматочки цвітної капусти і картоплі з кокосово-вершковою підливою, а ще зелені боби під соусом з коріандру та шпинату, шматочки моркви й гарбуза, запечені у фользі над вогнем, і рис басматі, просочений мигдалевим молоком.

Дивлячись, як Карла керує каструлями та стравами з рису і овочів на шести гасових конфорках водночас, а вир смаку й кольору шкварчить в ураганах пару, я був просто загіпнотизований, витріщаючись, неначе та сова, доки Карла не затягнула мене у процес миття посуду.

На кухні ми працювали з трьома молодими жінками з громади учнів. Вони теревенили з Карлою про музику, моду й фільми, а водночас готували їжу для двадцяти вісьмох відданих. Вони сприймали куховарство для Ідриса та інших на горі як священний обов’язок і вкладали в їжу часточку своєї любові, щоб учитель міг її покуштувати.

Коли учні не готували, молилися чи навчалися, то полюбляли поїсти, тож коли банкет завершився, не залишилося навіть крихти від ароматних страв Карли. Сама вона небагато з’їла, але після багатьох компліментів підняла свого келиха, пропонуючи тост за сите завершення свята.

— Я наготувалася на цілий рік наперед,— заявила вона.— За куховарство раз на рік!

— За куховарство раз на рік! — загорлали послідовники, які куховарили щодня.

Коли начиння вже зібрали у сяйливі вежі й більшість послідовників залишили табір чи пішли спати, тоді навколо вогню зібралися гірські грішники: Карла, Дідьє, Вінсон, Рендалл, Анкіт і я.

Дідьє запропонував пограти в непристойну гру, в якій кожен, хто ненароком сказав непристойне слово під час розмови, мав випити. Його теорія полягала в наступному: людина, яка найбільше поведена на сексі, нап’ється найшвидше, і тоді ми всі про це дізнаємось.

Я знав, що найбільше поведений на сексі Дідьє, який, так уже сталося, мав майже стовідсотковий імунітет до алкоголю. Карла також про це знала й обрала новий напрямок для розмови.

— Як щодо такого, люди,— запропонувала вона, підводячись, щоб відійти.— А чому б вам не розповісти один одному правдиву історію того, чому ви сидите тут, а не деінде, з коханням свого життя?

— Ранвей в ашрамі,— без заохочення почав Вінсон.— І в цьому є моя провина. Я настільки в неї закоханий, що перетворив дівчину на святу, розумієте? І не думаю, що для такого є екзорцизм навпаки.

— Я точно знаю, що ти маєш на увазі,— мовив Рендалл.— Але краще б не знав.

Ми з Карлою побажали всім на добраніч. Я схопив одного зі згорнутих килимів, полотняне покривало, шматок мотузки і свого наплічника з необхідними припасами. Карла несла дві ковдри та власну сумку з базовими речами. Підсвічуючи собі смолоскипами, ми підійшли до пагорба, лякаючись стрибаючих тіней, аж тут стежка раптом повернула.

— Ти ледь не пристрелила тінь, правда ж? — запитав я, примостившись біля Карли на вузькій стежці, а смолоскип у Карли в руці відкидав кола ясності на темні полотна нічного лісу.

— Це ти потягнувся по ножа,— нагадала вона, підсовуючись ближче.

Я використав мотузку, щоб змайструвати досить непоганий прихисток. «Коли мотузка правильна,— колись розповів мені один президент об’єднання далекобійників,— і достатньої довжини, далекобійник може зробити майже все».

У моєму далекобійному наметі ми розмовляли, цілувалися, розглянули кожне запитання й кожну відповідь, почуті під час дискусії.

— Ви, хлопці, узагалі цього не доганяєте,— сонно мовила Карла, коли ми разом пробігли крізь долину ідей.

— Ми, хлопці?

— Ви, хлопці.

— Чого не доганяємо?

— Істини,— пояснила вона.

— Якої істини?

— Великої істини.

— Про що?

— У тім-то й річ,— сказала Карла, а її очі сяяли зеленими дзеркалами.

— У чому річ?

— Ви, чоловіки, одержимі істиною,— уточнила Карла.— Але істина не настільки велика штука. Істина — це стриманість після трьох коктейлів.

— Мені не потрібно пити,— посміхнувсь я,— щоб не стримуватися біля тебе.

Ми цілувались, і кохалися, і продовжували теревенити, і сварилися, повертаючись до початку, аж доки не поснули, а розмите сяйво півмісяця заполонило небо.

Раптом я прокинувся, відчувши, що ми не самі. Я повільно підвів голову і помітив Ідриса спиною до нас. Він стояв на краєчку пагорба, за кілька метрів, і милувався на срібну чашу місяця.

Я глянув на Карлу. Вона і досі спала поруч, одягнувши мою футболку як нічну сорочку.

— Я радий, що ти мене бачиш,— не обертаючись сказав Ідрис.

— Я завжди радий вас бачити, Ідрисе,— прошепотів я.— Я б підвівся, але не одягнений для такого.

Він захихотів, зіпершись на свою патерицю і дивлячись на зірки.

— Я дуже щасливий, що ви з Карлою з’явилися тут,— зізнався він.— І хочу запевнити, що ви можете залишатися, скільки побажаєте.

— Дякую,— мовив я.

Карла прокинулася і помітила Ідриса.

— Ідрисе,— почала вона, сідаючи.— Прошу, присядьте і влаштовуйтеся зручніше.

— Мені завжди зручно, Карло, хай де я є,— радісно мовив він, досі не розвертаючись до нас.— І щось підказує, що для вас двох це правило також діє, правда ж?

— Ми можемо вам щось запропонувати? — спитала Карла, тручи очі.— Води чи соку?

— Від такої пропозиції,— мовив Ідрис,— я вже отримую поживу.

— Ми одягнемось і приєднаємося до вас,— запропонував я.— Я можу зробити вам на вогні чашку чаю.

— Я піду через хвилину чи дві,— відповів він.— Але маю сказати дещо вам обом, і мій розум не дозволяє це проігнорувати, тож вибачаюся за втручання.

— Це ми втрутилися у ваш світ,— наполягала Карла.

Він знову розсміявся.

— Карло, ти бажала приєднатися сьогодні до мене,— почав він,— під час допиту інквізиторів?

— Так, Ідрисе,— хихотіла вона.— Запишіть мене наступного разу.

— Згода,— відповів він, подумки вже покидаючи нас.— Ви двоє готові отримати мої настанови?

— Так,— непевно прошепотіла Карла.

— Ви обоє маєте відмовитися від насильства і, хай що станеться, жити мирно.

— Важко жити без насильства в такому світі, Ідрисе,— зауважила Карла.

— Насильство, тиранія, придушення, несправедливість — це все гори на мапі життєвої подорожі,— сказав Ідрис.— Життя — це зустріч з цими горами. Найбезпечніший спосіб подолати гору — це обійти її. Але якщо обрати цей шлях, то він стане всім твоїм життям, бо коли починаєш обходити, то це стає вічним колом, і одна з цих гір перетворюється на вашу долю. Тож єдиний шлях — угору, до чогось поза колом, а щоб отримати хороший краєвид і побачити нові гори, потрібно залізти на гору і спуститися з її вершини. Та коли йдеться про гори, то жоден відрізок маршруту не такий небезпечний, як уже пройдений.

— Що це означає? — запитав я.

— Я хвилююся через вас,— відповів він.— Часто хвилююся. Краєвид з верхівки після небезпечного підйому — це те, чого неможливо досягнути, якщо обрати безпечніший шлях по колу, але він несе більше ризиків. А ви маєте покладатись одне на одного і допомагати одне одному більше, ніж досі. Ви почали підніматися у тіні гори, обоє.

— А ви залізли на всі свої гори, Ідрисе? — поцікавилася Карла.

— Колись я був одружений,— тихо і повільно зізнався він.— Дуже давно. І моя дружина, нехай її душа живе в щасті, була моїм постійним компаньйоном під час духовним пошуків, як і ви одне для одного. Я був би ніким без тих речей, які ми віднайшли разом. А тепер я сам підіймаюсь у тіні гори.

— Ви ніколи не самі, Ідрисе,— запевнила Карла.— Усі, хто вас знає, носять усередині якусь часточку вас.

Він стиха розсміявся.

— Ти нагадуєш її мені, Карло. А ти, Ліне, нагадуєш мене самого в іншому житті. Знаєте, я не завжди був пацифістом. Ніколи не відмовляйтеся від свого кохання одне до одного. Ніколи не зупиняйте пошуки миру всередині себе.

Він мовчки розвернувся і попрямував назад до табору.

Повернулися нічні звуки, і десь далеко пробив дзвін на залізничній станції. Карла мовчала, вдивляючись у листяні тіні, в яких зник Ідрис.

— Нам з тобою потрібно попрацювати над деякими речами, якщо хочемо зробити все правильно,— мовила вона, повертаючись до мене, а очі зеленіли під місячним світлом.— Я хочу бодай раз зробити все правильно.

— А я гадав, у нас уже й так усе правильно.

— Ми лише почали,— посміхнулася вона, сонно потягуючись і підсовуючись ближче.— Кілька отаких місяців тут — і ми все зробимо правильно.

Вона раптом відсунулась і почала ритись у своїх речах, аж поки не знайшла листа, якого зберігала для мене.

— Це найбільш вдалий час для листа в тіні гори,— вирішила вона, віддаючи мені листа і знову зручненько вмощуючись поряд.

Вона прегарно позіхнула, заплющила очі й заснула. Я розгорнув листа на одну сторінку. Він був від Близнюка Джорджа. Я прочитав його у полум’ї смолоскипа.

Агов, друже, це я, Близнюк, повідомляю тебе, що ми зі Скорпіоном ще не знайшли гуру, який його прокляв, але й досі не полишаємо пошуків. Ми були в Карнатаці, на горі, потім у Бенгалії, а десь посередині мені стало зле, я дуже погано почуваюсь, але не можу підвести Скорпіона, тож ми продовжуємо пошуки. Лише хотів, щоб той, кому небайдуже до мене, знав: якщо я раптом не повернуся, я ні про що не жалкую, бо люблю своє життя та свого друга Скорпіона.

Щиро твій

Близнюк

Я відклав листа і міцно обійняв Карлу, поки вона глибоко не заснула в моїх обіймах, але сам я досить довго не міг стулити очей.

Я думав про чоловіків, які зібралися навколо вогню: Анкіта і Вінсона, Дідьє і Рендалла, які втратили своє кохання, але знову його знайшли, обмінюючись оповідками, кинутими в полум’я як підношення — по одному поліну за раз.

Я думав про Абдуллу, який ніколи не втрачав своєї віри, але майже завжди був сам. Я побачив у темній алеї спогадів Вікрама, такого ж самотнього у час смерті, як і половину свого наркоманського життя.

Я думав про Навіна, знаючи, що він був закоханий у Діву Девнані, але спостерігав за нею крізь стіну шпичаків під назвою «пристойне суспільство».

Я думав про Ахмеда з «Будинку стилю», який повторював під час кожного небезпечного гоління, що все своє життя пристрасно кохав одну-єдину жінку, але їхні родини роз’єднали закоханих, і Ахмед не бачив її з дев’ятнадцяти років.

Я думав про самотнього Ідриса, і про самотнього Хадербгая, і про самотнього Тарика, і про самотнього Назіра, і про самотню Кавіту, без Лайзи, та про всіх інших, які жили і помирали на самоті, але завжди закохані чи з вірою в кохання.

Диво полягає в тому, що кохання таки знаходить нас, хай як це дивно, доленосно і містично. Диво — це навіть якщо ми ніколи його не зустрінемо, навіть якщо кохання занадто довго чекає на крилах мрій, навіть якщо кохання не стукає у двері й не залишає повідомлення і не вкладає в наші руки квітів, усе одно так багато людей ніколи не перестають вірити!

Коханці занадто сильно закохані, тож їм не потрібна віра. Люди, які не знають кохання, але ніколи не перестають вірити,— це святі любові, які підтримують саме існування кохання у садах віри.

Я глянув на Карлу, яка дихала в мої груди. Вона здригнулась у закутку свого сну. Я приголублював її, доки її дихання знову не перетворилося на мою персональну музику спокою.

І я подякував Долі, чи зорям, чи помилкам, чи хорошим вчинкам, що подарували цей чудовий спокій, коли Карла поряд зі мною. І я нарешті заснув, під тим півмісяцем — срібним кубком, що лив зорі в наші сни в тіні гори.

Розділ 81

Гора посіла власне місце в часі, позначене ритуалами й заходами сонця, прийомами їжі й медитаціями, вогнищами, спокутою, молитвами і сміхом. Один по одному друзі з нашої команди покинули плато вчителя, і нарешті ми з Карлою залишилися з Ідрисом, Силвано й кількома учнями.

Карла правильно запропонувала пожити подалі від міста: спрощене життя, як не дивно, додало нової складності нашим стосункам, і гостряки міського життя повільно затупилися на ратищі порозуміння. Ми годинами розмовляли одне з одним, щодня і щоночі, поринаючи в минуле, а тим часом теперішнє втікало від нас.

— Він урятував мене,— одного дня, за кілька тижнів, розповіла Карла, коли наша розмова перетекла на ті роки, коли ми знали Хадербгая.

— Ти зустріла його на літаку, коли переховувалася.

— Так. Я була сама не своя. Я вбила людину — ґвалтівника, мого ґвалтівника, і навіть знаючи, що зробила б це і вдруге, усе одно була розчавлена. Я дісталась аеропорту, придбала квитка і сіла у літак, але в повітрі втратила контроль. На висоті п’ятьох миль над землею. Хадербгай сидів біля мене. У нього був зворотній квиток до Бомбея, а я мала квиток в один кінець. Хадербгай поговорив зі мною, а коли літак приземлився, то привіз мене сюди, на гору. А наступного дня я почала на нього працювати.

— Ти його любила,— зрозумів я, бо й сам його любив.

— Так. Він мені не подобався, і я про це повідомила, а ще я не погоджувалась з тим, як він усе робить, але все одно любила.

— Хай там як, він мав вплив на місто і на всі наші життя.

— Він мене використав,— мовила вона.— А я дозволила. Я ж використовувала людей, яких він просив використати. І тебе я теж використала для нього. Але я не відчуваю нічого, окрім... любові... до нього, коли згадую. Для тебе це так само?

— Так.

— Я й досі інколи відчуваю його за спиною, коли все летить шкереберть.

— Я також,— підтвердив я.— Я також.

Ми з Карлою насолоджувалися часом на святій горі, але все одно підтримували контакт з грішним містом. Щотижня на гору потрапляла газета, а нерегулярні відвідувачі приносили новини про друзів і ворогів, але найкращі звіти приходили від молодого роніна — Джаґата, який керував моїми справами.

Джаґат зустрічався з нами на стоянці під печерами що два тижні. Новини з міста завжди приносили нам додатковий стимул підніматися по крутій стежці на вершину.

Джаґат доповідав, що політики й інші фанатики робили все, щоб співпраця була неможливою, особливо поміж друзями. У деяких районах розпочалася сегрегація сусідів: люди зводили пластикові барикади; інколи навіть різні смаки в їжі розбивали оболонку толерантності.

На вулицях, у нетрищах, на робочих місцях по всьому місту люди будь-яких переконань завжди співіснували нормально і досить непогано співпрацювали. Але в офісах політичних партій ті, яких обирали, щоб представляти народ, зводили паркани між людьми, тільки-но відчували, що їхня дружба може призвести до політичної війни. І люди наосліп згуртовувались обабіч цієї межі, забуваючи, що барикади роз’єднують лише армії бідняків.

Вішну закінчив свою чистку, і повністю індуїстську «Компанію 307» благословили святі люди у його новому маєтку на Кармайкл-роуд, неподалік художньої галереї, яку Карла віддала Таджу, але ще краще його благословила бомбейська еліта з глибокими кишенями.

Щедрі входини відігріли холодні кирпи місцевих снобів, і як розповів Джаґат, деякі кінозірки стали постійними його гостями.

— Вішну вклав гроші в дуже масштабне індійське кіно,— мовив Джаґат.— Його зніматимуть у Болгарії та Австралії. За кордоном. Фото Вішну було в усіх газетах, фотографували на вечірці для великих цабе, коли представили це нове кіно.

— І ніхто не спробував заарештувати його за вбивство афганської охорони, за вбивство Назіра з Тариком і за підпал, що злизав будинок Хадербгая, та ще й частину міста?

— Немає свідків, баба. Звинувачення зняті. На тій вечірці був заступник комісара. Головний герой фільму — це брутальний коп, а прототипом став сам заступник комісара: вся його крутість у боротьбі зі злочинами та злочинцями, бо він чимало людей убив під час різних сутичок. А Вішну це оплачує. Я не доганяю, чоловіче. Це наче грабувати власний банк.

— Я тебе розумію,— сказав я.

— Кумедні хлопці,— розсміялася Карла.— Скільки Вішну взяв із собою охоронців?

— Гадаю, чотирьох,— відповів Джаґат.— Десь так само, як і заступник комісара.

— А чого ти питаєш про охорону? — поцікавився я.

— Зворотній закон чесності. Що більше охорони, то менше чесності.

— А велосипедні вбивці повністю змінили свій імідж,— повідомив Джаґат, хитаючи головою.— Вигляд у них цілком новий.

— Перероблені вбивці,— запропонувала Карла.— І як новий вигляд?

— Ну, гадаю, можна сказати, що кращий, ніж старий. Вони носять білі штани і сорочки кольору м’яти.

— Усі вони?

— Так. Тепер вони герої.

— Герої? — не повірив я.

— Я не жартую. Люди обожнюють цих хлопців. Навіть моя дівчина подарувала мені таку саму сорочку кольору м’яти.

— Велосипедні вбивці на джипах, га?

— На джипах і з велосипедами, причепленими збоку.

— І вони вже не вбивають людей?

— Ні. Тепер їх називають «Без проблем».

— «Без проблем»? — заінтриговано перепитала Карла.

— Так.

— Це неначе називати себе «Окей»,— вирішив я.— В Індії всі повторюють «без проблем» що три хвилини. Люди кажуть «без проблем», навіть коли проблеми є.

— Отож-бо,— відповів Джаґат.— Це блискуче. Немає завеликих чи замалих проблем. Без проблем.

— Знущаєшся, Джаґате.

— Аж ніяк, баба,— наполягав він.— Присягаюсь. І це працює. Люди просять їх вести переговори під час викрадень і таке інше. Минулого тижня вони звільнили викраденого мільйонера, але пальці у нього залишилися лише на лівій руці. Ті пальці теж були під загрозою, доки не втрутилися «Без проблем». Люди просять їх вирішити проблеми з будівництвом, на яких роками вимивали десятки мільйонів рупій, чоловіче. Вони розгребуть будь-яке лайно, якщо заплатити.

— Круто,— заявила Карла.

— Ага,— мовив я, не заспокоївшись після почутого.

Бек-стріт, Мейн-стріт і Волл-стріт — це три великі вулиці в кожному місті, й не хочуть вони сходитися на розі переплутаних банків.

Ці вулиці живуть окремо: облудні розбіжності не дають їм зійтися, бо тільки-но очі їхніх мешканців знаходять кохання, а розум бачить несправедливість, то правда їх звільняє. Влада на будь-якій вулиці може багато втратити через вільні уми й серця, бо влада — це протилежність свободи. Як один з безвладних, я був не проти, щоб хлопці з Бек-стріт трималися подалі від Мейн-стріт, щоб копи самі фінансували власні фільми, а хлопці з Волл-стріт залишалися подалі від усього, доки всі вулиці не стануть Однією вулицею.

Треба було переключитися: я знав, що кожна година з нами означала, що коли Джаґат повертатиметься до міста, на дорогах ставатиме дедалі більше транспорту. Карла, мабуть, подумала те саме, бо привела мене до тями.

— Ти перевіряв, як там Дідьє? — запитала вона в молодого роніна.

— Джарур,— запевнив молодий вуличний солдат, спльовуючи.— Він досі зависає в «Леопольді» й усе гаразд... А ті типи, Зодіаки,— за мить сказав він,— мільйонери, вони повернулись у місто.

— Де?

— Готель «Магеш»,— розповів він.— Я не можу перевірити те місце зсередини. Не народжений з правильним штрих-кодом для сканера, розумієш?

— Коли щось дізнаєшся, дай знати.

— Звісно. Агов, а ти знаєш, чому люди так наглядали за тими двома іноземцями, коли вони жили на вулиці? — замислився він.

— Вони хороші хлопці? — припустив я.

— Цього недосить,— наполягала Карла, завжди зацікавлена внутрішнім сонцем.

— Їх називали Зодіаками Джорджами,— здався Джаґат.— Саме тому. В Індії це начебто дуже серйозна річ, розумієте? Це неначе назватися Кармою абощо. Хай куди йшли, вони завдяки цим іменам носили з собою зодіак. Коли ти годував їх, то годував зодіак. Коли пропонував їм прихисток, то пропонував захист зодіаку. Коли захищав їх від хуліганів, то захищав зодіак від негативних енергій. А робити підношення планетам, що скеровують нас і збивають зі шляху, дуже важливо. Тепер у місті багацько людей, баба, які сумують, бо проґавили шанс запропонувати щось Зодіакам, а тепер вони такі заможні, що нічого не потребують.

Індія. Час вимірюється збігами, а логіка — протиріччями. Джаґат зіштовхнув мене з карниза рівноваги, якого, як здавалося, я домігся в Індії. Але такий шок приходив щодня і щоразу трусив гілку. Світ, у якому я жив, але не народився, сипав дивними квітами з кожного дерева, яке надавало прихисток.

— Це чарівна історія, Джаґате,— сказала Карла.

— Справді? — здивувався він, приховуючи скромність за серйозністю.

— Так. Дякую, що поділився нею.

Джаґат, чиє ім’я означає «світ», зашарівся і відвів погляд, інстинктивно тягнучись до ножа в себе на поясі.

— Слухай, друже,— обернувся до мене він, а пошрамоване молоде обличчя розповідало однакові історії кожним поглядом.— Я почуваюсь якось некомфортно, забираючи всі гроші з твоїх оборудок.

— Ти виконуєш усю роботу,— нагадав я.— Чому ж не забирати всі гроші? Це я тобі заборгував, бо ти тримаєш усе на плаву. Джаґате, я добряче тобі винен за це.

— Пішов ти, чоловіче,— розсміявся він.— Я щотижня відкладаю для тебе двадцять п’ять відсотків, подобається це тобі чи ні, гаразд?

— Круто, джаван,— погодивсь я, використовуючи слово, що на хінді означало «солдат».— Згода.

— Тож коли повернешся з цього лячного місця, переповненого тиграми і святими, то вони чекатимуть на тебе.

— Коли повернуся до твого лячного місця, переповненого бізнесменами й копами,— сказав я,— то збіса буду радий їх отримати.

— Їдьмо з Джаґатом до траси і назад,— запропонувала Карла.

— Хороша ідея. Джаґате, хочеш проїхатися разом, чи на це вже немає часу?

— Проїдьмося неквапливо, баба.

— Клёво! — мовила Карла.

— Це що таке? Олег учив тебе російської? — запитав я, знімаючи мотоцикла з підставки.

— Спросите его,— захихотіла вона.

— А це означає?

— Запитайте його.

— Так і зроблю,— запевнив я, а вона вже заливалася сміхом.

Мотоцикл — це заздрісний метал. Мотоцикл, який тебе любить, завжди знає, коли навіть думка промайне про інший транспорт. А коли знає, то не заведеться. Й оскільки я дивився на мотоцикла Джаґата, мій не завівся, навіть після трьох спроб.

Джаґат вибивав на своєму сталевому коні повільне стакато мотоциклетної музики. «350сс» з однопоршневим двигуном співає, неначе барабан, що везе тебе з місця на місце, якщо тільки дозволиш йому грати власну мелодію.

Я знову спробував ножним стартером, але у відповідь почув лише сміховинний кашель.

Карла нагнулась, обіймаючи бак мого мотоцикла, й руками обхопила одну з ручок.

— Подорож з гори й назад справді піде тобі на користь, маленький,— звернулася до мотоцикла вона.— Проїдьмося.

Я спробував ще раз — і він завівся, на секунду — хизуючись — заклинивши дросельну заслінку.

Ми разом з Джаґатом покотилися з гори безлюдною лісовою дорогою аж до початку вельми рішучого шосе. Тут ми попрощались і повернули назад.

Ми їхали крізь вечірній ліс, що переходив від денної сміливості до нічної хитрості. Птахи поверталися на сідала, комахи злітали після перепочинку, а кажани, ширококрилі, неначе орли, прокидалися перед банкетом.

Ми їхали довгою дорогою до печер настільки повільно, наскільки дозволяв мотоцикл. Їхали крізь м’який вітер у сутінках, що ховали й показували небо. Молода ніч була ясна. Прокинулися перші зорі й заходилися протирати очі. Далека листяна пожежа наповнила повітря ароматами. А ми були двома щасливими втікачами, разом і на волі.

Розділ 82

Ми досягай гірської стоянки щасливі й вільні — й заскочили там Конкенона. Він сидів на багажнику червоного «понтіака» в білій сорочці. Мені кортіло зробити її одного кольору з автомобілем.

— Тримайся, люба,— сказав я Карлі, нахиляючи мотоцикла, щоб зупинитися. Тоді розвернувся і спустився схилом кількасот метрів, перш ніж знову зупинитися.

— Ти що робиш?

— Отам дупласте дерево,— мовив я.— Почекай на мене.

— Ховатися? — запитала вона, обурившись, неначе я попросив здати кров для мадам Жу.

— Просто почекай. Поки я повернуся.

— Ти здурів?

— Це Конкенон стоїть там.

— Це Конкенон? — здивувалася вона, бо її завжди інтригували інтригуючі люди.

— Почекай тут, Карло,— попросив я.— Я незабаром повернуся.

— Повторюю, ти здурів? Це у мене є пістолет, пам’ятаєш? І я краще стріляю. І я гадала, що ми в цьому разом, невіддільні.

Це було складне рішення. Коли твій ворог безжалісний, то програш починається там, де закінчується милосердя. Але Карла була хороброю і напевне могла вистояти у будь-якій бійці.

— Гаразд,— неохоче погодився я.— Але не ризикуй з цим типом. Б’ється він не гірше, ніж говорить.

— Тепер я просто мушу з ним познайомитися,— сказала вона.— Спробуймо справимо враження, Шантараме.

Ми поїхали назад на парковку, і там я повільно поставив мотоцикла на бокову опору. Ми з Карлою пішли, коли мотоцикл іще пихкав, і віддаль між Конкеноном і мною невпинно скорочувалася. Я добряче розбігся на останньому кроці та в стрибку влупив Конкенону.

— Що за біс? — вичавив він, тримаючись за голову.

Він скотився з багажника і почав танцювати навколо мене, прицілюючись кулаками. Я рухався за ним, але Конкенон добре захищався, швидко відстрибуючи.

Він відтіснив мене від Карли. У нього десь могли зачаїтися друзі. Я повільно відійшов назад, ставши біля неї.

— Що ти робиш аж тут, Конкеноне? Де твої посіпаки?

— Я приїхав сам, хлопче,— мовив він.— А це більше, ніж я можу сказати про тебе.

Він вишкірився до Карли, махаючи їй.

— Привіт,— сказав він.

Карла вийняла з сумки пістолета і націлила на нього.

— Якщо маєш зброю,— попередила вона,— викинь.

— Я ніколи не ношу з собою пістолета, міс,— відповів Конкенон.

— Добре, бо я його ношу завжди. Якщо поворухнешся, я влучу двічі ще до того, як ти подолаєш половину відстані між нами.

— Зрозуміло,— оскалився він.

— Не дуже розумно було тут з’являтися,— зауважила вона.— У цьому лісі водяться тигри. Це добрий спосіб позбутися тіла.

— Якби я був певен, що можу стати на коліно,— вишкірився Конкенон,— і при цьому не отримати в незахищену голову від вашого хлопця, то так би і вчинив, міс Карло. Це честь. Мене звати Конкенон.

— Мій хлопець дуже засмутився,— пояснила вона,— коли я спалила твого листа і не розповіла про його зміст. Я чекала такого шансу, тож добре, що ти його подарував. Перекажи його вголос, зараз, дивлячись йому в очі, якщо, звісно, маєш мужність.

— О, то це лист тебе так засмутив, справді? Ні, ні, я відмовляюся від твого запрошення повторити свої непристойні пропозиції перед цим злочинцем. Не думаю, що це мудро.

— Як так і думала,— посміхнулася вона.— Ти написав усе це, але не маєш сміливості повторити вголос.

— То значить, тобі сподобалися мої маленькі натяки? — запитав Конкенон.— Думаю, вони були досить винахідливі.

— Стули пельку,— сказав я.

— От бачиш, з ким мені доводиться мати справу? — апелював до Карли Конкенон.

— Заткайся,— гаркнула Карла.— Зараз ти маєш справи з нами обома. І справи йдуть не дуже добре. Що ти тут забув?

— Я приїхав сказати дещо твоєму хлопцеві,— розповів Конкенон.— Якщо сяду отам на авто, як до цього, ви дозволите мені говорити?

— Я б краще запхав тебе до багажника, Конкеноне,— мовив я.— І щоб машина котилася зі скелі.

Конкенон посміхнувся і похитав головою.

— Ворожість старить, знаєш таке? — повідомив він.— Вона додає років твоєму обличчю. То я можу спокійно посидіти на бісовому авто і поговорити з тобою, як зі ще одним християнином, чи ні?

— Сідай,— наказала Карла.— Християнські руки поклади там, де я зможу їх бачити.

Конкенон заліз на багажник, авто, поставивши ноги на бампер.

— Це вдалий момент тобі відбрехатися,— запропонувала Карла.

Конкенон розреготався, оглядаючи Карлу з голови до ніг, а потім зиркнув на мене: його очі й досі сяяли яскравою блакиттю у тьмяному світлі парковки.

— Я нічого не мав з Лайзою,— мерщій почав він.— Я ніколи її не торкався. Ми зустрічалися лише раз, ну, мабуть-таки двічі, але вона мені подобалася. Вона була милою дівчиною. Я б ніколи їй нічого не зробив. Я говорив таке, щоб тебе розізлити. Я ніколи її не торкався. І навіть не збирався. Це не моє.

Я хотів зупинити його. Хотів зняти прокляття, яке хтось наклав на мене і яке діяло, коли хтось згадував її ім’я. Усе, що стосувалося Конкенона, було погано.

— Продовжуй,— сказала Карла.

— Якби я знав, що за хворий виродок той Ранджит, то зупинив би його,— запевнив Конкенон.— Присягаюсь. Я б сам його вбив, якби знав усе заздалегідь.

Його голова була опущена. Він втратив пильність. Я хотів підбігти до нього і заштовхати назад у те недобре вікно, яке він прочинив. Але Карла хотіла знати все.

— Продовжуй,— наполягала вона.— Розкажи нам усе, що знаєш.

— Я дізнався про все потім,— мовив Конкенон.— Якби знав зразу, то не було б ніякого «потім».

— Це ми вже зрозуміли. Далі,— підохочувала Карла.

— Я познайомився з тим маніяком — Ранджитом — завдяки наркоті. Великі й могутні не соромляться звертатися до таких, як я, коли хочуть дозу. Коли того вечора він сказав, що купує наркотики, аби вкласти Лайзу в ліжко, я захотів приєднатися.

— Ранджит хотів наркоти, щоб укласти Лайзу в ліжко? — запитала Карла, але занадто лагідно, як на мене.

— Так. Він замовив рогіпнол. Я думав, це буде просто жарт. Він стверджував, що вони друзі та влаштовують приватну вечірку.

— Але навіщо ти поволікся за ним?

— Щоб помучити твого хлопця,— сказав Конкенон, тицяючи на мене.— Саме тому я надіслав того маленького брудного листа і надовго зіпсував тебе своєю брудною фантазією — щоб познущатися з цього несамовитого судимого виродка.

— Заткайся,— водночас викрикнули ми.

— Ну, а ви файна пара святих хуліганів. Ідеально пасуєте одне одному.

— Чому ти там опинився, Конкеноне? — повторила Карла, і на звук цього імені його блакитні очі переметнулися на неї.

— Я ж казав,— посміхнувся він.— Я знав, що коли наш Лін дізнається про нашу гулянку з його дівчиною, поки вона сама вдома, то розбурхається гірше за неприборканого жеребця.

— А навіщо ти хотів його розбурхати?

— Я зробив це, щоб нашкодити йому, бо знав, що це нашкодить тому іранцю.

— Абдуллі? — здивувалася Карла.

Я їй не розповів. Я не міг зіпсувати славу Абдулли, розповідаючи правду про те, ким від дозволив собі стати тієї ночі з Конкеноном.

— Ми разом убили кількох людей,— мимохідь відповів Конкенон.— Нічого такого. Але він увімкнув патріота проти мене, і це переросло у війну. Твій хлопець просто був супутньою жертвою.

— Гаразд, із мене вже досить,— вирішив я.

— Ти колись пробував лікуватися від спалахів гніву? — поцікавився Конкенон.

— Забирайся геть, Конкеноне. Я вже втомився повторювати «заткайся».

— Перш ніж підеш (якщо ми це дозволимо),— втрутилася Карла,— розкажи нам усе, що знаєш про Ранджита.

Я не міг цього зрозуміти. Мені було байдуже до Ранджита і не хотілося більше чути, як ім’я Лайзи зривається з гадючих губ Конкенона. Знаючи садистські нахили Конкенона, знаючи, що його навички підтвердив сам Таурег, я хотів або вирубати його або просто більше не бачити.

— Не грай з нами в ігри, Конкеноне,— сказав я.— Коли є що розповісти, то давай.

— Я перетнувся з Ранджитом на вечірці на Гоа. На ньому була перука і грим, але я одразу це розкусив. Оскільки він у нас мільйонер-утікач і все таке, я подумав, що десь мають бути заховані грошенята, тож накачав його кокаїном і героїном і переконав відвести до однієї зі своїх нір.

— У Ранджита є будинок на Гоа? — здивувалася Карла.

— Гадаю, він його орендував. Хоча дуже непогане місце. Величезне. І поки я підштовхував його до сейфа, переконуючи відчинити для мене дверцята, аж тут цей бовдур сам усе відімкнув і запропонував подивитися кіно.

Карла ніжно схопила мене за руку.

— Яке таке кіно?

— То була домашня порнуха,— розреготався Конкенон.— Хоча це був дуже односторонній секс. Розумієте, всі дівчата були в наркотичній нетямі. Він натягнув на себе шапочку для душу і гумові рукавички, щоб не залишити і сліду своєї гріховності. Трахнув їх, знову одягнув і залишив на своєму дивані, укривши м’якенькою ковдрою, щоб коли ті дівчата прокинуться, вони й не здогадалися ні про що.

— Ранджит таке робив?

— Так,— мовив Конкенон.— А ти не знала?

Я саме підготував ще одне «заткайся», але Карла стиснула мою руку.

— А він розповів тобі, навіщо робив таке?

— Він сказав, що його дружина фригідна, якщо пробачиш мені ці слова, і що ніколи не займається з ним сексом, тож використовував сплячих дівчат, уявляючи, неначе це вона. Ти, узагалі-то.

Карла стиснула мою руку.

— То ти кажеш, що саме це сталося з Лайзою?

— Думаю,— зізнався він, а відводячи очі.— Думаю, він підсипав рогіпнолу їй у склянку, але перевищив дозу. Розумієте, мій товар абсолютно чистий. Гадаю, бідненька померла ще до того, як він нею скористався.

— Ким були інші дівчата?

— Цього я не знаю,— знизав плечима Конкенон.— Я впізнав лише одну з них, і то лише тому, що її обличчя інколи з’являється в газетах. Але... можу сказати вам одне. Вони всі були схожі на тебе, і він під час своїх розваг одягав їх у чорні перуки.

— Я вже ситий цим по горло,— сказав я.

— Не наказуй мені знову заткатися, хлопчику,— пригрозив мені Конкенон.— Я тут не для того, щоб здіймати бурю. Мені вже досить проблем, хоч я й не думав, що колись таке скажу. Я пішов на пенсію.

— Тут хороше місце, щоб зробити цей статус вічним.

— А ти лихий, друже,— посміхнувся Конкенон.— З лихими думками у твоїй лихій голові.

— Що ти зробив, коли Ранджит показав ті касети? — запитала Карла.

— Ну, я непогано йому врізав, звісно ж, і залишив там непритомним. Я не міг його вбити, хоча й хотілося, бо нас бачило забагато людей. Потім я забрав усі гроші з сейфа, а ще прихопив касету з дівчиною, яку бачив на обкладинках.

— Що ти з нею зробив?

— Ой, ну це вже кумедна історія,— мовив Конкенон, складаючи руки та спираючись ногами на бампер.

— Кумедна? — обуривсь я.— Ти гадаєш, щось тут може бути кумедним?

— Руки там, де я можу їх бачити,— нагадала Карла, і Конкенон ліниво зіперся на руки.— І що ж тут кумедного?

— Є один молодий дурень, який інколи купує в мене кокаїн. Він дрібненький, але має просто жахливу вдачу. Його власна родина отримала проти хлопця судову заборону підходити до них. Він хоче стати кінозіркою, тож трохи постачає справжнім зіркам, і тут починається цікаве. Та дівчина у бридкому фільмі Ранджита — вона актриса, а цей молодик — її хлопець з жахливим характером.

— Ти віддав касету йому? — блиснула очима Карла.

— Так, коли він прийшов по товар,— радісно вишкірився Конкенон.— Ранджит час до часу повертався до міста і завжди купував у мене шмаль. Я розповів тому скаженому хлопчині, що замаскований Ранджит може з’явитись у своєму улюбленому клубі в Бандрі.

— Тож ти розповів малому, де буде Ранджит.

— І не лише. Я подарував молодому дикунові одну річ. Сам загортав. Там було кіно, місце зустрічі Ранджита в нічному клубі, а ще незареєстрований пістолет з купою незареєстрованих куль. Людська природа потурбувалася про все інше.

Карла стиснула мою руку.

— Ти приїхав сюди, щоб розповісти, як підставив мого колишнього чоловіка? — запитала Карла.

— Я приїхав сюди, щоб попередити твого хлопця,— випростуючись, сказав Конкенон.

— І тобі знову доведеться забрати це попередження собі, Конкеноне.

— Ну ось, знову,— радісно роздратувався він.— Ти найскладніший чоловік у цьому місті верескливих язичників, з тобою неможливо подружитись. Я знаю катів, веселіших за тебе. Я ж намагаюся сказати, що став іншою людиною.

— Я не бачу змін,— повідомив я.— Ти і досі дихаєш.

— Ну ось, знову ці темні думки... Слухай,— спокійно мовив він,— я вже не пов’язаний з усім цим. Тепер я став бізнесменом, і сьогоднішня зустріч має це засвідчити.

— Ти взагалі нічого не вчишся?

— Але я справді дечого навчився,— наполягав він.— Саме це я й намагаюся донести. Після тієї нашої бійки я все обдумав. І я кажу про все. Розумієш, я тоді отримав травму. Плече так повністю і не загоїлось і тепер не функціонує як слід. Координація в мене вже не та, і я вже ніколи не битимусь, як колись. Бачиш, раніше я ніколи не дозволяв нікому підійти досить близько, щоб перемоги мене, тож це дуже на мене вплинуло. Мій досвід на «дорозі до Дамаска»[162] відбувся на складі в Бомбеї, і з коня мене скинув австралійський втікач. Я змінився. Тепер я став бізнесменом.

— І який же в тебе бізнес? — поцікавилася Карла, уже не так стискаючи мою долоню.

— Я вклав усі свої кошти в авантюру Деніса.

— Сплячого Баби?

— Саме його. Одного дня я осмислив приказку, що коли тихо і довго сидіти біля річки, то мимо пропливуть трупи твоїх ворогів.

Я хотів, щоб Конкенон отак проплив по Гангу.

— І тоді, на «дорозі до Дамаска», мені дійшло, що річка наповнена не водою, а неіржавіючою сталлю. Це трупарня, розумієте? Ми з Денісом придбали похоронне бюро і стали трунарями. І після відкриття до нас на стіл уже приплив один з моїх ворогів. Гарненько я, напившись, посміявся тієї ночі, готуючи його до похорону.

— І Деніс на це погодився? — запитав я.

— Ми природжені партнери. Я знаю, який вигляд має смерть, а він знає, які відчуття дає смерть. Я ніколи не бачив людини, яка б так ніжно поводилася з трупами. Він називає їх сплячими і розмовляє з ними, неначе ці люди просто поснули. Це дуже добре. Дуже лагідно. Але я зберігаю там бейсбольну битку — раптом хтось із них озветься.

Конкенон зупинився, ляснув долонями з опухлими кісточками, а потім молитовно склав їх у вузлувату піраміду.

— Я знаю, що важко повірити, наче така загроза для живих і мертвих, як я, може все покинути, але це правда. Усе змінилось, і доказ цьому те, що я приїхав сюди, ризикуючи наразитися на твій гнів, щоб сказати дві речі. Першу я вже розповів: це все, що знаю про Ранджита і ту милу дівчину.

— А друга? — замість мене запитала Карла.

— А друга річ полягає в тому, що «Компанія 307» найняла кількох немісцевих гунд, аби сьогодні вбити того іранця — Абдуллу. Й оскільки Абдулла переховується тут, то це поставить вас обох на лінію вогню.

— Коли вони прибудуть? — поцікавився я.

Конкенон глянув на свій годинник і вишкірився у відповідь.

— Десь за три години,— відповів він.— Ти міг мати більше часу, якби не був таким збіса гомінким і я зміг би очистити сумління без перерв.

Конкенон цілком міг нас підставляти. Мені це не подобалося.

— Навіщо ти нам це розповідаєш? — запитала Карла.

— Розбираюся з незавершеними справами, міс,— Я ніколи не мав нічого проти твого хлопця. Я намагався завербувати впертого дурня і не робив би такого, якби не вподобав його. Я погано з ним повівся, коли зненавидів Абдуллу, бо той зрадив і став загрозою.

— Припини згадувати Абдуллу,— не втримавсь я.

— Але я його більше не ненавиджу,— наполягав він.— Він не зробив нічого поганого, навіть попри те, що він іранський... громадянин. Це я вчинив неправильно і вільно це визнаю. Хай там як, іранець напевне зустріне сьогодні свій кінець. І тепер я знайшов місце, де почуваюсь як удома, тож так чи так, знайду спокій, доки інші вбиватимуть моїх ворогів і надсилатимуть туди. Я буду зі своїми, так би мовити. Не знаю, чи ви розумієте.

— Ми розуміємо,— запевнила Карла, хоч я й не розумів.

— То ви вірите мені, коли я кажу, що не маю з вами жодних чвар і більше не бажаю лиха?

— Ні,— сказав я.— Прощавай, Конкеноне.

— Кажуть, він письменник,— підморгнув Карлі Конкенон.— Мабуть, пише манюсінькі-преманюсінькі книжечки.

— Він — велика книга,— відповіла Карла.— Я — великий персонаж. Спасибі, Конкеноне, за попередження. До речі, а яке в тебе прізвище?

— Фергюс,— випередив я його, і чоловік розреготався, зістрибуючи з авто, широко розставивши руки.

— А я тобі дійсно подобаюсь! Я знав! Ти штрикнеш мене, якщо спробую тебе обійняти?

— Так. Не розвертайся.

Він повільно опустив руки, посміхнувся Карлі й позадкував до свого автомобіля.

— Немає сенсу викликати поліцію,— озвався він з авто.— Вони заплатили купу грошей, аби ця гора сьогодні залишалася темною, аж доки Абдулла не помре раз і назавжди.

Він завів двигуна, заблокував одне колесо, натиснув на газ і крутнувся навколо нас, тримаючи руку на відчиненому вікні.

— Може, позичити трохи динаміту? — запропонував він.— У мене є цілий ящик у багажнику і немає куди використати.

— Може, наступного разу,— посміхнулася Карла, махаючи на прощання.

Подвійні задні ліхтарі з обох боків його авто були кажанами, які налетіли на перший дорожній вигин. Карла мерщій розвернулась до мене, і ферзі ожили.

— Ми не бачили Абдуллу тут, тож він має бути в Халеда. Потрібно його попередити.

— Згода, а ще Силвано й учнів. Це може забруднити Ідрисову гору.

Карла кинулась у бік маєтку Халеда, але я притримав її.

— А ми можемо про дещо поговорити, перш ніж спілкуватися з Халедом?

— Звісно,— сказала вона, зупиняючись.— Що таке?

— Пам’ятаєш, як ми пообіцяли завжди бути разом?

Вона глянула на мене, поклавши руки в боки.

— Я не ховатимусь у дуплистому дереві, Шантараме,— пообіцяла вона, роздивляючись мене з кривою посмішкою.

— Я не це маю на увазі. Я намагаюсь дещо пояснити.

— Зараз?

— Якщо сьогодні стане справді спекотно, не відходь від мене. Тримайся біля мене або за мною. Зчепимося ліктями, якщо треба. Якщо стоятимемо спина до спини, ти стріляєш, а я ріжу. Але будьмо одним цілим, бо якщо ні, я здурію, хвилюючись через тебе.

Вона розсміялась і обійняла мене, тож гадаю, хоч якась частина зі сказаного мала звучати правильно.

— Ходімо,— мовила Карла, готуючись до пробіжки до Халеда.

— Зачекай,— попросив я.

— Знову?

— Може, наступного разу ? — запропонував я, повторюючи її останні слова до Конкенона.

— Що?

— Ти сказала Конкенону: «Може, наступного разу», коли він запропонував нам динаміту.

— Зараз? Ти згадуєш про це зараз?

— Конкенон не хлопець з наступного разу. Він одноразовий хлопець, і половина планети на достатній відстані.

— Ти не віриш у спокуту?

Вона була така мила, коли дражнила мене, але ми говорили про Конкенона, і до гори наближалися вбивці, щоб пришити нашого друга.

— Я не вірю Конкенону,— відповів я.— До чи після. Я не вірю в жодні його слова. Це може виявитися пасткою.

— Добре,— гукнула вона, розганяючись на стежці.— Приєднаєшся?

Розділ 83

Ми почули музику і співи сотні гармонійних голосів ще перед останнім вигином обсадженої деревами дороги до Халедового маєтку. Це була неначе в’язниця з прив’язаними до дерев прожекторами.

— Отара, мабуть, виросла,— тихо мовила Карла, коли ми зупинилися на стежці біля сходів і дивилися на залиту світлом веранду.— Оце так хор.

Дерева навколо нас із вилинялим у світлі прожекторів листям здавалися переляканими скелетами з піднятими вгору руками. Співи були досить інтенсивні, а співаки сп’яніли від релігії.

Халед вийшов на веранду крізь широкі двері, тримаючи руки на стегнах.

Він був чорною тінню навпроти світла, що повільно випалювало нам очі. З ним було ще дві тіні.

Він підніс руку, і молитовні співи зупинилися. Комахи знову сюркотіли в тиші.

— Саламалейкум,— привітався він.

— Валейкумсалам,— озвалися ми з Карлою.

Десь почали дуже голосно гавкати великі собаки. Такий звук змушує думати про гострі зуби і втечу. Карла взяла мене попід руку. Гавкіт був лютий. Халед знову підніс руку, і все затихло.

— Пробачте, не та касета,— сказав він, передаючи пульт іншій тіні.— Що ти робиш тут, Ліне?

— Ми прийшли побачити Абдуллу,— мовила Карла.

— Що ти робиш тут, Ліне?

— Те, що сказала вона,— відповів я.— Де він?

— Абдулла очистив себе для смерті й молиться,— пояснив Халед.— Ніхто не може його турбувати. Навіть я. Він наодинці з Аллахом.

— По нього вже йдуть,— повідомив я.

— Ми знаємо,— запевнив Халед.— Тут немає учнів. Ашрам уже деякий час не працює. Ми тут...

Співи знову розпочалися. Після кількох хвиль вони зупинилися посеред мантри.

— Припини гратися з пультом, Джабало! — гукнув через плече Халед.

Комахи й жаби знову привітали тишу.

— Ми готові до війни,— сказав Халед.

— Ну і де я вже таке читала? — зронила Карла.

Халед по-імператорському тримав руку.

— Це я поширив чутку, що Абдулла саме тут. Це я спровокував атаку за межами міста. Це пастка, Ліне, і ти в ній стоїш.

Знову загарчали собаки.

— Джабало! — заверещав Халед, і запис зупинився.

Халед пройшов у тиші, щоб приєднатися до нас на стежці. Він втратив половину набраної ваги і знову почав тренуватися. Він видавався підтягнутим, сильним, упевненим і небезпечним. Здавалося, що він навчився себе любити.

Він узяв мої руки у свої, нахиляючись ближче, але зашепотів до Карли.

— Привіт, Карло,— почав він, обіймаючи мене.— Я не можу прямо привітатися з тобою перед своїми людьми, бо ти — жінка у товаристві хлопця, який не член моєї родини.

Він міцно мене обійняв, шепочучи на вухо заради своїх людей, але звертаючись до неї.

— Мої співчуття з приводу втрати чоловіка. А тепер ти маєш піти з цього місця, бо сьогодні тут буде війна.

Халед відсунувся, але я притримав його за руку.

— Ти знав про це і не попередив нас?

— Тепер ти попереджений, Ліне, і маєш прийняти це як благословення. Ти мусиш піти. Мої люди нервуються. Давай не влаштовувати нещасних випадків.

— Аллагафіз, Халеде,— мовила Карла, відтягуючи мене.

— Перекажи Абдуллі... перекажи, що ми тут, на горі, якщо потрібно,— сказав я.

— Я перекажу йому, але зможу це зробити, лише коли почнеться бійка,— засмучено відповів Халед.— Мир вам обом цієї ночі.

Він помахав, бо ми вже відішли занадто далеко, щоб говорити. Ми помахали у відповідь і побігли, щоб почати довгий підйом на гору.

Я зупинив Карлу. Було темно, але світло блищало в її очах.

— Я можу тобі дещо розповісти?

— Знову? — розсміялася вона.

— Ця ніч може стати жахливою,— мовив я.— Тож якщо хочеш поїхати кудись далеко, я готовий тебе туди завезти.

— Спочатку попередьмо Ідриса,— посміхнулася вона, дивлячись на стежку.

Я переслідував її аж до вершини, і ми захекано вибігли на переповнене учнями плато, а ті спокійно вели пізні бесіди біля вогнища.

Ми знайшли Силвано і заштовхали його до великої печери для зустрічі з Ідрисом.

— Убивці,— прорік Ідрис, коли ми розповіли про те, що має статися.

— І досить вправні,— зауважив я.— Нам варто забиратися звідси, Ідрисе. Принаймні на цю ніч.

— Звісно. Ми маємо відвести учнів на безпечну відстань. Я негайно роздам інструкції.

— Я залишусь і захищатиму це місце,— заявив Силвано.

— Ні,— заперечив Ідрис.— Ти мусиш піти з нами.

— Я мушу відхилити цей наказ,— відповів Силвано.

— Ту мусиш піти з нами,— повторив Ідрис.

— Це просто прояв здорового глузду, Силвано,— втрутивсь я.— Якщо хтось звідти намагатиметься втекти сюди, а інші почнуть його переслідувати, то ніхто не буде в безпеці.

— Я мушу зостатися, майстре-джі,— не здавався Силвано.— А ви маєте йти.

— Люди бувають занадто хоробрі, Силвано,— сказав Ідрис.— Так само як і занадто віддані.

— Усі ваші слова тут, майстре-джі,— нагадав Силвано.— Тут більш ніж п’ятдесят незапакованих коробок. Ми не зможемо зібрати їх за цей час. Я залишуся й охоронятиму вашу роботу.

Я поважав його відданість, але вона здавалася занадто великим ризиком, занадто високою ціною за написане. Потім озвалася Карла.

— Ми залишимося з тобою, Силвано,— сказала вона.

— Карло,— почав я, але вона посміхнулася до мене чистим коханням, і... ну що тут вдієш?

— Здається, ти матимеш товариство, Силвано,— зітхнув Ідрис.

— Тоді все вирішено,— підсумував я.— Тепер я погано почуваюсь, бо ці події дісталися аж сюди. Пробачте.

— Брати відповідальність за рішення та дії інших — це гріх проти карми,— запевнив Ідрис.— Так само як уникати відповідальності за власні рішення і дії. Ти не є цьому причиною. Це не твій кармінний тягар. Остерігайся сьогодні. Ви благословенні, всі.

Він по черзі поклав руки нам на голови, вимовляючи захисні мантри.

Учні поскладали свої пожитки в шалі, зав’язали їх на вузол і позбиралися біля початку спуску донизу. Смолоскипи й ліхтарі в їхніх руках тріпотіли, неначе світлячки.

До них приєднався Ідрис, обернувся, щоб помахати нам, і повів ту валку вниз, тримаючи патерицю правою рукою.

З нами вирішив залишитися ще один учень на ім’я Віджай. Він був худорлявий, високий і одягнений у білу майже піжамну бавовняну сорочку та штани. Хлопець був босий і тримав бамбукового дрючка, що сягав йому до плеча.

Його молоде обличчя не передавало особливих емоцій, коли він дивився, як учитель покидає гору. Віджай обернув своє привабливе обличчя до мене, й очі осяяла Індія.

— З тобою все гаразд? — запитав він.

Я подивися на його бамбукового дрючка, згадуючи чоловіків, з якими бився минулого року, від скорпіонів до Конкенона, і думаючи, що непогано були би прив’язати ножа до кінчика того дрючка.

— Усе гаразд,— сказав я.— У мене є додатковий ніж, якщо вирішиш припасувати його до дрючка.

Він відійшов, розкрутив свого дрючка, підстрибнув і стукнув тим шматком дерева по землі за кілька сантиметрів від моєї ноги.

— Чи... мабуть, ні,— мовив я.

— Може, нам краще розділитися і зайняти різні точки огляду? — запропонував Силвано.

— Ні! — водночас заперечили ми з Карлою.

— Усі, хто підніметься сюди, зайде на нашу територію,— пояснив я.— Ми знайдемо позицію з накриттям і шляхом для втечі, де зможемо спостерігати за верхівкою стежки на гору. Якщо хтось вийде на відкриту місцевість, ми зможемо відлякати їх пострілами й галасом.

— А якщо це перетвориться на бойню?

— Ми повбиваємо їх,— заявила Карла,— раніше, ніж вони повбивають нас. Ти чудовий стрілець, і я теж нічого. Ми впораємось.

— Або,— запропонував я,— ми можемо втекти, перегрупуватись і перечекати. Тут є вдосталь місць, щоб заховатися, а вони не можуть залишатися на цій горі вічно.

— Я за те, щоб битися,— вирішив учень з дрючком.

— Я за те, щоб ми вирішили, втікати чи битися, коли до цього дійде,— мовив я.

— Я погоджуюся з тим, що нам варто знайти хороший сховок,— зауважив Силвано.— Найближча до стежки печера — це найкраща точка щоб побачити їхнє наближення.

— Відходу не плануємо,— сказав я.— Люблю мати свободу.

— Тут є вихід на свободу,— розповів Силвано.— Давайте покажу.

У кінці печери висіла штора. Я бачив її, але завжди вважав, що тканина висить там, щоб затулити голу кам’яну стіну.

Силвано її відсунув і, підсвічуючи смолоскипом, повів нас по вузькому проходу — чи то природному, чи то видовбаному між першою та останньою печерами.

З проходу ми вийшли в печеру Ідриса, якраз біля рваного краю джунглів, лише за кілька кроків від укриття.

— Мені подобається,— сказала Карла.— Я придбала б її і жила тут, якби могла.

— Я також,— погодивсь я.— Розташуймось у першій печері. У нас мало часу.

— Не знаю, як ви,— сказав Силвано, потираючи живота,— але я голодний.

Ми принесли в печеру холодної їжі, води, ковдри і смолоскипи. Я з’їв цілу тарілку, передану Карлою, навіть не знаючи, що там було. Та коли голод втамувався, почав бурчати страх.

Карла сидить біля мене, а вбивці вже в дорозі: мої інстинкти горлали забиратися до дідька з пекла. Але вона була спокійна і рішуча. Карла доїла і чистила свого пістолета. Вона мугикала. І мабуть, коли я оце зараз оглядаюся назад, у неї вистачало сміливості на нас обох.

— Де коробки з текстами Ідриса? — поцікавився у Силвано я.

— У головній печері,— відповів він, закінчуючи трапезу.

— Тоді тримаймося подалі звідти. Випадкова куля може розпочати пожежу.

— Згода.

Віджай забрав у Карли тарілку і поклав до інших надворі.

— Я орієнтуюсь у цьому лісі,— мовив Силвано, підводячись і потягуючись.— Ми з Віджаєм обшукаємо все навколо. І мені потрібно сходити до вітру.

Він швидко вийшов, аби приєднатися до Віджая, і вони зникли з поля зору, повернувши праворуч. Точка, де стежка виходила на плато, була ліворуч від нас.

По цьому хребті ступало так багато ніг, що лише де-не-де росла одинока дика травинка. На небі ще не з’явився місяць, але ніч була ясна, і ми мали добрий огляд рівної ділянки за п’ятдесят метрів від печери.

Моє серце калатало. Я втихомирив його, наказуючи заспокоїтись, але думки про Карлу — травмовану або захоплену в заручники — знову пришвидшували серцебиття. Вона глянула на мене і зрозуміла той безмір страху.

— Зчинити багато шуму, втекти і заховатися ? — красиво глузувала вона.— Це твоя стратегія?

— Карло...

— Чі, чі! Можеш тримати ці думки при собі під час наступної зустрічі?

— Я за те, щоб битися, каже хлопець з бамбуковим дрючком,— розсміявсь я.— І це краща стратегія? Я просто не вважаю, що за це варто битися.

— Письменник, який не думає, що записана мудрість варта боротьби за неї?

— Ні. Я втік через вікно, бо за мною гналися копи, і мусив усе покинути. Воно все зникло, але я й досі тут і продовжую писати. Жодне життя не варте писаних слів.

— Як це так?

Карла ніколи не запитувала «Як це так», хіба що це був виклик.

— Життя важливе не тому, що тексти є священними. Це якраз тому життя священне, бо тексти важливі.

Вона блиснула на мене щасливими ферзями.

— Оце мій хлопець. Підготуймося.

Ми поскладали коробки і мішки біля входу в печеру і вмостилися так, щоб було добре видно відкритого хребта. Карла тримала мене за руку.

— Я б не хотіла зараз бути у будь-якому іншому місці на планеті,— мовила вона.

Я не зміг відповісти, бо ми почули перший постріл.

Що далі ти від пострілу, то слабший страх. Оглушливий постріл якраз біля вуха — це здалеку наче клацання пальців. Ми почули перші постріли, які здалися плесканням у долоні, а потім перетворилися на овації.

Силвано з Віджаєм стрімголов ринулись у печеру, присіли біля нас.

— Там ціла армія,— повідомив Силвано, дослухаючись до плескоту стрілянини.

— Дві армії,— сказав я.— І сподіваймося, що вони залишаться там.

Обстріли нарешті притихли. Запала тиша, і лунали тільки поодинокі постріли, один по одному і з невеликими перервами. Їх було багато.

Ми чекали в темряві, пильно дослухаючись до кожної зламаної гілки чи пориву вітру. Кілька хвилин промайнуло у загрозливій тиші, а потім почулися звуки — бурчання і стогін, що долинали з крутої стежки.

Силвано з Віджаєм підхопились і побігли раніше, ніж я міг їх попередити. Карла теж спробувала вибігти, але я втримав її внизу біля себе.

На вершині стежки з’явився чоловік — повз на чотирьох. Силвано був тінню, що стала праворуч, націливши гвинтівку йому в голову. Чоловік зіп’явся на ноги. У нього в руці був пістолет.

Віджай розмахнувся палицею, роззброївши чоловіка, але пістолет усе-таки вистрілив, і куля влучила у стіну печери, неподалік місця, де ми сиділи навпочіпки.

— Хороша думка, Шантараме,— сказала Карла.— Та куля була з моїм іменем, якби я там стояла.

Чоловік хитався на нестійких ногах ще кілька секунд, а потім упав долілиць на землю. Віджай перевернув його, якраз коли підійшли ми з Карлою.

Чоловік був мертвий.

— Силвано, краще перевір, чи не було за ним хвоста,— запропонував я.

— Ти його знаєш?

— Його звати ДаСилва.

— На якому він був боці?

— На хибному,— відповів я.— Аж до кінця.

Силвано з Віджаєм побігли стежкою, аби перевірити, чи там нікого немає.

Витріщаючись на тіло, я знав, що не можу залишити його в таборі, де навчає Ідрис. Не було іншого вибору. Я мав його кудись перенести. Карла пересувала два тіла за своє життя — принаймні я знав про два. Я пересував три: одне у в’язниці, одне в будинку друга і ще мертвого гангстера, який мене ненавидів,— ДаСилву. Для нас обох він був найважчий.

— Ми не можемо залишити його тут для копів,— заявив я.

— Твоя правда,— погодилась Карла.— Це буде скандал. — перенести труп буде непросто. Це крутий схил.

— Так,— сказала вона, роззирнувшись, тримаючи руки в боки.

Ми загорнули ДаСилву в учнівське сарі й надійно обв’язали. Закріпили мотузки так, щоб тримати тіло з обох боків.

Ми саме закінчили, коли підбігли Силвано з Віджаєм. Очі Віджая перетворилися на скойки жаху.

— Привид? — він тремтів, тицяючи на загорнуте тіло ДаСилви.

— Сподіваюся,— мовив я.— Ми занесемо його вниз, до будинку. Копам не варто знати, що він був аж тут.

— Дякую,— випалив Силвано.— Дозвольте допомогти вам.

— Ми впораємося,— запевнила Карла.— Внизу наші друзі. Вони нас знають, а вас ні, тож можуть почати стріляти. Буде безпечніше, якщо ми зробимо це без вас. Залишайтеся тут і стережіть ці книги.

— Гаразд,— непевно посміхнувся Силвано.— Гаразд. Якщо ви наполягаєте.

— Presto[163],— вигукнула Карла, тягнучи за мотузку мерця.— Цьому привиду ще далеко йти.

Розділ 84

Ми підтягнули тіло ДаСилви до хребта і почали спускатись. Я ішов перший, тягнучи більшість ваги, а Карла притримувала, як могла, зверху.

Я почувався присоромленим, бо не захистив її від тієї сумної злочинної дії, яку ми мусили вчинити. Узагалі-то, через це я відчував більше сорому, ніж від самої сумної злочинної дії. Я думав про Карлині руки і грубу мотузку, що здирає її шкіру, і про подряпини й садна, що травмували її ноги з кожним кроком.

— Стоп! — попросила Карла, коли ми пройшли тільки половину.

— Що сталося?

Вона трохи віддихалась і розслабила руки та плечі.

— Ну добре, це,— пихкотіла вона, однією рукою витираючи лоба, а другою тримаючи мерця,— офіційно найкраще побачення на світі. А тепер спускаймо труп з цього клятого схилу.

Біля підніжжя гори я завдав тіло ДаСилви собі на плече і поніс його до маєтку Халеда. Дорога ще й досі була підсвічена, а двері до маєтку відчинені. Він здавався покинутим.

Ми разом піднялися сходами і зайшли до вестибюлю. Я поклав тіло ДаСилви на підлогу, і ми почали його розв’язувати.

— Що це ви робите? — запитав позаду Халед.

Я повернувся до нього. Він тримав у руці зброю.

— Саламалейкум, Халеде,— привіталася Карла: вона теж тримала пістолета.

— Валейкумсалам,— відповів він.— Що ви робите?

— Де Абдулла? — запитав я.

— Він мертвий.

— Ой, ні, ні,— вичавив я.— Прошу, ні.

— Нехай Аллах забере його душу,— мовила Карла.

— А ти певний, що він загинув? — перепитав я, давлячись словами.— Де він?

— Коли я його знайшов, то згори лежало ще четверо мерців. Одним з них був Вішну. Я знав, що цей зарозумілий горлоріз сам тут з’явиться, щоб позловтішатися. А тепер він мертвий, і моя компанія забере все його майно.

— Де тіло Абдулли?

— З тілами моїх загиблих,— розповів Халед.— У їдальні. І я питаю востаннє: що ви тут робите?

— Цей негідник забрів куди не слід,— пояснив я, відкидаючи тканину, щоб показати обличчя ДаСилви.— Ми повертаємо його назад. Він був одним з твоїх чи їхніх?

— Його ми використали, щоб поставити пастку,— сказав Халед.— Я сам стріляв у нього, коли ця сволота відіграла свою роль, але він утік.

— Він повернувся,— повідомила Карла.— Халеде, ми можемо залишити його тут? Ми не хочемо вплутувати сюди Ідриса.

— Залиште його. Мої люди незабаром повернуться з вантажівками. Я покладу його з іншими тілами, які ми завтра викинемо у стічну канаву.

— Халеде, я не хочу бачити тіло Абдулли,— зізнався я.— Ти можеш мені присягнутись, що він загинув?

— Валла! — відповів він.

— А я хочу його побачити,— сказала мені Карла.— Але ти не мусиш іти зі мною.

Скрізь разом, ніколи окремо,— але інколи ви двоє робите те, що мусить робити лише один.

— Я піду,— вирішив я, уже почуваючись погано.— Я піду.

Халед повів нас крізь художню залу до головної їдальні. На столі акуратно було покладено чотири тіла — так наче безхатченки спали разом на вулиці.

Я одразу ж помітив Абдуллу, бо його довге чорне волосся звисало з краю стола. Я хотів відвернутись. Я хотів утекти. Те красиве обличчя, те левине серце, те полум’я в небі — я не міг бачити його спустошеним і холодним.

Але Карла підійшла до нього, поклала голову на груди і розридалася. Я змусив себе рухатися. Почовгав до столу; провів пальцями по головах мертвих, відчуваючи наче бриз, і взяв Абдуллу за руку.

Його обличчя було суворе, і мене це втішило. Він був у білому, але скрізь проглядалася кров. Рана перетинала його чоло там, де натягнули білий каптур, але горде обличчя, брови, ніс і борода, неначе у літнього короля, були окроплені й залиті червоним.

У нього стріляли і кілька разів проштрикнули ножем, але почервоніле обличчя було без травм.

Всередині мені аж засудомило: його час зупинився! Мої власні нитки часу завібрували, відчувши одну втихомирену струну гармонії.

Боліло бачити відсутність подиху, життя, любові. Було важко дивитися на тіло чоловіка, якого вже колись оплакував.

Карла правильно змусила нас плакати. «Якщо не попрощаєшся,— колись сказав мені один ірландський поет,— то вже ніколи цього не зробиш». І нам знадобилося багато часу, щоб попрощатися.

Нарешті я відпустив мертву руку, і разом з нею рухнула і легенда про цього чоловіка. Кожен, хто нас залишає, також залишає незаповнений простір. Карла повернулася зі мною на веранду, вже заспокоївшись, але зажурена: знала, що всередині нас обох порожня печера — печера, яка знову і знову затягатиме нас у розпач і спогади.

Халед чекав на нас.

— Ви маєте поквапитися,— порадив він.— Моя компанія сьогодні дуже нервова.

— Твоя компанія?

— Компанія Халеда, Ліне,— відповів Халед, насупивши брови.— Сьогодні вночі ми відібрали життя Вішну, а тепер заберемо все, що він мав. Сьогодні вночі народилася компанія Халеда. Такий був план. Узагалі-то, це Абдулла придумав використати себе як приманку.

— А знаєш, Халеде...— почав я, щоб розібратися з ним, але зупинився, бо цієї миті з тіні вийшов чоловік.

— Саламалейкум, Шантараме,— сказав Таурег.

— Валейкумсалам, Тауреже,— відповів я, стаючи ближче до Карли.

— Таурег тимчасово запропонував свої послуги,— пояснив Халед.— Він усе це організував. А тепер він удома, у компанії Халеда.

— Це ти все спланував, Тауреже?

— Так. І тримав тебе подалі, натравивши на ірландця,— зізнався Таурег.— Бо ти потиснув мені руку.

— Прощавай, Халеде,— мовив я.

— Аллагафіз,— озвалася Карла, на сходах беручи мене за руку, бо ми обоє трохи похитувалися.

— Худагафіз,— відповів Халед.— До наступної зустрічі.

Коли ми досягай підніжжя гори, Карла мене зупинила.

— У тебе є ключі від стану благодаті?

— Я завжди маю ключі до свого мотоцикла,— запевнив я.— Хочеш проїхатись?

— О так, прокатаймося,— сказала вона.— Я настільки розбита, що лише свобода може врятувати.

Ми поїхали до храму, де тієї ночі заховалися Ідрис та учні, й розповіли їм, що небезпеки вже немає. Ідрис послав спортивного молодого учня розповісти все Силвано. Ми прийняли благословення від мудреця і поїхали далі.

Ми каталися кілька останніх годин перед світанком, довго їхали в нікуди, мотоцикл торохтів порожніми бульварами, на яких світлофори з обох боків миготіли зеленим, бо ніхто в таку годину не зупинявся на червоне.

Ми припаркувалися біля повільнішого, не такого крутого шляху на гору. Я припнув мотоцикла до молодого дерева, щоб він не боявся, і ми пішли довгим, пологим, звивистим шляхом на вершину.

Карла трималася за мене. Я обхопив її за талію, підтримуючи і трохи полегшуючи дорогу.

— Абдулла,— кілька разів тихо повторила вона.

Абдулла.

Я згадав, як вона повторювала це, щоб розвеселити мене на крутому шляху. Я згадав, що Абдулла був другом, з яким я міг сміятись і дражнитися. Ми з Карлою обоє плакали під час підйому.

Досягнувши табору, ми побачили там учнів, які вже почали повертатися всі до роботи і віри.

— Гаразд, тут занадто метушливо,— вирішила Карла, зіпершись на моє плече.— Ходімо на зелений пагорб.

Ми попрямували до імпровізованого тенту на пагорбі. Я безперешкодно всадовив її там. Карла просто впала на ковдру, неначе уві сні, й за хвилину вже відключилася.

Серед наших припасів була велика пляшка води. Я намочив рушника і промив порізи й садна, які вже уявив, а тепер віднайшов на її руках і ногах.

Вона час до часу стогнала, коли тканина і вода заважали сну, але не прокинулася.

Коли рани на її руках і ногах були чисті, я обробив їх олією куркуми. Ці ліки використовували всі на горі, щоб гоїти порізи й подряпини.

Коли я закінчив втирати олію в її поранені ноги, Карла згорнулася на боці й поринула в сон, який усе стирає.

Абдулла. Абдулла.

Я взяв воду до лісу, сходив до вітру, обмився, відшкрябався і повернувся: Карла вже сиділа, задивившись на шматочок неба.

— З тобою все гаразд? — запитав я.

— Зі мною все гаразд,— сказала вона.— Де ти був?

— Мився.

— Після того як обробив мені порізи на руках і ногах.

— Я люблю гігієну.

Я вмостився біля неї, а вона вмостилася біля мене.

— Його вже немає,— мовила вона, притискаючи обличчя до моїх грудей.

— Його вже немає,— відгукнувсь я.

День підняв блакитного прапора, і звуки життя пробудилися від сну — вигуки, сміх, пташиний щебет, знахабнілий у світлі дня, а ще голубині тремтливі історії кохання.

Карла знову заснула, а я вгамувався поруч, у спокої, який може створити лише сонне кохання, і все це попри думки про Абдуллу, які, немов отвори від куль у свідомості, все продовжували кривавитися.

Він був дисциплінований, він був готовий пролити кров за друга, він був достатньо безжалісний, щоб зганьбити власну честь, і я був по-своєму такий самий.

Нарешті я теж заснув, опинившись на хвилі словесної розради: слова, сказані Ідрисом, прокручувались у голові знову і знову, вівці рахували овець.

«Таємниця любові полягає в тому, ким ми станемо»,— повторювалася фраза. «Таємниця любові полягає в тому, ким ми станемо». І коли ми прокинулися наступного ранку, гомін складів перетворився на перший ніжний дощ нового мусону.

Досі зранені після ночі, ми повернулись у табір, коли злива заполонила небеса морями, очищеними вознесінням і розлитими з плечей дерев, які розтрусив вітер.

Струмочки продиралися крізь віття, і птахи ховалися на гілках, не ризикуючи вільним польотом. Рослини, що були тоненькими апострофами, перетворились на параграфи, а ліани, що спали, неначе змії взимку, почали знахабніло корчитися посеред яскравої свіжої зелені. Охрещений небом світ знову народився, і надія змила з гори пил і кров минулого року.

Частина XV

Розділ 85

Наприкінці того першого дощового тижня, подивившись танці Силвано й учнів під час рідкісного дощу з сонцем — такого, що й Ідрис ненадовго приєднався, спираючись на свою довгу патерицю, ми з Карлою востаннє спустилися з гори.

Ми не знали, що крута стежка зникне через рік, зітерта природою. Ми не знали, що плато, та й печери позаростають незабаром після того, як Ідрис і його учні розберуть свій табір і подадуться до Варанасі.

Ми не знали, що бачимо Ідриса востаннє в житті. Ми захлиналися історіями про нього дорогою до траси, не підозрюючи, що він уже перетворився на привид філософії, який жив у нас лише у спогадах та ідеях. Ми не знали, що Ідрис уже був для нас втраченим у часі, як і Абдулла.

Ми наздоганяли чорну хмару аж до появи півострова біля «Метро» і припаркувалися під аркою біля готелю «Амрітсар», саме коли розпочався новий шторм.

Буря накотилася з обох боків арки, і ми трималися разом, регочучи, а потоки били батогами. Коли шторм ущух, ми разом протерли мотоцикла: Карла повсякчас розмовляла з ним, неначе духовний механік.

Ми піднялися сходами до холу і після кількох тижнів на горі побачили там зміни. Там, де була схованка Джасванта, стояли скляні двері рефрижератора. Франтівське крісло і досі було там, але дерев’яного стола реєстрації замінив розкішний пластиково-скляний прилавок.

Джасвант і сам був у розкішному костюмі, доповненому краваткою.

— Що за біс, Джасванте? — поцікавився я.

— Ти маєш прийняти зміни, чоловіче,— мовив Джасвант.— Добридень, міс Карло. Як приємно вас знову бачити.

— Гарний костюм, Джасванте,— відповіла вона.

— Дякую, міс Карло. Гадаєте, він мені личить?

— Дуже звужує. Ходи привітайся. Але будь обережний, бо з мене ллється вода.

Я ще й досі супився на нового стола з давніми сумнівами.

— Що не так? — запитав Джасвант.

— Твій реєстраційний стіл схожий на прилавок у аеропорту.

— І?

— Ти підходиш до прилавка в аеропорту, тому що треба, а не тому що хочеться.

— Ти можеш навідувати старого стола будь-коли. Його придбав Олег. Він у твоїй кімнаті.

— Олег! Дідько, а він меткий. Він мене випередив.

— Твій новий стіл — нормальний, Джасванте,— заспокоїла Карла.— Постав на верхню полицю якусь рослину, поклади красиву велику мушлю біля неї і, може, ще прес-пап’є з дутого скла на другу полицю. Це пом’якшить атмосферу. Якщо хочеш, можу позичити мушлю і прес-пап’є з кульбабою на ньому.

— Справді? Буду дуже вдячний.

— Тут немає рому,— зауважив я, витираючи конденсат зі скляних дверей його нової холодильної камери.— І ніякого сиру.

— У нас нове меню,— доповів Джасвант, перегортаючи заламіновану сторінку на ламінованому прилавку з аеропорту.

Я на нього не дивився.

— Мені подобалося старе меню.

— У нас не було старого меню,— насупився Джасвант.

— Отож-бо.

— «Бюро втраченого кохання» приводить багато людей у ці двері, і я маю презентувати правильну корпоративну картинку. Треба йти в ногу з часом, Ліне.

— Мені подобається, коли час іде в ногу зі мною.

— Заздалегідь попереджаю, Джасванте,— мовила Карла,— я планую внести деякі зміни в декор моїх кімнат.

— Зміни? — поцікавився Джасвант: комерція затягувала на ньому краватку.

За кілька наступних днів Карла розібрала бедуїнське шатро, і ми пофарбували її кімнати в червоне, а двері й лутки в чорне. Джасвант не скаржився, бо продав нам фарбу.

Карла вирізала картинки з наукових журналів і помістила у рамки з боллівудського золота. Запхала під скло пір’їну, листок і сторінку зі збірки віршів, яку знайшла на тихій вулиці, коли та тріпотіла на вітрові. «Моління дощу».

Згодом.

коли я не буду з тобою

а ти лишишся самотою

щоб порахувати цвяхи у своєму серці

оббитому наче двері скарбниці

коли поставиш свою тишу

у вазу години

у спогадах наших рук

й у вістрі сміху

що забарвлює мої очі

коли сядеш у хвилюванні серцебиття

і пурпуровий приплив мрій

заплюскотить біля берегів кохання

твоя шкіра заспіває просякнута парфумами

тоді здайся цій думці про мене

наче мімоза нудьгує за мусоном

я нудьгую за тобою

наче квіти червоного кактуса нудьгують за мусоном

я нудьгую за тобою

і згодом

коли я не буду з тобою

моя голова обернеться до вікна життя

і молитиме про дощ

Карла повісила два великі зображення Петри Келлі та Іди Лупіно — двох своїх героїнь, обравши для них чорні барокові рамки. Занесла свої балконні рослини всередину і заполонила ними всі кутки, залишивши зовні лише кілька, щоб ті крутилися на сонці.

Гадаю, Карла намагалася відтворити у готельному номері гірський ліс, і вийшло чудово. Хай де ти сідав у вітальні, то бачив рослини або торкався їх.

А ще вона встановила довгу тоненьку скульптуру троянського солдата, створену Таджем. Я спробував поставити перед нею вазон, але Карла не дозволила.

— Серйозно? Це через цього хлопця ти пішла з галереї.

— Він хороший скульптор,— нагадала Карла, виставляючи приреченого солдата,— навіть якщо і не приголомшлива людина.

Я використовував скульптуру як вішак для капелюхів. Мені довелося купити капелюха, але воно було того варте. І потроху все втихомирилося до подоби спокою, що досить добре, коли ти знаєш, як воно, коли погано.

Зелені апартаменти Олега, які були моїми апартаментами, почали пасувати до дивана і стали популярними. Ми з Карлою ходили на кілька його вечірок і гарно провели час. Ми просміялися ще кілька вечірок, слухаючи скажені розмови за сусідніми дверима, які віроломно долинали крізь нашу стіну.

Молодий росіянин забув про Ірину — дівчину, яку він називав своєю Карлешею, і коли світлини, які він роздав офіціантам «Леопольда», вицвіли і пом’ялись, Олег перестав запитувати, чи вони її бачили.

— Чому ти називаєш Ірину Карлешею?— одного разу запитав я його.

— Я був закоханий в іншу дівчину на ім’я Ірина,— відповів він. Його вічна посмішка зникала в напівтемряві.— Вона була моїм першим коханням. Це вперше моє серце справді заполонилося коханням до дівчини. Нам обом було по шістнадцять, і все закінчилося десь за рік, але я все одно почувався невірним їй — першій Ірині, вживаючи це ім’я. Карлеша — це пестливе ім’я, яким мій батько називав свою сестру, мою тітку, і воно мені завжди подобалося.

— То... ти не почувався зрадником перед Оленою, маючи стосунки з Іриною, але почувався невірним перед своєю дитячою коханою, вживаючи те саме ім’я?

— Зраджувати можна лише того, кого кохаєш,— сказав він, суплячись на моє невігластво.— А я ніколи не кохав Олену. Я кохав Ірину і кохаю Карлешу.

— І дівчата приходять до тебе і йдуть з твоєї зеленої кімнати?

— Я втратив надію ще колись побачити Карлешу,— пояснив він, відводячи погляд.— Стратегія Дідьє з тими футболками не спрацювала. Може, просто така наша доля.

— Гадаєш, кохання може спалахнути з однією з цих дівчат?

— Ні,— мерщій відповів він, знову засяявши.— Я ж росіянин. Ми, люди Р, кохаємо дуже міцно і дуже глибоко. Саме тому наші твори й музика такі навіжені від пристрасті.

Він навіжено та пристрасно працював з Навіном, і вони стали інтуїтивною командою. Дідьє працював з ними над справою, яка привернула загальну увагу: вони возз’єднали втрачених коханців і водночас розкрили рабовласницьке угрупування, що призвело до арештів і знищення банди.

Після цього наш небезпечний елегантний француз присвячував дедалі більше часу й серйозності «Бюро втраченого кохання», і коли не займався справами в «Леопольді», то завжди був з молодими детективами, працюючи над разюче невідкладною справою.

Вінсон продав свій наркобізнес конкуренту і повернувся до ашраму з Ранвей. Після кількох тижнів покутного миття підлоги він надіслав Карлі листа, розповідаючи, що не дуже ладнає зі святим у ашрамі, але непогано зійшовся з садівниками, які вирощують марихуану. Він був щасливий і працював над новим бізнес-планом з Ранвей.

Халедова компанія не фінансувала жодних фільмів, і коли на півдні вбили копа, перемир’я між поліцейською бандою і мафіозною бандою порушилося. Блискавичний Диліп працював на потрійних змінах, бо кількість в’язнів зростала.

Журналістку побили на власному порозі за правду, а політика побили на власному порозі за те, що не збрехав. Сутички між поліцією і компанією Халеда під час судових засідань були звичною справою, а інколи перетворювалися на заворушення. Компанія звинувачувала кожного прокурора в релігійному упередженні, а копи вважали кожен удар умисним.

Корона Халеда почала сповзати, й Абдулли не було, щоб її поправити. Містично-схиблений мафіозний дон втрачав контроль, його зайве насилля було образою для беззаконня, і всі на чорному ринку хотіли це зупинити.

Ми не могли зупинити Халеда, але таки зупинили Блискавичного Диліпа. Карла сказала, що має для мене подарунка на день народження, але хотіла презентувати його раніше.

— Я не святкую...

— Твій день народження. Я знаю. То хочеш дізнатися, що це за подарунок, чи ні?

— Гаразд.

— Коп, якого ми записали на фетиш-касети,— сказала Карла.— Це Блискавичний Диліп.

«Карма — це молот, а не пір’їна»,— згадав я слова Карли.

— Дуже цікаво.

— Хочеш дізнатися його фетиш?

— Ні.

— Багато харчової плівки,— розповіла Карла.

— Прошу, зупинися.

— Залишили відкритими лише його рот і соромоту.

— Гаразд, досить.

— А дівчина мала бити його по соромоті мухобійкою.

— Карло.

— Пластиковою, звісно, а потім...

Я приклав долоні до вух, та повторював «ля-ля-ля-ля-ля-ля-ля-ля-ля-ля», аж доки вона не зупинилася. Це було дітвацтво і принижувало нас обох, але спрацювало.

— Добре. Оскільки це твій подарунок на день народження і ми можемо змусити Диліпа робити, що забажаємо,— мовила Карла, і лиха посмішка засяяла бунтівним духом,— як ти хочеш розпорядитися фільмом Блискавичного Диліпа?

— Здогадуюся, що ти вже це обдумала.

— Гадаю, йому пора піти на пенсію,— запропонувала Карла.— І хай покається через своє жорстке поводження з ув’язненими. Розжалуваний, знеславлений і без пенсії.

— Круто.

— Блискавичний Диліп роками копав власну могилу, кожним своїм ударом,— заявила Карла.— Думаю, уже прийшов його час упасти в неї.

— Коли?

— Я завтра попрошу «Без проблем» доправити повідомлення з вимогою звільнитися протягом двадцяти чотирьох годин, або ми все опублікуємо. Тобі підходить?

— Без проблем,— посміхнувсь я, радіючи можливості позбутися Диліпа і роздумуючи, хто стане наступним Блискавичним Диліпом і наскільки більше нам доведеться платити.

— Я також думала, що йому варто усамітнитись десь у далекому селі,— уголос міркувала Карла.— Те, з якого він приїхав, якраз підійде. Я певна, що люди, які спостерігали, як він ріс, знатимуть, що робити зараз.

— Вони зроблять це десь у віддаленій місцині, якщо добре його знають.

Розділ 86

Близнюк Джордж перебував у спеціально обставленій кімнаті пентгауза в готелі «Магеш», і за ним доглядав Скорпіон Джордж і найпрестижніші лікарі. Готель надав спеціалістів завдяки міжнародним зв’язкам, і Скорпіон найняв медиків з найкращих індійських лікарень.

Схоже, для Близнюка було вже запізно, бо худе тіло здавалося і в’яло з кожним днем, але він обов’язково вітав кожного нового медика жартом і посмішкою.

Скорпіон змушував нас страждати, дивлячись на Близнюка, бо ніхто інший не залишався так надовго, щоб страждати, слухаючи його.

— Я не пам’ятаю, коли їв,— сказав Скорпіон, коли ми стояли біля дверей кімнати Близнюка.— І в мене з’явився мозоль від ходіння туди-сюди, коли я хвилююся за Близнюка. І це заслужено, бо в усьому винен я.

— Усе гаразд,— мовила Карла, беручи його за руку.— Ніхто не звинувачує тебе, Скорпіоне.

— Але це моя провина. Якби я не шукав того святого, то Близнюк не підхопив би лихоманку денге і все було б нормально, як раніше.

— Ніхто так не любить Близнюка як ти,— відповіла Карла, відчиняючи двері.— Він це знає.

Близнюк лежав на повністю регульованому лікарняному ліжку, з трубками, які стирчали звідусіль. Його ліжко накривав новий поліетиленовий тент. За Близнюком наглядали дві медсестри, перевіряючи покази приладів, встановлених ліворуч від ліжка.

Близнюк усміхнувся, побачивши, як ми підходимо. Він мав жахливий вигляд. Його худе тіло було кольору розрізаної хурми, а шкіра обтягувала череп.

— Привіт, Карло,— радісно озвався Близнюк, хоча голос його був зовсім слабкий.— Привіт, Ліне, друже. Так добре, що ви завітали.

— Збіса приємно бачити тебе, чоловіче,— сказав я, махаючи йому крізь поліетилен.

— А може, пограємо? — замуркотіла Карла.— Ну, хіба що ти вважаєш, що ці медикаменти притупили твою концентрацію.

— Ще не можу грати в карти, хоча й хотілося б. Я лежу в цьому поліетиленовому наметі вже кілька тижнів, розумієте, і лікарі не наважуються його забирати. Кажуть, що моя імунна система не працює. Гадаю, ці апарати лише для вистави. Вони підтримують моє життя за допомогою гумок і доброти. Мої органи здаються один по одному, як пасажири, що виходять з поїзда, знаєте?

— Тобі щось болить, Близнюче? — запитала Карла.

Він дуже повільно посміхнувся, а сонячне проміння розганяло тіні.

— Я здоровий, як огірочок,— заявив він.— Мене підсадили на крапельницю. І так ти знаєш, що вже помираєш, хіба ні? Коли всі найкращі наркотики раптом стають легальними, і ти можеш вживати скільки заманеться. Це позитив негативу, так би мовити.

— Я все одно не проти зіграти кілька партій,— усміхнулася Карла,— поки ми в позитиві.

— Як я вже казав, моя імунна система у стічній канаві. Саме тому тут цей тент. І ти можеш нашкодити мені. Кумедно, еге ж?

— Близнюк Джордж здається? — дражнила Карла.— Ну звісно, ти здатен пограти з нами в карти. Ми роздамо партію, а я триматиму карти для тебе, не дивлячись на них. Ти ж довіряєш мені, правда?

Карла ніколи не махлювала в жодній грі, і Близнюк це знав.

— Спочатку треба це узгодити з ними,— мовив Близнюк, киваючи на медсестер.— Вони тримають мене на короткому повідку.

— Починаймо,— відповіла Карла, підморгуючи жінкам.— А якщо вони хвилюватимуться, ми зупинимося. Де карти?

— У верхній шухляді комода, якраз біля вас.

Я висунув шухляду. Там була колода карт, дешевий годинник, невеличкий дзвіночок з браслета, бойова медаль, що могла дістатися від батька, хрестик на ланцюжку і зношений терплячими злиднями гаманець.

Карла підсунула ближче до ліжка три стільці. Я дав їй карти, і вона їх перетасувала, розкладаючи партію на вільному стільці. Вона тримала карти Близнюка біля поліетиленового щита.

Сестри роздивилися карти так само пильно, як і Близнюк.

— Ми називатимемо твої карти від одного до п’яти, зліва направо,— запропонувала Карла.— Якщо захочеш якусь замінити, то назви її номер. Коли матимеш партію, назви її за номером, і я все реорганізую, гаразд?

— Зрозумів,— погодився Близнюк.— Я лишаю все як є.

Одна з медсестер видала поклацала язиком. Близнюк обернувся до неї. Обидві жінки хитали головами. Близнюк відвернувся назад.

— Але, якщо подумати,— сказав він,— викинь першу і четверту і дай мені, будь ласка, дві карти, Карло.

Медсестри кивнули. Карла забрала непотрібні карти, вклала дві нові й показала йому. Це мали бути хороші карти, бо Близнюк і сестри зробили кам’яні обличчя.

— Ставлю п’ятдесят,— почав Близнюк.— Побий і розтягни для мене задоволення, Карло. Нема в мене розваг, окрім цієї гри.

— Бачу твої п’ятдесят і піднімаю до ста,— мовила Карла,— якщо наважишся пожертвувати за це своїми шлунковими трубками.

— Я виходжу,— вирішив я, викидаючи свої карти і залишаючи дуель Карлі та Близнюку.

— Ой, я такий до цього готовий,— розреготався Близнюк і почав кашляти.— Покажи найгірше, на що здатна.

— Я граю лише, щоб перемогти, Близнюче. Ти ж це знаєш.

— А пам’ятаєте ту ніч,— нагадав Близнюк, а його посмішка була сонцем у долині вчорашнього.— Нашу зі Скорпіоном вечірку на новосілля? Пам’ятаєте ту ніч?

— Класна була вечірка,— підтвердив я.

— Хороша була забава,— додала Карла.

— Це була неймовірна вечірка. Найкраща. Це був найкращий момент мого життя.

— Ти проб’єшся,— заспокоїла Карла.— Для тебе залишилося ще вдосталь асфальту, Близнюче. Час грошей. Піднімай або закривай, вуличний хлопче.

Заради Близнюка ми старалися, як могли, і з невеличкою допомогою сестер він спромігся змахлювати в кожній партії, бодай заради старих часів.

Ми часто до нього навідувалися. Після кожного візиту, подалі від кімнати Близнюка, ми переконували Скорпіона перевести його зодіакального близнюка в лікарню. Скорпіон щоразу відмовлявся. Любов має власну логіку, так само як і власну тупість.

У іншій кімнаті життя і смерті, на іншому кінці міста, по-іншому на лікування реагував Фарзад — молодий фальшивомонетник. Коли тромб у його мозку розчинився, хлопець знову почав розмовляти і рухатися.

Тремор, який час до часу сіпав його ліве око, змушуючи його заплющуватися, нагадував, що нахабні зауваження жорстоким людям можуть теж закінчитися жорстоко. Загадкове зникнення Блискавичного Диліпа нагадало йому, що ніхто не уникне карми, і він щасливо всміхнувся.

Три родини розділили скарб, залишивши частину на спільному рахунку, аби розплатитися за ремонт їхніх об’єднаних будинків. Вони зберегли склепінчастий простір як загальну вітальню, якою вона стала, але знімали риштування після перебудови й фарбування кожної окремої стіни, і в результаті пошуків постала невелика базиліка.

Карлі подобалися хідники, що сягали аж трьох поверхів над головою, а ще більше їй подобався щаслива суміш парсів, індуїстів і мусульман.

Поки я раз на тиждень проглядав документи з Аршаном, щоб мої підробки відповідали найновішим зразкам легальних документів, Карла разом з родинами працювала на риштуванні, беручи до рук пензля чи електричного дриля.

Вона була річкою, а не каменем, і кожен день був наступним закрутом на рівнині майбуття. Карлу виключили з родини, яку вона любила і яка, здавалося, любила її, бо повірили словам чоловіка, друга і сусіди, що став ґвалтівником. За кілька років, коли вона вбила свого ґвалтівника й утекла, вона сама знищила всі зв’язки зі своїм колишнім життям.

Вона була загартованою втікачкою, танцюючою кицькою, зеленою відьмою і вміла захиститися від усіх, окрім себе,— так само як я.

Вона скористалася грошима, заробленими на біржі, щоб найняти людей, нових друзів і знайомих, і віддала їм орендований у готелі «Амрітсар» офіс. Вона збирала навколо себе нову родину, бо так багато людей з колишньої родини, віднайденої в Бомбеї, покинуло Місто-Острів, померло чи помирало, як, наприклад, Близнюк Джордж.

Я не знав, яка частина цього зборища в «Амрітсарі» стала свідомим вибором, а яка інстинктивним. Та коли Карла працювала з трьома родинами в палаці пошуку скарбів, то швидко і радісно вписалася в їхню рутину, і я побачив своєрідний голод за цим: у нас обох це бажання переросло в потребу.

Слово родина, або «family» англійською, походить від «famulus», що спершу означало «прислужник», «familia» у буквальному перекладі означало «слуга хатнього господарства». За своєю суттю туга за родиною і ненаситність, що з’являється в нас після втрати рідних, стосується не лише належності: благодать полягає в тому, щоб служити тим, кого любимо.

Розділ 87

Це була пора змін, у Місті-Острові, здавалося, наводили блиск перед парадом, який не анонсували. Дорожні роздільники виблискували новими фарбами, помальовані людьми, які ризикували своїм життям після кожного штриха. Крамниці прикрасилися, й покупці разом з ними. Нові знаки на кожному розі анонсували старі привілеї. А улюблену цвіль, зауваження природи на наші плани, поздирали з будівель і зафарбували.

— Чому тобі не до вподоби новий вигляд? — запитав мене друг-ресторатор, дивлячись із тротуару на свою щойно пофарбовану рекламу.

— Мені подобався старий вигляд. Твоя нова картинка — чудова, але мені подобалася та, яку малювали останні чотири мусони.

— Чому?

— Мені подобаються речі, що не опираються природі.

— Тобі варто іти в ногу з часом, чоловіче,— сказав він, затримуючи подих, коли заходив у свій відремонтований ресторан, бо було неможливо дихати і залишатися при тямі водночас, перебуваючи так близько до підсихаючої фарби.

Мода — це бізнесовий край мистецтва, тож навіть «Будинок стилю» Ахмеда нарешті піддався тиранії асиміляції. Його розмальований вручну знак був перетворився на стигмат сріблолюбства, тобто на логотип. Небезпечні леза й сердиті щетинисті щітки зникли, а на їхньому місці з’явилися хімічні речовини для догляду за волоссям, що запевняли нас, що їх не тестували на кроликах і що вони не осліплять і не вб’ють користувачів.

Навіть лосьйон після гоління «Амброзія Ахмеда» зник, але мені пощастило приїхати вчасно, щоб урятувати дзеркало, прикрашене світлинами безкоштовних Ахмедових стрижок, кожна з яких була схожа на передсмертне фото злочинця, убитого правосуддям.

— Тільки не дзеркало! — заволав я, зупиняючи чоловіків з великими молотами, які хотіли вже трощити його просто на стіні.

— Саламалейкум, Ліне,— привітався Ахмед.— Усе місце буде переобладнане заради «Нового будинку стилю» Ахмеда.

— Валейкумсалам. Тільки не дзеркало!

Я стояв спиною до дзеркала, широко розкинувши руки, щоб зупинити молотки. Карла стояла біля Ахмеда, склавши руки, і нахабна посмішка грала в саду її очей.

— Дзеркало має зникнути, Ліне,— заявив Ахмед.— Воно не пасує до нового стилю.

— Це дзеркало пасує до будь-якого стилю,— запротестував я.

— Не до цього стилю,— мовив Ахмед, виймаючи з купи брошуру і передаючи мені.

Я оглянув зображення і віддав назад.

— Воно схоже на місце для поїдання суші,— зауважив я.— Люди не зможуть розмовляти про політику й ображати одне одного в такому місці, Ахмеде, навіть з дзеркалом.

— Нові правила,— повідомив він.— Жодних образ. Жодної політики, релігії чи сексу.

— Ти що — здурів, Ахмеде? Цензура в перукарні?

Я глянув на Карлу: вона непогано розважалася.

— Ну ж бо,— благав я.— Має бути бодай одне місце, де ніхто нікого не цілує в дупу.

Ахмед суворо на мене зиркнув.

Це був не його суворий погляд — це був суворий погляд на вродливому обличчі з зачіскою у стилі «помпадур» у каталозі стрижок і стилів «Нового будинку стилю».

Я проглянув світлини, знаючи, що Ахмед, мабуть, ними пишається, бо нелегально включив фото кінозірок і визначних бізнесменів, щоб додати своїй колекції ваги.

Я не хотів ранити його почуття, але для мене цей каталог був неправильним набором жертв.

— Ти не можеш розтрощити дзеркало, Ахмеде.

— А можеш продати його мені в отакому стані? — запитала Карла.

— Ти це серйозно?

— Так, Ахмеде. То його можна придбати?

— Мені знадобиться трохи часу, щоб здерти світлини,— замислився він.

— Мені воно подобається разом зі світлинами, якщо ти не проти, Ахмеде. Воно й так ідеальне.

«Я кохаю тебе, Карло»,— подумав я.

— Дуже добре, міс Карло. Як скажете, тисяча рупій, разом з транспортуванням і встановленням, буде прийнятною ціною?

— Так,— посміхнулася Карла, даючи йому гроші.— У мене є вільна стіна, і я все думала, що туди повісити. Якщо твої люди акуратно його знімуть і знову встановлять сьогодні в готелі «Амрітсар», я буду дуже вдячна.

— Домовилися,— сказав Ахмед, сигналізуючи чоловікам з молотами, щоб розслабилися.— Я вас проведу.

На вулиці Ахмед озирнувся ліворуч і праворуч, щоб переконатися, що ніхто не підслуховує, і нагнувся ближче.

— Я й далі робитиму стрижку на дому,— прошепотів він.— Строго неофіційно, звісно ж, і дуже секретно. Не хочу, щоб люди вважали мене нещиросердним, у «Новому будинку стилю».

— Ну оце вже хороші новини,— зрадів я.

— Тож,— прошепотіла Карла,— якщо ми зберемо у себе вдома гуртом сварливих і дуже грубих людей, ти зрадієш можливості прийти і відтворити «Старий будинок стилю» Ахмеда?

— У вас уже є дзеркало,— посміхнувся Ахмед.— І в «Новому будинку стилю» я справді сумуватиму за небезпечними дискусіями.

— Домовилися,— сказала Карла, потискаючи йому руку.

Ахмед глянув на мене, насупився і розправив мого комірця так, щоб той стояв ззаду на шиї.

— Коли вже ти придбаєш піджак з рукавами, Ліне?

— Коли ти почнеш продавати їх у «Новому будинку стилю»,— відповів я.— Аллагафіз.

— Салам-салам,— розсміявся він.

Ми поїхали геть, а потім Карла зізналася, що дзеркало було моїм другим подарунком на день народження, знову нагадуючи, що цей день прийшов, а я б з радістю про нього забув.

— Прошу, більше нікому не розповідай,— гукнув я через плече.

— Гаразд,— відповіла вона.— Ти полюбляєш святкувати чужі дні народження і забувати про власний. Твоя таємниця в безпеці зі мною.

— Я кохаю тебе, Карло. Я саме про це подумав трохи раніше. І дякую за дзеркало. Ти справді прочитала там мої думки.

— Я завжди читаю твої думки.

У нас було більше часу, щоб почитати думки одне одного, і покататися, і випити разом, і поїсти, бо я продав свій бізнес з обміну грошей Джаґату за двадцять п’ять відсотків, які він уже віддав. Він керував краще за мене і заробляв більше грошей, і отримував доволі поваги й дисципліни від крамничних міняйл. Той факт, що десь за рік він відрізав мізинця у злодія, який украв у нього гроші, додав трохи перчику його керівництву.

Я не міг навідуватися до тітоньки Півмісяць на рибному базарі, бо Карла її найняла.

— Ти хочеш, щоб я вела твою бухгалтерію? — запитала тітонька Півмісяць.

— А хто може знати краще, як берегти гроші інших, ніж ви, тітонько Півмісяць? — сказала Карла, стоячи перед гострими кінчиками півмісяця.

— Це правда,— відповіла тітонька Півмісяць, роздумуючи.— Але ж може бути багато роботи.

— Не так уже й багато,— запевнила Карла.— Ми не ведемо подвійну бухгалтерію.

— Я звикла до своїх регулярних відвідувачів,— мовила тітонька Півмісяць, нахиляючись уперед і починаючи зближувати півмісяці.

— Те, що ви робите за зачиненими дверима, не моя справа,— мовила Карла.— Те, що ви робите з відчиненими дверима,— це наш бізнес. Якщо вам це цікаво, у мене є друг на ім’я Рендалл, у якого є лімузин. Він більшість часу припаркований під нашою будівлею.

— Лімузин,— задумливо промовила тітонька Півмісяць.

— З тонованими вікнами і довгим матрацом у салоні.

— Я про це подумаю,— відповіла тітонька Півмісяць, без особливих зусиль закидаючи ногу за голову.

А за кілька днів вона вже надумала прийти до офісу під нашими апартаментами у готелі «Амрітсар», де Карла орендувала цілий поверх.

Офіс тітоньки Півмісяць був поруч з двома іншими, уже пофарбованими та вмебльованими. Одна кімната носила назву «Послуги шлюбного консультування Блу-Гіджаб». Мусульманська комуністка, чи комуністична мусульманка, возз’єдналася з Мехму раніше, ніж очікувалось, і зателефонувала Карлі, цікавлячись, чи пропозиція про партнерство ще актуальна.

— Її ж іще немає,— нагадав я, коли до дверей приладнали латунну табличку.

— Але буде,— посміхнулася Карла.— Іншалла.

— А для чого третій офіс?

— Сюрприз,— муркотіла вона.— Ти навіть не уявляєш, які я підготувала сюрпризи, Шантараме.

— А можеш здивувати мене вечерею? Я помираю з голоду.

Ми вечеряли в палісаднику «Бістро» Колаба-Бек-Бей, коли почули крик на вулиці, усього за кілька кроків від нас.

Біля пішохода зупинилося авто. Чоловіки в машині волали, що він винен їм грошей. Двоє з них вийшли назовні.

Поки ми спостерігали за колотнечею, я зрозумів, що той чоловік — це Кеш, Пам’яткий. Він тримав руки над головою, а двоє бандитів почали його бити.

Ми з Карлою повставали з-за столика і приєдналися до Кеша. Ми зчинили достатньо галасу, щоб горлорізи сіли в авто і поїхали.

Карла допомогла Кешу сісти за наш столик.

— Склянку води, будь ласка! — гукнула вона офіціанту.— Ти як, Кешу?

— Усе гаразд, міс Карло,— сказав він, потираючи ґулю несплаченого боргу в себе на голові.— Я вже піду.

Він почав підніматися, але ми всадовили його назад на стілець.

— Повечеряй з нами, Кешу,— запропонувала Карла.— Можеш зрівняти свою пам’ять з нашою. Ти крутий, але я ставлю на нас.

— Я справді не повинен...

— Ти справді повинен,— наполіг я, махаючи офіціантові.

Кеш обережно глянув на меню, склав його і оголосив свій вибір.

— Паста різотто з цукіні, чорними оливками й потовченими артишоками,— повторив офіціант.— Салат «Айсберг», приправлений товченим перцем, імбиром і фісташковим соусом, а це тирамісу.

— Ви помиляєтеся,— мовив Кеш.— Товчений перець, імбир і фісташковий соус йдуть до салату з руколою, а це номер сімдесят сім вашого меню. Салат «Айсберг» подається з лимонно-часниковим чилі й горіхово-авокадовим соусом, а це номер сімдесят шість вашого меню.

Офіціант розтулив рота, щоб відповісти, але, пригадавши меню, визнав правоту Кеша і пішов геть, похитуючи головою.

— У чому проблема? — поцікавивсь я.

— Я винен грошей,— зізнався Кеш, розчаровано посміхаючись.— Бізнес Пам’яткого вже не такий, як раніше. Тепер люди для всього користуються телефонами. Уже незабаром увесь світ зможе спілкуватися з будь-ким, хто не тут.

— А знаєш що? — запропонував я, коли принесли їжу.— Одразу після цього лови таксі та приїжджай до готелю «Амрітсар». Ми вже чекатимемо на тебе там — під’їдемо на мотоциклі.

— Що ти задумав? — примружившись, дивилася на мене Карла, і її вії були неначе мереживо.

— Сюрприз,— спробував промуркотіти я.— Ти навіть не уявляєш, які я підготував сюрпризи, Карло.

Для Дідьє це точно був сюрприз, коли я привів Кеша до його офісу в «Амрітсарі», якраз біля Карлиного.

— Я не вбачаю... потреби в його послугах,— повідомив Дідьє, професійно вмостившись за своїм столом біля Навіна.

— Кеш — найкращий Пам’яткий на півдні, Дідьє,— зауважив Навін, теж професійно сидячи за власним столом.— Що в тебе на думці, Ліне?

— Знаєш, як люди завжди завмирають, коли намагаєшся записати їхні свідчення? Вони бачать диктофон і завмирають?

— Так.

— Кеш може бути вашим диктофоном. Він запам’ятовує кожну почуту розмову. Він може бути вашим живим диктофоном, і люди почуватимуться природно.

— Мені подобається,— розсміялася Карла.

— Справді? — вагався Дідьє.

— Я найму його негайно, якщо цього не зробиш ти, Дідьє!

— Наймаю,— вирішив Дідьє.— Завтра о десятій ранку в нас буде інтерв’ю з мільйонером і його дружиною. У них зникла дочка. Можеш прийти. Але твій одяг має бути більш... діловий.

— До зустрічі,— мовив я, витягаючи Кеша за нами з офісу.

У коридорі я впхав йому гроші. Він намагався мене зупинити.

— Ти маєш пороздавати всі свої борги вже сьогодні, Кешу,— наполіг я.— Нам не потрібно, щоб ці хлопці з’являлися тут. А завтра зранку ти маєш виправитися, пам’ятаєш? Пройдися містом і розплатися. Приведи себе до пуття і будь тут о дев’ятій. Приходь перший і йди останній. Тобі все вдасться.

Він почав плакати. Я відступив крок, даючи нагоду Карлі все владнати. Вона обійняла його, і Кеш швидко заспокоївся.

— Пам’ятаєш слова Дідьє про діловий стиль одягу? — нагадав я.

— Так. Я спробую...

— До біса все це. Одягайся, як забажаєш. Поводься, як зазвичай. Люди розмовлятимуть з тобою, як я зараз, і все буде гаразд. Якщо Дідьє почне допікати, то скажи йому, що я наказав тобі одягатись як раб.

— Він має рацію, Кешу,— погодилася Карла.— Просто будь собою, і все буде гаразд.

— Добре,— сказав я.— Іди й пороздавай ті борги сьогодні ж, друже. Очистись.

Він ступав на кожну сходинку, неначе то був новий рівень міркування, призупиняючись, перш ніж зробити наступний зважений крок. Його голова, погойдуючись, зникла з поля зору за поворотом сходів.

Я задумливо спостерігав за ним, а потім обернувся і побачив, що Карла посміхається.

— Я кохаю тебе, Шантараме,— мовила вона, цілуючи мене.

Трохи пізніше Кеш розкрив дві справи за два тижні та став зіркою «Бюро втраченого кохання». Його увага до деталей і здатність запам’ятовувати подробиці виявилися вирішальними під час розкриття справ, і тепер жодне інтерв’ю без нього не обходилося.

Тітонька Півмісяць і її безстрашний клерк займалися рахунками бюро і час до часу зберігали деякі грошові суми для клієнтів. Вона була проникливою бізнес-леді й годинами перекроювала бізнес-план, заощаджуючи для всіх гроші й час.

Її приватні сесії в лімузині Рендалла задовольняли її голодних за місяцем візитерів. «Талант — це як ним користуватись»,— одного разу сказала вона мені, використовуючи свої таланти, щоб проілюструвати цю мудрість.

Вінсон і Ранвей повернулися з ашраму вільні від гордощів, але ми їх нечасто зустрічали, бо парочка мала багато планів перед відкриттям власної кав’ярні й необхідною перебудовою.

Коли ми таки змогли впіймати їх на кілька хвилин під час перерви в ремонті, Карла взяла Ранвей за руку й забрала дівчину для розмови, залишаючи мене з Вінсоном у недобудованій кав’ярні.

— Це неначе... як, ну знаєш, хвиля, ідеальна хвиля, що котиться вічно і не дозволяє тобі впасти,— почав Вінсон.

— Ні, але я їжджу на мотоциклі, а це неначе серфінг.

— То ти все розумієш, ну, цю вічну хвилю?

— У мене є паливний бак. Я знаю, скільки триває «вічно».

— Ні, я про щось на взір тенденційного поля, про яке говорив Ідрис.

— Ага.

— Я типу серфінгую в суміщенні, ну, знаєш, у нашаруванні хвиль. Ранвей та Ідрис, вони справді розкрили мій розум, чоловіче. Інколи я почуваюся, неначе маю стільки ідей, що вони випадають з голови.

— Я радію, що ти щасливий, Вінсоне. І це чудово — ідея з кав’ярнею. Дуже радий за вас із Ранвей. Ну, мабуть, мені вже час. Ми...

— Ця кав’ярня просто супер,— запевнив він, показуючи на великі мішки біля стіни.— У плані, якщо я просто поясню відмінність між колумбійською і ганською кавою, це просто підірве тобі мізки.

— Дякую за попередження. Але знаєш, Карла повернеться щомиті, тож сумніваюся, що ми маємо час поринати в таку довгу історію.

— Якщо вона повернеться, то я почну від початку,— неввічливо пообіцяв він.

— Як Ранвей? — ввічливо запитав я.

— Ти знаєш цю хвилю, чоловіче, ідеальну хвилю, що типу не дозволяє тобі впасти?

— Дуже радий, що ти щасливий. Як ти гадаєш, куди пішли Карла з Ранвей?

— Просто понюхай ці свіжі боби ближче,— наполягав Вінсон, відкриваючи мішка.— Вони настільки добрі, що ти більше ніколи не вип’єш іншої філіжанки кави.

— Це твій девіз?

— Ні, чоловіче, наш девіз — це наша назва, чоловіче. «Любов&віра» — це і є назва місця і наш девіз.

У Вінсона була та невинність, яку Ранвей втратила, коли її хлопець помер від наркотиків, бездумно проданих Вінсоном. І невинність, яку вона знову знайшла в його готовності змінюватися, була ніжною правдою і виявлялась у назві їхньої справи — «Любов&віра».

— Понюхай боби,— наполягав Вінсон.

— А... та я й так відчуваю.

— Понюхай їх! — нагально повторив Вінсон, підтягуючи ближче до мене мертве бобове тіло.

— Я не нюхатиму твоїх бобів, Вінсоне, і байдуже, наскільки вони колумбійські. Не тягни до мене того трупа.

Він знову підсунув мішка до стіни, саме коли до нас повернулися Карла і Ранвей.

— Він відмовляється нюхати мої боби,— поскаржився Вінсон.

— Відмовляється? — знущалася Карла.— Лін, якого я знаю, просто бобовий фанатик.

— Стюарт зробив особливу суміш,— гордо повідомила Ранвей.— Гадаю, що це найкраща кава, яку я куштувала.

— Вона в іншій кімнаті,— сказав Вінсон, готуючись туди піти.— Можеш понюхати, якщо хочеш.

— Та ні,— випалив я.— Я відчуваю все звідси.

— Я ж казав тобі, мій Великодній Зайчику,— обійняв Вінсон свою Ранвей.— Люди відчуватимуть аромат нашої кави з вулиці й будуть неначе загіпнотизовані, щось таке.

— Удачі, люди,— мовив я, витягаючи Карлу з перебудованої крамниці.

— Відкриття на повний місяць,— нагадала Ранвей посеред обіймів.— Не забудьте.

На вулиці ми залізли На мого сталевого коня, але Карла зупинила мене до того, як завівся двигун.

— Що ти відчуваєш у присутності Вінсона? — поцікавилась вона, тримаючи руку на моєму плечі.

— Хвилі бобів,— сказав я.— Що ти відчула у присутності Ранвей?

— Він розповів, як вони назвуть це місце?

— Так. «Любов&віра». А що?

— Наскільки я бачу,— мовила Карла,— він — кохання, а вона — віра.

Біля нас зупинилося авто, блокуючи шлях. Насправді це був катафалк з Денісом — Несплячим Бабою — за кермом. Конкенон сидів на пасажирському сидінні. Біллі Башу і Джамал — Театр Одного Актора — сиділи позаду, а біля одного з вікон лежав манекен у чомусь схожому на прозору пластикову домовину.

Конкенон поклав ліктя на вікно.

— Розшукуються,— заявив він, вишкірившись на Карлу.— Живі чи мертві.

— Рухайся,— мовив я.

— Привіт, Карло,— озвався Деніс.— Так приємно познайомитися з тобою, коли я не сплю. А ми зустрічалися, коли я був на тому боці?

— Ні, Денісе,— розсміялася вона, обхопивши рукою моє плече.— Ти однозначно був на тому боці, коли я вперше тебе побачила. Що ти в біса робиш?

— Ми перевіряємо, як рухаються сплячі, коли транспортуються у сонній камері,— терпляче пояснив він.— Я приєднав до манекена сенсори. Вони вкажуть на синці різного розміру. Це допоможе нам визначити найбільш комфортне внутрішнє розташування у сонних камерах, які ми створили для сплячих.

— Ви робите власні домовини? — запитала Карла.

— Звісно,— підтвердив він, передаючи Конкенону чилум.— Ми мусимо. Наявні сонні камери змушують сплячих стискати ноги разом. Наші сонні камери будуть ширші. Це дуже важливо для комфорту сплячих.

— Розумію,— посміхнулася Карла.

— Усередині буде найм’якіша шовкова підкладка, підбита пір’ям,— провадив Деніс, тримаючи руки на кермі.— І труни будуть зроблені зі скла, щоб сплячі були ближче до рослин, тваринок і комах, які мандруватимуть у землі навколо них, щоб було не нудно спати.

— Круто,— посміхнулася Карла.

— Чи можу я відрекомендувати Біллі Башу і Джамала — Театр Одного Актора? — сказав Деніс.— Хлопці, це мадам Карла.

Біллі Башу привітався з Карлою усмішкою, а Джамал покрутив головою, брязкаючи прикутими богами.

Я не зміг утриматися.

— Театр одного актора,— мовив я, киваючи Джамалу.

— Театр одного актора,— повторив він.

Я глянув на Карлу, і вона зрозуміла.

— Театр одного актора,— сказала вона, посміхаючись йому.

— Театр одного актора,— як по сигналу відповів Джамал, теж посміхаючись.

Я зиркнув на Конкенона, бажаючи, що він звалив, але натомість він заговорив.

— А знаєш, мертві вміють танцювати,— розповів він.

Я перевів погляд на Деніса за кермом катафалка.

— Денісе, те певен, що здатен зараз кермувати? — запитав я, намагаючись заткнути Конкенона.

— Я мушу кермувати,— проспівав Деніс, а його буркотливий голос пролетів відлунням у катафалку.— Конкенон недостатньо обкурений, щоб вести катафалка.

— Мертві вміють танцювати,— повторив Конкенон, радісно посміхаючись.— Вони справді вміють, знаєш.

— І не кажи,— мовила Карла, нахиляючись до мене.

— А я кажу,— вишкірився Конкенон.— Я багато чого вивчив на цій роботі. Вона стала справжньою школою. Зазвичай я ішов, поки люди ще сіпалися, і ніколи не озирався.

— Конкеноне,— втрутився Деніс.— Ти нищиш мій кайф, чоловіче.

— Я лише веду розмову, Денісе. Лише тому, що ми трунарі, не означає, що ми не можемо бути товариськими.

— Правда,— погодився Деніс.— Але як ти очікуєш, щоб я тестував цей новий катафалк, якщо немає кайфу?

— Я лише кажу,— наполягав Конкенон,— вони смикаються, ці трупи, вже по смерті: разі — і починають труситися на столі. Одне тіло, яке вчора в нас опинилося, танцювало краще, ніж я. Але я ніколи не обирав танці, якщо відверто, коли натомість можна битися або цілуватися.

— Запали наступний чилум,— скомандував Деніс, заводячи катафалка.— Якщо тобі по барабану на мій кайф, то послухай манекена. Він просто волає.

Вони від’їхали, а гасло компанії повільно пропливало повз нас, наклеєне на довгі вікна катафалка: «Мир у спокої».

— А оце вже цікава команда.

— Шлюб, укладений у Лімбі[164],— вирішив я.— Але манекен здався приємним хлопцем.

Розділ 88

Діва Девнані запросила нас на зустріч у своєму корпоративному офісі. Він містився на Ворлі-Сіфейс, який нагадував велику посмішку з будівель, що сяяла з широкого вигнутого бульвару, звернута до моря. Будівля Діви нагадувала верхню палубу океанського лайнера з високими півкруглими вікнами, на повному ходу, а суцільний балкон був як леєр.

Коли двері ліфта зачинились, я запропонував Карлі свою флягу. Карла зробила ковток і віддала її назад. Ліфтер зиркнув на мене. Я запропонував флягу йому, і він теж зробив ковток, наливаючи ром собі в рота, не торкаючись губ. Передав флягу назад, хитаючи головою.

— Благослови всіх, Боже,— сказав він.

— До речі про всіх,— мовила Карла,— і тебе хай теж благословить Бог.

Двері відчинилися перед мармурово-скляною прерією з кількома дуже привабливими дівчатами у дуже вузьких спідницях, які паслися за столами розваги.

Поки Карла спілкувалася з секретаркою, я крутився навколо сталево-скляних столів, зазираючи дівчатам через плече. Дівчата слухали музику в навушниках, грали у відеоігри й читали журнали.

Одна з дівчат, перегортаючи сторінку, підвела погляд. Вони стишила звук на своєму плеєрі.

— Я можу вам чимось допомогти? — запитала вона, блискаючи лютими очима.

— Я... знаєш... я буду отам,— сказав я, задкуючи.

Секретарка відвела нас до алькову навпроти дверей офісу Діви, і ми сіли на м’яких стільцях. Там стояв столик з діловими газетами і журналами, на ньому — газована вода у карафі та трохи арахісу, насипаного у бронзовий зліпок людської руки.

Долоня з арахісом привернула мою увагу, коли ми сідали. Я вказав на неї, намагаючись зрозуміти натяк.

— Це так ми тобі заплатимо? — прошепотів я Карлі.— Чи, може, це те, що сталося з останнім хлопцем, який попросив надбавки?

— Біднякам не випадає перебирати,— сказала Карла.

— Збіса добре,— посміхнувсь я, подумки аплодуючи.

Біля нас з’явилася висока гарненька дівчина.

— Я можу принести вам кави? — запитала вона.

— Може, пізніше, з Дівою,— відмовилася Карла.— Дякую.

Дівчина пішла, і я обернувся до Карли.

— Там досить дивно, на рецепції.

— Мармурова плитка — якось замало для дивного.

— Ні, я про дівчат. Вони нічого не роблять.

— Що ти маєш на увазі — вони нічого не роблять?

— Там просто джайв неробства.

— І? Може, це просто тихий день.

— Карло, ну ж бо. Там сім дуже вродливих дівчат, і жодна з них нічим не займається. Це якось дивно.

— Якось дивно, що ти їх порахував,— посміхнулася вона.

— Я...

Відчинилися двері Дівиного офісу. Це відбулось якраз за хвилину до нашої зустрічі. Звідти висипала купка бізнесменів, одягнених у однакові костюми та з однаковим виглядом ситої амбіції.

— Пунктуальність — це час крадіїв,— згадала Карла, перевіряючи годинника і підводячись. Діва підійшла до офісних дверей, тримаючи руки на стегнах.

— Проходьте,— запросила вона, розцілувавши Карлу в обидві щоки.— Я так за вами скучила! Дякую, що прийшли.

Вона плюхнулась у величезне крісло за кришкою чорного великого рояля, яку вона вкоротила і перетворила на стіл.

На цьому роялі-столі була світлина її батька у срібній рамці. Над фотографією нависали квіти, розливаючи жовті барви на лаковану чорноту. На таці у формі павичевого хвоста курилися пахощі.

Це була велика кімната, але перед столом стояло всього два крісла. Усі ті бізнесмени з порожніми очима стояли під час зустрічі з Дівою. «Жорстка дівчина,— подумав я,— але хто може їй дорікнути?»

— Це було щось,— почала Діва.— Я можу запропонувати вам випити, люди? Лише Бог знає, як це потрібно мені.

Вона натиснула кнопку на консолі, й за секунду відчинилися двері. Дуже гарненька дівчина перетнула велику кімнату, ступаючи слизькою підлогою на неймовірних підборах. Зупинилася біля стола, змахнувши короткою спідницею і напруживши довгі ноги.

— Мартіні,— звернулася до неї Діва,— хочу познайомити тебе з міс Карлою та паном Шантарамом.

Карла помахала. Я підвівся, поклав праву руки на груди і вклонився. Це найбільш ввічливий спосіб привітатися з будь-якою жінкою в Індії, бо багато жінок не люблять тиснути руки. Мартіні нахилила до мене голову, і я знову сів.

— Я буду «Мангеттен»,— замовила Діва.— А ти, Карло?

— Подвійну горілку з двома шматочками льоду, будь ласка.

— Лаймову содову для мене.

Мартіні розвернулася на підборах п’ятдесятого калібру і повільно рушила геть, неначе жирафа у скляному зоопарку.

— Я так розумію, вам цікаво, чому я призначила цю зустріч,— мовила Діва, здивувавши мене, бо я про це й не думав.

— Мені цікаво,— сказала Карла,— але не це. Ти перейдеш до справи, коли треба буде, так? То як ти, Діво? Ми не бачилися багато тижнів.

— Я добре,— посміхнулася Діва, випростуючись у кріслі, що для її невеличкого тіла було як півліжка.— Я стомлена, але працюю над цим. Сьогодні я все продала. Практично все. Це була остання зустріч у довгій вервечці зустрічей, які я мала вчора й сьогодні.

— Як ти могла все продати? — запитала Карла.

— Усі ті чоловіки, які лише керують компаніями у моєму портфелі, отримують транші акцій як бонуси. Я сказала, що як продам свій портфель одразу, то їхні акції стануть нічого не варті. Але якщо вони повернуть ці акції мені, то зможуть забирати собі компанії та керувати ними, призначаючи власну раду директорів і виписуючи собі жирненькі бонуси, не витративши при цьому і долара, а я піду у відставку.

— Розумний хід,— вирішила Карла.— Як головний акціонер, ти можеш використати проти них щорічні загальні збори. Але пропускатимеш повсякденні. Це неначе напиватися без похмілля.

— Отож-бо,— підтвердила Діва, саме коли Мартіні повернулася з напоями.

— У тебе є косяк? — поцікавилась Діва.

— Так,— водночас озвалися Карла і Мартіні, одразу ж розвернувшись одна до одної.

Мені цей момент здався напруженим. Але мовчазні сутички між вродливими жінками — це жіночі магічні трюки, швидкі й непомітні — чоловічим очам та інстинктам не встежити. Я не міг бути певним, що там відбувалося, тож усім посміхався.

Карла дістала з сумочки тоненького косяка і передала його Діві. Мартіні гнівно стріляла очима: одні ноги і ніяких кишень; вона розвернулась, і оборки на її спідниці запінилися, мов хвилі навколо рифу.

— Дякую, Карло,— сказала Діва.— Я вільна жінка, якраз із цієї хвилини. Якби вже зайшло сонце, то я б пила шампанське. Я можу пити коктейлі увесь день, але якщо торкнуся шампанського, то IQ падає на двадцять пунктів, а це вже тупість, яку можна притримати у резерві до вечора. А тим часом, за свободу для жінок!

— За свободу для жінок! — підняла келиха Карла.

Діва на деякий час замовкла. Карла повернула її назад до розмови.

— Наскільки все було погано?

— Вони всі хотіли контролю,— розповіла Діва, крутячи в руках свій келих.— Вони не могли цього витерпіти — жінка з владою, вони б усі залюбки лизали чоботи чоловікові.

— Вони це тобі показали? — запитала Карла.

— Я бачила це в їхніх очах, під час кожної зустрічі. І до мене завжди доходив шепіт від чоловіків, які зраджували чоловіків. Влада в моїх руках для них була оголошенням війни. Ці паразити, яким батько дозволив кишіти в компаніях, ці чоловіки, які дивилися в інший бік, коли чорна каса нас мало не знищила, вони почали ставати нестерпними. Навіть загрозливими. Ти ж розумієш, що я маю на увазі, Карло?

— Таких чоловіків потрібно чавити або викидати,— порадила Карла.— Ти могла розчавити їх, Діво, бо батько дав тобі таку владу. Чому ти відступаєш?

— Тато дуже захоплювався енергетичними ринками. Це все, що нам залишилося, доки будівельна компанія розплачується з боргами, а ті ринки ще й досі приносять непогані доходи. Я б не ставила на нафту й вугілля, а він поставив і замкнув мене в колесі, в якому бігають тисячі людей. Я просто не можу від цього відмовитись.

— То ти ще й досі у грі? — уточнила Карла.

— Я віддаю кермо, але сказала новим менеджерам, що за кожен рік, коли вони працюватимуть чистіше і краще, вони отримуватимуть назад по одному траншу своїх акцій.

— Які в тебе плани? — поцікавивсь я.

— Я залишила одну компанію і ввела карантин на її продаж. Я залишила об’єднану модельну агенцію і весільний салон, той, про який колись розповідала. Я додала туди послуги з весільних порад і перейменувала. Збираюся цим керувати.

— О,— усвідомив я,— то дівчата в офісі — це моделі, які чекають на своє завдання.

— Можна й так сказати,— відповіла Діва, обертаючись до Карли.— Знаю, що ми це обговорювали давно, Карло, але я сподівалася, що ти ще й досі зацікавлена. Я б дуже хотіла попрацювати з твоїми ідеями з приводу цього. Що скажеш?

— Мені подобалося, коли це була просто ідея,— зізналася Карла.— І я радію, дивлячись, як ти втілюєш її в життя. Розраховуй на нас, поки ми в місті. Обговорімо це наступного тижня в нас, за вечерею, згода?

— Так,— неясно відповіла Діва, переводячи очі на заквітчане зображення батька.

Ми дозволили їй трохи подумати, обоє були згодні чекати, поки закінчиться той транс.

— А знаєте, чому я наполягала, щоб усі називали мене Дівою? — згодом запитала вона, продовжуючи дивитися на фото.— Я була на вечірці й пішла до ванної, а там почула, як власні друзі обзивають мене позаочі. Тривія Дівія,— казали вони. Тривія Дівія. І знаєте що? Вони мали рацію. Я такою і була. Я була тривіальною. Тож я змінила своє ім’я на Діву тієї ж ночі й усіх змусила так мене називати. Але це вперше я почуваюся нетривіальною, якщо є таке слово.

— Важливою — оце правильне слово, Діво,— мовила Карла.

Молода спадкоємиця повернула обличчя до Карли і посміхнулася, стиха хихочучи.

— Тепер усе добре,— запевнила вона, піднімаючись із крісла, щоб потягнутися й позіхнути.

Ми теж підвелися, і вона провела нас до високих дверей свого офісу.

— Дуже рада, що ти звільнилася,— сказала Карла, обіймаючи її перед виходом.— Літай високо, маленька пташечко.

Ми вільно покотили на мотоциклі, не розганяючись і думаючи про різне. Я думав про бідну багату дівчинку, яка жила в нетрищах і роздала людям цілий статок. Карла думала про щось інше.

— Усі вони — першокласні колишні дівчата на виклик,— через плече гукнула мені вона.

— Що?

— Вони — колишні дівчата на виклик.

— Хто?

— Гарненькі дівчата в офісі, які дуже гарно нічого не робили. Вони всі — колишні дівчата на виклик. Доміни, узагалі-то. Фахівці з фетишу. Діва найняла їх для фетиш-вечірки, але після неї запропонувала їм роботу. Вони всі погодилися. Вони не працюють на Діву моделями. Вони керують шлюбно-весільною агенцією.

— Вони мають добре впоратися,— вирішив я.— Чому ти не розповіла мені, коли постала ця тема?

— Зупини мотоцикла,— попросила вона, відхиляючись від мене.

Я заїхав на смугу виїзду, біля автобусної зупинки.

— Ти серйозно запитуєш,— обурилась Карла, дихаючи мені на шию,— чому я не розповіла, що ми йдемо на карнавал колишніх дівчат на виклик?

— Ну...

Я знову вирулив на дорогу і трохи проїхав, але потім знову зупинився, бо посеред дорожнього роздільника сидів Олег, граючи на гітарі. Ми під’їхали до нього.

— Що це ти робиш, Олежка? — запитала Карла, посміхаючись жменею ферзів.

— Граю на гітарі, Карло,— блиснув російською посмішкою той.

Карла ніжно притиснула палець мені до плеча, і двигун стихнув.

— Чому тут? — поцікавилася Карла.

— Акустика просто ідеальна,— повідомив Олег, неквапливо посміхаючись.— Море позаду мене, а будівлі...

— Що ти граєш? — запитала Карла.

— Ця пісня називається «Let the Day Begin» гурту «The Call». Цей чоловік, Майкл Він, він неначе святий рок-н-ролу. Я його обожнюю. Хочете, зіграю для вас?

— Ще побачимось, Олежка,— сказав я, знову газуючи.

— А чому б тобі не заскочити до нас,— запропонувала Карла.

— Справді? — водночас вихопилось у нас з Олегом.

— Ми підвеземо тебе додому,— мовила вона.— Бо саме їдемо в напрямку Донгрі.

Олег заліз позаду Карли. Ми поїхали, і вона обхопила мене ногами на паливному баці. Вона прихилилася до Олега, який повісив гітару на спину.

Ми проїхали повз групку транспортних копів, які чекали на переході, щоб звалити одну чи кілька зебр на вулиці джунглів.

— Вікару нака,— мовив на маратхі я.— Не питайте.

Розділ 89

З часу пожежі в маєтку Хадербгая Карла не навідувалася на парфумерний базар в Донгрі, та й узагалі в той район. Але вона змішувала власні парфуми і потребувала особливих ароматів. Коли вона нарешті готова була повернутися на сторінку, яку перегорнула не читаючи, ми вплелися ниткою в щільно тканий килим трафіку, щоб доїхати до однієї улюбленої крамниці біля Мугаммед-Алі-роуд.

Великий Алі, один з трьох кузенів-братів на ім’я Алі в його родині, а також двоє інших — Сумний Алі та Розважливий Алі, привітали нас у крамниці та всадовили на подушки.

— Я наллю вам чаю, пані Карла,— сказав Розважливий Алі.

— Минуло так багато часу,— мовив Сумний Алі.— Ми сумували за вами.

— Я підготую вашу особисту добірку, пані Карло,— пообіцяв Великий Алі.

Ми пили чай, поки Карла вивчала свої особливі есенції та слухала історії про рідкісні парфуми, привезені з рідкісного куточка вишуканого світу.

Коли ми вже зібрались виходити, дебелий перестарілий торговець, одягнений у біле, запитав, чи може бодай раз понюхати власні парфуми Карли. Карла погодилася, простягаючи свій тоненький зап’ясток, і її долоня нагадувала листок під час дощу.

Торговці парфумами всі професійно вдихнули по кілька разів, а потім сумнівно похитали головами.

— Колись,— сказав Великий Алі, коли ми виходили,— я розгадаю ваш букет.

— Не втрачай надії,— підбадьорила Карла.

Ми знову вийшли на вулицю, прямуючи до мотоцикла, а Карлині невеличкі пляшечки дорогоцінних ароматів та олій тихо бряжчали в чорній вельветовій сумці. Ступивши кілька кроків, ми побачили двох чоловіків, яких знали зі старих часів у компанії Хадербгая. Вони переходили дорогу неподалік.

Салар і Азім були вуличними хлопцями, які роками перебували на найнижчому рівні поблажливості компанії. Доки улюблені сини помирали, ці досить довго протрималися на мілині, щоб одержати вищі позиції в новій компанії Халеда, яка відчайдушно намагалася знайти заміну своїм полеглим солдатам.

На хлопцях був новий одяг компанії, а ще вони брязкали новими золотими ланцюжками та браслетами, припасовуючи цей тягар покори.

Вони знали Карлу ще до моєї появи в компанії і любили її. Вони розповіли їй лячно-смішну гангстерську історію, бо знали, що вона сподобається. Так і сталося, і Карла відповіла лячно-смішною історією поганої дівчинки. Вони реготали, аж захиляючи голови, а шиї ловили вечірнє світло.

— Занадто довго,— мовив я.— Аллагафіз.

— Вам куди? — запитав Салар.

— Назад до мотоцикла, на Мугаммед-Алі-роуд.

— Ми пройдемося з вами. Тут можна зрізати. Ми вам покажемо.

— Нам сюди,— наполіг я.— Може, зробимо кілька покупок. Аллагафіз.

— Худагафіз,— відповів Азім, махаючи на прощання.

Я не хотів нікуди йти з людьми компанії Халеда, ба з будь-якими солдатами, з будь-якої компанії. Я не хотів поринати у спогади. Я не хотів нічого згадувати.

Уже втисячне я подумав, що слід виїхати з Міста-Острова разом з Карлою і оселитися десь на віддаленому узбережжі. У місті неможливо утекти від компанії. Компанія — це і є місто. Можна утекти від компанії лише там, де немає чим володіти.

Ми пройшли крізь нещільний натовп і вже збиралися перетнути брукований вхід до бічного провулку, коли раптові несподівані крики розірвали шовковий спокій і люди в паніці побігли з того входу.

Я глянув на Карлу, бажаючи опинитися в іншому місці. Ми обоє знали, чи принаймні підозрювали, що до цього причетні Салар і Азім. Ми знали їх багато років, але вуличні війни компаній уже мене не стосувалися, тож я вже збирався йти геть.

А от Карла не збиралася: вона підштовхувала мене вперед, і ми підійшли ближче, щоб подивитися. З провулку виволікся чоловік і навалився на мене. Це був Салар. Він був повністю закривавлений. Його кілька разів штрикнули у груди й живіт. Він обрушився на мене, тож довелося його тримати.

Я глянув далі й помітив Азіма: він лежав долілиць, і з нього на каміння в провулку виливалися останні краплі крові.

— Я знайду таксі,— сказала Карла, кидаючись геть.

Салар із зусиллям підніс руку і потягнув за свого золотого ланцюжка, аж той порвався.

— Для моєї сестри,— мовив він, пхаючи його мені.

Я поклав ланцюжка у кишеню і міцно обхопив Салара за пояс.

— Я не можу дозволити тобі лягти, брате,— пояснив я.— Я хотів би, але вже не зможу тебе підняти, якщо таке станеться. Карла вже зловила таксі. Тримайся, друже.

— Я вже готовий, Ліне. Залиш мене. Ялла, цей біль!

— Не знаю як, але тобі не проштрикнули легені, Саларе. Ти ще й досі дихаєш. Ти видряпаєшся, чоловіче. Просто тримайся.

Карла приїхала за дві хвилини, відчинила дверцята таксі. Ми засунули Салара на заднє сидіння, я сів поряд, а Карла роздавала інструкції спереду.

Я не знаю, скільки вона заплатила водієві таксі, але він навіть не моргнув на сліди крові й довіз нас до лікарні «Ґокулдас Тежпал» у рекордний час, їдучи супроти руху транспорту.

Біля входу в лікарню зібралися санітари й медсестри, які поклали Салара на каталку і завезли його всередину. Я хотів був зайти за ними до лікарні, але Карла мене зупинила.

— Ти не можеш нікуди йти в такому вигляді, коханий,— повідомила вона.

Сорочка і футболка під жилетом були заляпані кров’ю. Я зняв жилета, але після цього пляма на футболці розпливлася тільки гірше.

— Та до біса це все. Ми маємо залишатися з Саларом, доки тут не з’явиться компанія. Люди, які таке зробили, можуть спробувати знову, і ми не зможемо покликати копів на допомогу.

— Почекай хвильку,— попросила Карла.

Вона зупинила адвоката, який швидко йшов у наш бік: білий судовий комірець цупкий від презумпції, а папери клієнтів під пахвою, щоб не розсипалися.

— Я дам десять тисяч рупій за вашого піджака,— сказала Карла, розмахуючи віялом банкнот.

Адвокат глянув на гроші, примружився на Карлу і почав спустошувати кишені свого піджака, що коштував заледве тисячу. Карла одягла мене, перехрестивши відвороти, і підняла комірця. Облизавши пальці, позатирала плями на моєму обличчі.

— Ходімо подивимось, як там Салар,— мовила вона, ведучи мене в лікарню.

Ми чекали в коридорі, біля операційної. Чорно-білі кахлі, які благали про не квадратний візерунок, впиралися в сіро-зелені стіни, на яких по низу проглядалися плями від загіпнотизованих швабр утомлених прибиральників. Призначення — це служка і господар, і хай де воно керує, страждання сидить по коридорах, позбавлене чуйності.

— Ти як, мала?

— Я нормально,— посміхнулася Карла.— А ти?

— Я...

У коридор нахабно втиснулися четверо молодих гангстерів компанії Халеда. Їхній ватажок — Фааз-Шах — мав гарячу голову і чомусь розпалився ще більше, побачивши мене.

— Що ти в біса тут робиш? — зажадав він, зупинившись за кілька кроків від мене.

Я став перед Карлою, тримаючи ножа в руці. Вона знала більшість старших гангстерів компанії, та лише кілька молодих вулканів.

— Саламалейкум,— привітавсь я.

Фааз-Шах завагався, шукаючи щось, чого не міг знайти в моїх очах. Я бився разом з його старшими братами у битвах з іншими бандами. І я бився разом з його новим ватажком Халедом. Я ніколи не бився разом з Фаазом-Шахом.

— Валейкумсалам,— м’якше відповів він.— Що сталося з Саларом? Чому ти тут?

— А чому тебе тут не було? — запитав я.— Як ти про це дізнався?

— У нас є люди в цій лікарні,— повідомив він.— У нас скрізь є люди.

— Не в провулку, де зарізали Азіма і Салара.

— Азіма?

— Коли я його побачив, уже було запізно, він сплив кров’ю.

— Де це відбулося?

Вони були важкими молодими гангстерами, які завжди видобудуть з тебе кепський гумор, хай як би ти намагався його приховати, і вони завжди були злими.

Однак я був у безпеці, бо просто вчинив правильно, і рано чи пізно вони б це второпали. Але жоден з них не був у безпеці, якби розізлився настільки, щоб роззявити пельку на Карлу.

— Карло,— мовив я, посміхаючись їй,— якщо можеш, будь ласка, подивися, чи десь тут є чай?

— Залюбки,— вирішила вона, таємниче посміхаючись у відповідь і проходячи повз молодих гангстерів.

— Це був перший відкритий водостік на Мугаммед-Алі-роуд,— розповів я, коли пішла Карла.— На шляху від парфумерного базару до міста. Я зустрів їх саме перед тим, як це сталося.

— Ти — що?

— Ми були на базарі й наштовхнулися на Салара з Азімом. Ми перекинулися кількома словами і пішли собі далі. Вони вирішили зрізати провулками. Поки ми обійшли відкритий водостік, усе було скінчено. Салар упав мені на руки. Хтось на хлопців уже чекав.

Я відгорнув лацкан чорного піджака, показуючи кров, і знову загорнув. Гангстери були присоромлені, як і мають бути, усвідомивши, що тепер мають борг честі переді мною.

— Ми привезли його сюди на таксі,— сказав я, сідаючи.— Ми чекали тут, щоб переконатися, аби з ним усе буде добре після операції. Можете приєднатись, якщо волієте. Карла принесе чаю.

— У нас справи,— мовив Фааз-Шах.

— Ми чекали, поки прийде хтось із компанії, щоб посидіти з Саларом. Він тут у небезпеці. Залиш з ним людину, Фааз-Шаху.

— Мені потрібні всі наявні люди. І ти тут. Ти ж досі відданий компанії, хіба ні?

— А яка це зараз компанія?

Він розреготався, а потім різко зупинився, подумавши про щось інше.

— Мені справді сьогодні потрібні всі люди. А знаєш, він мій родич.

— Салар?

— Так. Він мій дядько. Його родина вже їде. Я буду вдячний, якщо залишишся тут до їхнього приїзду.

— Звісно. І притримай це для нього,— попросив я, дістаючи з кишені ланцюжка.— Він хоче, щоб це відійшло сестрі, якщо він не виживе.

— Я їй передам.

Він обережно взяв пальцями ланцюжка, неначе очікував, що той почне рухатись у руці, а потім запхав у кишеню. Глянув на мене неохоче.

— Я заборгував тобі, Ліне,— зізнався він.

— Ні.

— Заборгував,— зціпив зуби він.

— Ну гаразд, переведи борг на міс Карлу. Якщо коли-небудь почуєш про ймовірну шкоду для неї, попередь про це її чи мене, і ми квити. Згода?

— Добре,— погодився він.— Худагафіз.

— Аллагафіз,— відповів я, спостерігаючи, як вони тупочуть геть з очима, повними помсти.

Я радів, що не беру в цьому участі. Мені було краще допомагати пораненим, а не ранити їх, і, мабуть, Конкенону так само було приємніше ховати їх, а не убивати. У тій сіро-зеленій тиші запах дезінфектора, вибіленої постелі й гірких ліків раптом став занадто медичним, і моє серце закалатало швидше.

На кілька секунд мої емоції, що досі були мов на автоматі, полинули на нічну вулицю разом з Фаазом-Шахом та іншими: вони рушили на війну ще до того, як ми дізналися про її оголошення. Боротьба і страх ринули на мене, неначе я вже стояв на полі битви. А потім я усвідомив, що не мушу брати в ній участі. Не цього разу. І взагалі більше ніколи.

Розділ 90

Я підвів погляд, позбуваючись брутальних думок, і побачив Карлу, яка повільно йшла довгим лікарняним коридором. З нею був чоловік. Це був прибиральник, одягнений у робочий одяг пеона — людини, яка займається чорною роботою. Обличчя Карли наповнило сяйво, її посмішка була таємницею, що чекала на розкриття.

Вони сіли біля мене.

— Ти просто мусиш познайомитися з цим чоловіком і послухати його історію,— заявила Карла.— Деве, познайомся з Шантарамом. Шантараме, познайомся з Девом.

— Намасте,— озвався я.— Приємно познайомитися.

— Прошу, розкажи йому, Деве,— мовила Карла, всміхаючись мені.

— Але це не дуже цікава історія, як я вже казав. Може, якось іншим разом.

Він почав підводитись, але ми знову лагідно повернули його на місце.

— Прошу, Деве,— наполягала Карла.— Просто розкажи йому, як розповідав мені.

— Але я можу втратити роботу,— непевно сказав він,— якщо не повернуся до своїх обов’язків.

— От і добре,— мовила Карла,— бо коли ми підемо звідси, ти приєднаєшся до нас.

Він перевів погляд на мене. Я у відповідь усміхнувся.

— Як вона скаже,— мовив я.

— Я не можу,— розхвилювався він.— Потрібно закінчити зміну.

— Спочатку історія, будь ласка, Деве,— благала Карла.— Тоді ми фінішуємо на старті.

— Ну, як я вже розповідав вам, поки ми чекали на чай,— почав він, дивлячись на руки.— Мене звати Дев, і я садгу.

Його голова була виголена, а ще чоловік носив амулети і браслети. Крім уніформи, він не мав іншого одягу. Це був дуже простий худорлявий чоловік, з кашкетом на голові, босий.

Обличчя вольове — сильніше, ніж він сам, а очі, коли він їх таки підводив, і досі палали гарячими вогнями.

Садгу Шиви вкривають себе попелом з крематорію, розмовляють з привидами і викликають демонів, навіть якщо тільки у власній уяві. Мова тіла в чоловіка була покірна, але обличчя неприборкане.

— Колись у мене були довгі дреди,— згадував він.— Вони слугують антенами, ну знаєте, для курців. Я ніколи не переставав курити, поки носив дреди. Тепер, коли в мене поголена голова, жоден незнайомець навіть склянку води не розділить зі мною.

— А чому ти поголив її, Деве?

— Я осоромився,— зізнався він.— Я був на підйомі своїх сил. Господь Шива крок у крок ішов зі мною. Змії не кусали мене. Я спав з ними в лісі. У гості приходили леопарди, пробуджуючи мене поцілунками. Скорпіони жили в моєму волоссі, але ніколи не жалили. Жоден чоловік не міг поглянути в очі моєї спокути без здригання.

Він зупинився і глянув на мене, а очі ще й досі мандрували з дикими і мертвими.

— Це жадоба, знаєте,— сказав він.— Жадоба — це ключ. Слідуй за жадобою до гріха. Я жадав більше влади. Я прокляв чоловіка — іноземця, який кинув мені виклик посеред вулиці. Я прокляв його, пообіцявши, що його статки принесуть лише руїну, і коли ці слова прозвучали, то всі сили потекли з мене, неначе дощ по вікну.

У мене на руках почали ставати сторч волосинки, і я глянув на Карлу, яка сиділа з того боку святого-прибиральника. Вона кивнула.

— А чи було там два іноземці того дня? — запитав я.

— Так. Один з них був дуже добрий. Англієць. Другий був нечемний, але я шкодую з-за того вчинку. Я шкодую, що міг завдати їм лиха. Я шкодую через свою зраду власної спокути. Я намагався знайти того чоловіка, але не зміг, хоча й шукав усюди, але не зміг зняти власного прокляття.

— Деве,— мовила Карла.— Ми знаємо цього чоловіка. Ми знайомі з чоловіком, якого ти прокляв. Ми можемо відвести тебе до нього.

Поголений садгу розкис, часто задихав, а потім повільно знову випростався.

— Це правда?

— Так, Деве,— запевнила Карла.

— З тобою все гаразд, Деве? — запитав я, поклавши руку на його худеньке плече.

— Так, так,— мовив він.— Маа! Маа!

— Може, хочеш ненадовго прилягти? — запропонував я.

— Ні, зі мною все гаразд. Все гаразд. Я... я... втратив свій шлях і почав вживати алкоголь. Я не був до цього готовий. Я ніколи його не вживав. Я робив лихі речі. Потім на вулиці мене зупинив великий святий і відвів до свого храму богині Калі[165].

Він швидко глянув угору, неначе випірнув з води, щоб хапнути повітря.

— Ви справді знаєте чоловіка, якого я прокляв? — запитав тремтячим голосом він.

— Так,— сказав я.

— І він погодиться мене прийняти? Чи дозволить він зняти мені прокляття?

— Гадаю, дозволить,— посміхнулася Карла.

— Люди кажуть, що Маа Калі — жахлива,— розповідав він, ухопивши мене за руку.— Та лише до лицемірів. Якщо твоє серце — безневинне, Вона не може тебе не любити. Вона — Мати всесвіту, а ми Її діти. Як Вона може нас не любити, якщо ми створимо в своєму серці місце невинності для Неї?

Він замовк, важко дихаючи, поки не заспокоївся, тримаючи руку на серці.

— Ти певен, що добре почуваєшся, Деве? — запитала Карла.

— Певен,— пообіцяв він.— Спасибі Маа, зі мною все гаразд. Просто це трохи мене шокувало.

— Як ти опинився тут, Деве? — поцікавилася Карла.

— Я поголив голову і прийшов у це місце, щоб займатися найсмиреннішою роботою, яку міг знайти, служачи беззахисним і переляканим. А тепер з’явилася відповідь на моє запитання, бо ви знайшли мене тут, щоб відвести до цього чоловіка. Прошу, візьміть це.

Він передав мені ламіновану картку, порожню з одного боку та з малюнком з другого. Я поклав її до кишені жилета.

— Що це таке, Деве? — запитала Карла.

— Це янтра[166],— відповів він.— Якщо дивитися на неї з чесним серцем, вона очистить негатив у твоїй свідомості, щоб можна було приймати мудрі дбайливі рішення.

— Ми чекаємо на новини про нашого друга,— розповів я.— Ми можемо тобі щось принести, Деве?

— Мені дуже добре,— мовив він, обпираючись на лаву.— Я справді можу звільнитися?

— Здається, що так, Деве,— сказала Карла.

Приїхали родичі Салара під охороною двох представників компанії, а ще з’явилися новини, що чоловік виживе.

Ми відвезли Дева — розкаяного святого — до пентгауза в готелі «Магеш». Ми бачили, як Скорпіон упав навколішки, а садгу впав разом з ним, тож розвернулися й пішли до ліфта.

— А знаєш,— сказала Карла, поки ми чекали.— Ця подія може розбурхати імунну систему Близнюка.

— Справді,— подумав я, коли дзеленькнув ліфт.

— Я знаю, куди ми йдемо,— заявила Карла, віддаючи мені флягу дорогою вниз.

— Ти вважаєш себе такою розумною,— дражнив я, затуляючи чорним адвокатським піджаком свою заляпану кров’ю сорочку.

— Нам потрібно забрати твого мотоцикла,— мовила вона.— Він ще й досі на Мугаммед-Алі-роуд, а ти про нього турбуєшся більше, ніж про свій брудний одяг.

Вона була дуже розумна і нагадувала мені про це час до часу дорогою до готелю «Амрітсар». Всю дорогу додому мій вчасно врятований мотоцикл наспівував транспортні мантри.

Коли ми завалилися в її апартаменти, Карла освіжилася і звільнила ванну для мене.

Я вийняв усе з кишень на широку порцелянову поличку під дзеркалом. Гроші в кишенях були з плямами крові. Ключі були червоні, а монети, які я висипав на поличку, знебарвилися, неначе занадто довго пролежали у фонтані бажань.

Я поклав ножі й піхви на поличку, жбурнув адвокатського піджака на підлогу і дозволив закривавленій сорочці сковзнути з не менш закривавленої футболки.

Коли я її скинув, то помітив картку, яку дав Дев. Я підняв її і поклав на полицю. Я вперше поглянув у дзеркало, роздивляючись своє відображення, неначе незнайомця на галявині.

Я відвернувся від власного погляду і спробував забути те, про що не міг перестати думати.

Футболка була подарунком від Карли. Її створив один з її художників-протеже, копіюючи роботу митця, відомого тим, що він кусав полотна, які його годували.

Спереду на футболці всюди були порізи, розриви й подряпини. Карлі вона подобалася, гадаю, бо їй подобався митець. Мені футболка подобалася, бо була незавершеною й унікальною.

Я обережно її стягнув, сподіваючись вимочити з неї кров, та коли глянув у дзеркало, то дозволив тому одягові впасти у раковину.

Футболка залишила кривавий слід на грудях. Це був перевернутий трикутник з зірочками навколо нього. Я поглянув на картку, яку дав мені Дев. Це був практично такий самий візерунок.

Індія.

Я випустив з пальців картку і втупився у того, ким дозволив собі стати. Глянув на візерунок у себе на грудях. Почав ставити запитання, які ми всі рано чи пізно ставимо, ну, якщо достатньо довго пробудемо в Індії.

Чого ти хочеш від мене, Індіє? Чого ти хочеш від мене, Індіє? Чого ти хочеш від мене?

Моє серце розривалося на колесі збігів, кожний безглуздий випадок був вагоміший за попередній. «Якщо дивитися на нього з чесним серцем,— даючи мені картку сказав садгу.— Мудрі, дбайливі рішення».

Я втік з в’язниці, де зовсім не мав вибору, і звузив своє життя до єдиного вибору, хай де був, хай з ким був, окрім Карли: залишитися чи піти геть.

Що означав кривавий візерунок? Якщо це було повідомлення, написане кров’ю іншої людини, то чи було воно попередженням? Чи, може, це було одне з тих підтверджень, про які розповідав Ідрис? Чи починав я божеволіти, ставлячи запитання і шукаючи суть, якої не існує?

Я заштовхався в душ, дивлячись, як стікає у злив червона вода. Нарешті вода стала прозорою, і я закрутив кран, але прихилився до стіни, приставивши руки до кахлів та схиливши голову.

«Чи було це повідомленням»? Я чув, як запитую це, не запитуючи. «Криваве повідомлення у мене на грудях»?

Мої ножі гримнули з полиці на кахлі, налякавши мене. Я вийшов з душу й підняв ножі — і посковзнувся на мокрій підлозі. Стискаючи ножі, я випростався, але порізав внутрішню частину руки.

Я поклав ножі — і знову порізався. Я жодного разу не травмувався тими ножами за рік практики. Кров потекла в раковину, розбризкуючись на впущену картку. Я виловив картку з раковини і витер її.

Потримав руку під холодною водою і використав рушника, щоб притиснути порізи. Потім протер ножі й безпечно відклав їх убік. Досить довго видивлявся на картку і в дзеркало.

Карлу я розшукав на балконі, в тоненькому блакитному халатику, накинутому на плечі. Я хотів бачити її такою щодня, до кінця життя, але мав вийти. Були деякі справи.

— Нам потрібно знову вийти,— сказав я.— У мене є одна справа.

— Таємниця! До речі про таємниці, а це не пов’язка у тебе на руці?

— Це дрібниця,— запевнив я.— Ти готова до ще однієї поїздки? Незабаром зійде сонце.

— Я зберуся раніше за тебе,— пообіцяла вона, знімаючи халата.— Сподіваюся, ти не планував нічого лячного.

— Ні.

— Просто після того як ми, поїхавши на парфумерний базар, знайшли Дева для Скорпіона та Близнюка й відвезли Салара до лікарні, гадаю, ми вже перевищили квоту кармінних збігів, Шантараме. Нам не варто випробовувати долю.

— Нічого лячного, обіцяю,— мовив я.— Тривожне, можливо. Але не лячне.

Коли ми досягай храму Хаджі Алі, перлинні прапори звістили вихід сонця — небесного короля. Ранні пілігрими і розкаяні грішники були на шляху до храму. Жебраки без рук і ніг, поставлені в коло своїми поводирями, скандували ім’я Аллаха, а перехожі кидали монети й банкноти в те їхнє коло нужди.

Діти, які вперше відвідували храм, одягали свій найкращий одяг: хлопчики були у парких костюмах, скопійованих у кінозірок, а дівчатка з зв’язаним на потилиці волоссям, затягненим у декоративні сіточки.

Я зупинився на півдорозі до храму, на півдорозі до сплячого святого.

— Це тут,— повідомив я.

— Ти не збираєшся сьогодні молитися?

— Не... сьогодні,— відповів я, роззираючись ліворуч і праворуч на перехожих.

— То що саме ти збираєшся робити?

У потоці людей з’явилася прогалина, і ми на кілька секунд залишилися самі. Я витягнув з піхов свої ножі й по одному жбурнув їх у море.

Карла дивилась, як ножі крутяться в повітрі. Так вправно я їх ще не кидав, а потім вони зникли у морі.

Ми довго так стояли, спостерігаючи за хвилями.

— Що сталося, Шантараме?

— Я не певен.

Я передав їй картку з янтрою, яку подарував Дев.

— Коли я зняв футболку, цей малюнок був на грудях. Майже такий самий, намальований у мене на грудях Саларовою кров’ю.

— Ти гадаєш, що це знак? — запитала вона.— Хіба ні?

— Я не знаю. Я... я запитував себе те саме, а потім порізав руку власним ножем. Я просто... я думаю, що маю покінчити з цим. Це дивно. Я не належу до релігійних людей.

— Але ти духовна людина.

— Ні. Я не такий, Карло.

— Такий, але просто цього не знаєш. Це одна з речей, які я найбільше люблю в тобі.

Ми знову надовго замовкли, слухаючи хвилі й стугоніння вітру, який літає між дерев.

— Якщо вважаєш, що я викину туди свого пістолета,— порушила тишу вона,— ти навіжений.

— Збережи свою зброю,— розреготавсь я.— А я все. Відтепер, якщо не зможу владнати все своїми руками, то, мабуть, заслуговую на те, що на мене чекає. І взагалі, у тебе є пістолет, а ми завжди разом.

Карла хотіла поїхати додому довгим маршрутом, навіть попри те, що ми валилися з ніг, і я погодився.

Коли ми достатньо проїхали з її новим розумінням трохи іншого мене, то повернулися до готелю «Амрітсар» і в душі змили залишки пилу й сумнівів. Згодом я знайшов її з косяком на тому ж балконі, з якого ми поїхали за годину до цього, і в тому ж блакитному халатику.

— Ти міг одним з тих ножів довбонути рибу по голові,— сказала вона.— Коли викидав їх у море.

— Риба, вона як ти, люба. Вона дуже прудка.

— Те, що ти зробив з ножами. Ти це серйозно?

— Я серйозно спробую.

— Тоді я тебе підтримую,— вирішила вона, цілуючи моє обличчя.— До кінця.

— Навіть якщо це виселить нас із Бомбея?

— Особливо якщо це виселить нас із Бомбея.

Вона запнула штори, щоб приховати день, і зняла халата, щоб випробувати дзеркало з Ахмедового «Старого будинку стилю». Вони обоє малий добрий вигляд. Карла увімкнула трохи джазу на своїй музичній системі та джазонула мене, обплівши русалчиними руками й ногами. Я її обійняв. Вона обхопила руками мене за шию і захиталася переді мною.

— Давай трохи збожеволіємо,— запропонувала вона.— Гадаю, ми на це заслуговуємо.

Розділ 91

Любов і віра, неначе надія і правосуддя,— це сузір’я в нескінченності правди. І вони завжди збирають натовп. Так багато прихильників кави зібралось у кав’ярні «Любов&віра» на нічне відкриття, що Ранвей зателефонувала й попросила нас прийти трохи пізніше, бо самі лише любов і віра не гарантували вільного місця.

Ми розшукали Дідьє в «Лео»: він отримував задоволення від образ одночасно від двох офіціантів, які надавали йому бажаний сервіс. «Леопольд» був неначе та божевільня. Відвідувачі реготали з усього і волали на все з радісним завзяттям. Виглядало це весело, але нам потрібно було йти в інше місце.

— Лише один келих,— благав Дідьє.— У кав’ярні «Любов&віра» не подають алкоголю. Ти таке взагалі чув?

— Один келих,— погодилася Карла, сідаючи біля нього.— І не на зміну настрою більше.

— Офіціанте! — покликав Дідьє.

— Ти думаєш, що ти єдиний клієнт, який хоче тут випити? — запитав Солоденький, ляскаючи ганчіркою по столику.

— Неси алкоголю, ти, дурню! — гаркнув Дідьє.— У мене комендантська година.

— А в мене ціле життя,— заявив Солоденький, човгаючи геть.

— Маю віддати тобі належне, Дідьє,— сказав я.— Ти повернув усе в норму. Я ніколи не бачив Солоденького похмурішим.

— А що таке належне,— оживився Дідьє,— як не те, що тобі доводиться віддавати, та ще й з відсотками.

— Лін тепер неозброєний, Дідьє, голий перед світом,— розповіла Карла.— Він сьогодні зранку викинув ножі в море.

— Море викине їх назад,— мовив Дідьє.— Море не може змиритися з тим, що ми виповзли на сушу. Запам’ятай мої слова, Ліне. Море — це ревнива жінка без чарівливості.

До нашого столика підійшов чоловік з посилкою в руках. Це був Вікрант — виробник ножів, і на секунду я відчув докір сумління через те, що його чудово зроблені інструменти — мої ножі — опинилися на дні мілкого моря.

— Привіт, Карло,— сказав він.— Я шукав тебе, Ліне. Твій меч уже готовий.

Він розгорнув ситцеву тканину, демонструючи меча Хадербгая. Його полатали золотими заклепками; заклепки були забиті й в очі двох драконів, що сходились у хвості.

Це була чудова робота, але боляче було згадувати меча. Я забув його за рік гір і спалених маєтків, і мене пекло, що таке сталося.

— Як я й казав,— нагадав Дідьє.— Море — це ревнива жінка. Дідьє ніколи не помиляється.

— Ти можеш забрати хлопчика від меча,— жартувала Карла,— але ніколи не забереш меча від хлопчика.

— Чудова робота,— зауважив я.— Скільки я тобі винен, Вікранте?

— Це була справжня праця любові,— розповів він, відходячи.— За мій рахунок. Не вбий ним нікого. Бувай, Карло.

— Бувай, Вікранте.

Принесли напої, і ми вже збиралися виголосити тост, але я зупинив його піднятою рукою.

— Погляньте на оту дівчину,— сказав я.

— Ліне, не дуже галантно робити зауваження про іншу жінку, коли твоя жінка...

— Просто добре придивися, Дідьє.

— Гадаєш, це вона? — запитала Карла.

— О так.

— Хто? — зажадав Дідьє.

— Карлеша,— пояснила Карла.— Це Олегова Карлеша.

— Це правда!

Дівчина була висока і трохи нагадувала Карлу: чорне волосся і зелені очі. Вона була одягнена в тісні чорні джинси, чорну мотоциклетну футболку й ковбойські чоботи.

— Карлеша,— пробурмотіла Карла.— Непоганий стиль.

— Солоденький,— покликав я, й офіціант поплентався до столика.— Ти ще маєш фото, яке дав Олег?

Він ображено перевірив кишені й дістав пом’яте фото. Ми підняли його на рівень обличчя дівчини, яка сиділа за п’ять столиків.

— Зателефонуй Олегу й отримай свою нагороду,— порадив я.— Отам сидить дівчина, на яку він чекав.

Він повитріщався на світлину, глянув на дівчину і кинувся до телефону.

— Ми вже закінчуємо? — запитав я.

— Ти не хочеш залишитись і побачити возз’єднання Олега з Карлешою? — дражнила Карла.

— Я стомився бути невільним спільником Долі,— оголосив я.

— Я мушу побачити возз’єднання,— заявив Дідьє.— І не зрушу з цього місця, доки не засвідчу все власними очима.

— Гаразд,— сказав я, готуючись піти.

До нашого столика підійшов чоловік. Він був низький, худорлявий, темношкірий і впевнений.

— Пробачте,— мовив він,— ви той, кого називають Шантарамом?

— А хто хоче знати? — гаркнув Дідьє.

— Мене звати Татіф, і я маю дещо обговорити з паном Шантарамом.

— Обговорюйте,— запропонувала Карла, махаючи на мене.

— Я чув, що ви будь-що зробите за гроші,— почав Татіф.

— Це надзвичайно образлива заява, Татіфе,— посміхнулася Карла.

— Однозначно,— погодився Дідьє.— А скільки грошей?

Я підніс руку, щоб зупинити аукціон.

— Краще призначмо зустріч, Татіфе,— сказав я.— Повертайся сюди завтра о третій. Ми поговоримо.

— Дякую,— мовив він.— Усім доброї ночі.

Він прошмигнув поміж столиками і вийшов на вулицю.

— Ти навіть не уявляєш, що в нього на думці, у цього, цього Татіфа,— попередив Дідьє.

— Мені сподобався його вигляд. А тобі хіба ні?

— Мені теж,— приєдналася Карла.— І гадаю, ми його ще побачимо.

— Однозначно ні,— надувся Дідьє.— Ви що — не бачили його черевиків?

— Звісно,— згадав я.— Військові напівчоботи, по боках білі від солі, а ще сіль на краях його жакета. Я б сказав, що він нещодавно багато часу перебував біля морської води.

— Я маю на увазі стиль, Ліне,— зітхнув Дідьє.— Це просто огидно. Я бачив таксидермію з більшим смаком.

— Бувай, Дідьє,— мовила Карла, підводячись.— Побачимось на відкритті.

Ми з Карлою їхали заюрмленою нічною набережною і за кілька кварталів від кав’ярні «Любов&віра» побачили навіть більший натовп, який розливався на тротуар і розбризкувався на дорогу. Ми припаркувалися і трохи посиділи на мотоциклі.

Вивіска над дверима демонструвала символи усіх релігій і була написана на хінді, маратхі й англійською, а ще підсвічувалася колом магнолієвих вогників.

Вуличне вікно обрамлював темно-червоний німб вогників франджипані, а всередині відвідувачі пили еспресо, доки Вінсон з Ранвей працювали на італійській кавовій машині, й пара піднімалася мало не в промислових масштабах.

Біля вигнутого шинкваса на п’ятнадцять місць було лише троє вільних стільців. Ранвей зарезервувала їх для нас, але я ще не був готовий зайти до того куточка любові, який вони створили.

Мої думки були про дівчину з Норвегії: от щойно вона була в медальйоні, а вже за годину — в затінку Долі. Я дивився на неї: у вікні любові й віри вона усміхалася, поринувши у власну щасливу вічність. Вінсон обмінявся з нею швидким поглядом, мерщій усміхнувся і радісно почав теревенити з відвідувачем.

Я не хотів заходити всередину. У тому, чим вони стали разом, була чистота, і я не хотів втручатися.

— Я залишуся тут на хвилинку,— сказав я, стоячи біля мотоцикла.— Ти можеш заходити. Я буду за хвилину.

— Завжди разом,— нагадала Карла, знову сідаючи на мотоцикла і запалюючи косяк.

До нас приєднався Дідьє, заспокійливо приклавши руку до задиханих грудей.

— Що сталося? — запитала Карла.

Дідьє витягнув руку, щоб зупинити її, та віддихався.

— Чи... чи... чи моє місце й досі там зарезервоване? — хапав повітря Дідьє.

— По центру,— заспокоїв я.— Що було з Олегом і Карлешою?

— Олег залетів усередину,— відповів Дідьє, поки його серце сповільнювалося до медично прийнятних показників,— і просто підняв її, неначе мішок цибулі, й пішов у ніч.

— І ти за ним не пішов? — поцікавилася Карла, розсміявшись.

— Ну звісно, пішов,— обурився Дідьє.— Дідьє — детектив «Бюро втраченого кохання», як-не-як.

— Куди вони рушили? — хотів я знати.

— Він зник,— просичав Дідьє,— у лімузині Рендалла. А він дратівливий, той Рендалл.

— У найкращому можливому сенсі,— мовила Карла.— Уперед, Дідьє. Заціни тусовку.

— Ну, тоді виходить, саме Дідьє має підняти прапора любові й віри,— сказав Дідьє, перекидаючи свого шарфа через плече.— Ми живемо в час якнайширше-розтуленого-рота. Дивіться, як я верещатиму й горлатиму за нас трьох.

Він розгладив піджак, перетнув тротуар і увірвався всередину. Сів біля молодого бізнесмена, трохи підштовхнувши свою вродливу жертву. Бізнесмену це сподобалось, і він почав радісну розмову.

Ми сіли і почали мовчки спостерігати за гучним успішним відкриттям, а потім Карла притулилася до мене.

— Мені до вподоби мотоциклетна розмова,— мовила вона.— Навіть якщо ми просто пліч-о-пліч.

— Мені теж.

— Хочеш дізнатися, хто став новим мовчазним партнером Кавіти Синг? — стиха запитала вона.

— А мене це налякає?

— Мабуть,— відповіла вона.

— Добре. Розповідай.

— Мадам Жу,— сказала Карла.

— А це як сталося?

— Мадам Жу хотіла шантажувати своїх колишніх клієнтів і повернутися до Бомбея. Доля і трохи сторонньої допомоги привели її до Кавіти. Жу має книжку, де записані усі її клієнти та всі їхні сексуальні смаки. Я б не проти таке прочитати, коли вона вже їм буде непотрібна.

— Чому Жу прийшла по допомогу до Кавіти?

— Це я вклала цю ідею в її голову.

— Як?

— Тобі потрібні всі відповіді, еге ж?

— Я хочу абсолютно все знати, коли йдеться про тебе,— розсміявсь я.

— Я знала про книжку і знала, що мадам Жу без свого Палацу втратила силу, але все одно мала амбіції. А ще я знала ім’я її найбільш відданого покровителя. Він — бізнесмен, і я придбала його бізнес. Натомість він підказав, що ідеальною пособницею для створення угрупування шантажистів може стати Кавіта Синг. Саме тоді мадам Жу почала цікавитись Кавітою.

— А коли вбили близнюків, вона звернулася по допомогу до Кавіти.

— Як я й сподівалася. Пороки живуть звичками, а звички роблять людей передбачуваними.

— А яка в цьому вигода для Кавіти?

— Окрім сексу?

— Прошу, Карло, не...

— Жартую. Я ще шість тижнів тому розповіла Кавіті, що мадам Жу вбила її хлопця. Її нареченого, узагалі-то. Він протестував проти того, що мадам Жу підкупила місцевих посадовців. Він збирав прихильників. Вона його за це вбила.

— А як ти дізналася, хто це зробив?

— Ти справді хочеш знати?

— Ну, я...

— Від Лайзи.

— Від Лайзи? А як дізналася вона?

— У той час вона працювала на мадам Жу в Палаці. Це було до того, як я її витягнула звідти.

— І спалила те місце.

— І спалила те місце. Лайза не могла розповісти Кавіті про те, що знала, тож розповіла мені.

— А чому Лайза не могла розповісти Кавіті?

— Ти ж знаєш, якою була Лайза. Вона не могла бути відвертою з тими, з ким спала.

— Я починаю думати, що ти знала її краще за мене.

— Ні,— сказала Карла, м’яко посміхаючись.— Але в нас була домовленість щодо тебе.

— Вона щось таке казала. Як ви зустрілися в «Каяні» й обговорювали нас.

Вона ніжно розсміялася.

— Ти справді хочеш дізнатися, що сталося?

— Знову ти з цим «справді хочеш дізнатися»? — посміхнувсь я.

— Я наглядала за тобою з тієї миті, як ми розійшлися. Спочатку я була щаслива за тебе, бо здавалося, ви з Лайзою теж щасливі. Але я знала Лайзу і знала, що вона все зіпсує.

— Почекай-но. Ти стежила за мною аж два роки?

— Звісно. Я ж тебе кохаю.

Така чиста, така ясна довіра в людських очах!

— А як усе це...— почав я, отямлюючись,— пов’язане з твоєю домовленістю з Лайзою?

Карла сумно всміхнулася.

— Я почула, що Лайза повернулася до своїх нечестивих звичок і частенько ходила наліво, а ти про це не знав.

— Я й не питав.

— Я знаю,— запевнила вона.— Але всі про це базікали. Усі, крім тебе.

— Це неважливо. І тоді теж не мало значення.

— Це було неправильно, бо ти кращий і заслуговуєш на краще. Тож одного дня я підійшла до неї ззаду в улюбленій крамниці суконь і постукала по плечу.

— І що ти їй сказала?

— Я попросила розповісти тобі про те, чим вона займається, і дозволити вирішити, чи залишатися з нею, або Лайза може волочитися з усіма підряд.

— Волочитися з усіма підряд? Це якось грубо.

— Грубо? У тій галереї жоден чоловік чи жінка не були в безпеці, включно з клієнтами. Мені б не було діла до чогось такого, але це стосувалося тебе.

— І ти домовилася з нею?

— Не тоді. Я дала їй шанс. Я любила її. Ти ж знаєш, як просто було її полюбити — достатньо подивитися. Але вона не виправилася. Тож я зустрілася з Лайзою в «Каяні» і розповіла, що кохаю тебе і більше не хочу, щоб вона завдавала тобі такого болю.

— Що вона відповіла?

— Погодилася відпустити тебе. Вона не була в тебе закохана, але дуже любила. Вона сказала, що хоче робити це поступово, а не просто зникнути після розриву.

— Ти розбила наші з Лайзою стосунки? — запитав я, стурбований поривом правди.— То це тоді сталося?

— Не зовсім,— зітхнула вона.— У мене й досі стоїть перед очима її обличчя, коли я знайшла її там, на ліжку. Ляж казала їй: якщо не зізнаєшся і завдаватимеш йому болю й далі, я сама тебе зупиню.

— І ти це сказала серйозно? Навіть попри те, що любила її?

— Останнього року, коли ти ходив з Лайзою на побачення,— тихо сказала вона,— то обідав з її коханцями, інколи навіть з подружжям, і був єдиний за столом, хто нічого не знав. Мені шкода.

— Її часто не було вдома, а я ніколи не запитував. Мене теж часто не було, і розповісти, де був чи що саме перевозив, я не міг. Вона була в біді, а я й не усвідомлював.

— Вона не була в біді, а сама була бідою. Коли того дня в «Каяні» вона погодилася не дурити тебе, то почала зі мною загравати.

— Справді? — розсміявсь я.

— Ой дідько, так. Вона ж була Лайзою. Вродливою, божевільною і популярною.

— Це правда.

— А знаєш, спочатку я думала, ти наївний. Але це не так. Ти просто довірливий, і я це люблю. Люблю, коли мені вірять. Довіра — це душевний наркотик на вибір. Мені так важливо, що ти не здався. Для мене наша довіра під час розриву вартує більше, ніж якби ми вірили одно одному, залишаючись разом. Ти розумієш, що я маю на увазі?

— Гадаю, так. Але відтепер ми тільки разом, Карло.

— Відтепер завжди разом,— повторила вона, прихилившись до мене.

— Ти справді постійно за мною стежила?

— Так. А ти так і не виїхав з міста, як обіцяв.

— Я не міг. Не тоді, коли ти лишалася тут.

Люди сміялись і жартували на тротуарі біля кав’ярні «Любов&віра». Я оглянув вулицю на наявність загроз, помічаючи кожного кишенькового злодія, наркоторговця й рекетира, що працювали в натовпі. Усе було нормально: незаконно тихо.

— Ти ніколи нікому не розказувала того, що Лайзи розповіла про замовне вбивство, організоване мадам Жу?

— Я зберігала цю таємницю, доки не трапилася слушна нагода. Тепер Кавіта про це знає і триматиме мадам Жу біля себе, доки не отримає її книжку. Потім вона познайомить ту жінку з її маленьким другом — кармою.

Мадам Жу і Кавіта? Це наче монета, запрограмована нашкодити комусь, хай як упаде.

— Дозволь усе розставити по поличках: мадам Жу не знає, що Кавіта була нареченою вбитого нею чоловіка? І було це десь чотири роки тому?

— Усе правильно. Кавіта Синг — це не її справжнє ім’я. Вона займалася фрілансом у Лондоні, коли вбили її нареченого. Вона повернулася, скористалася своїм журналістським псевдонімом і почала працювати на Ранджита. Вона сподівалася завдяки своїй журналістській діяльності колись дізнатися, що трапилося з коханим. Я чекала, поки Кавіта стане досить впливовою, щоб протистояти мадам Жу й перемогти її, а ще вийти сухою з води. Я творила її, подарувала їй владу. А потім прийшов день, на який вона чекала, і я все розповіла.

— Тож Кавіта стежить за мадам Жу, яка використовує її, щоб потрусити людей з книжки, аби відібрати втрачену владу, а коли Кавіта отримає книжку, то позбудеться мадам Жу?

— Саме так. Шахи, у які грають небезпечні жінки.

— Скільки Кавіті потрібно часу, щоб дістати книжку?

— Недовго.

— А Кавіта використає книжку, коли дістане її?

— О так,— розсміялася Карла.— Збудує океанські кораблі змін.

— Не знаю, котра з них лякає мене більше — Кавіта чи мадам Жу.

— Я ж казала, що ти неправильно оцінюєш Кавіту,— нагадала Карла.

— Я нікого не оцінюю. Я хочу жити у світі без каміння й без людей, у яких можна ним жбурляти.

— Я це знаю,— захихотіла вона.

— Що смішного?

— Те, що колись сказав про тебе Дідьє.

— Що?

— Лін має добре серце, а це — непростимо.

— Дякую, мабуть.

— А хочеш дізнатися, хто працюватиме в третьому офісі, внизу?

— Це дійсно ніч одкровень. Ти цим насолоджуєшся, правда?

— Цілком,— мовила вона.— То ти хочеш знати, хто буде за дверима номер три, чи ні?

— Звісно, хочу. Я хочу побачити тунель, бо ще й досі не бачив.

— Тобі не схочеться підписувати угоду про нерозголошення.

— Щоразу як ти підписуєш юридичний документ, Доля бере вихідний.

— Це Джонні Сигар,— повідомила вона.

— У кімнаті номер три?

— Так.

— Ну коли ти перестанеш красти моїх персонажів? Ти зібрала в «Амрітсарі» половину роману, а я навіть не почав його писати.

— Джонні започатковує власний бізнес із нерухомості,— провадила вона, мило мене ігноруючи.— Він спеціалізуватиметься на розселенні нетрищ.

— Оце буде райончик.

— Я його профінансувала,— зізналася вона.— З останніх Ранджитових грошей на хрещення.

Я трохи обдумав збільшення домочадців у готелі «Амрітсар».

— Навіть коли приїхала Карлеша,— сказав я,— Олег же все одно не їде, правда?

— Сподіваюся, що ні,— посміхнулася вона.— І ти теж. Тобі подобається цей хлопець.

— Справді подобається. А навіть більше він подобається мені, коли на тон знижує свою радість.

— А Навін сьогодні буде?

— Він працює над справою для Діви. Так чи так, ця дівчина вигадує способи тримати Навіна зайнятим і близько до себе.

— Гадаєш, вони зможуть бути разом?

— Я не знаю,— відповів я, намагаючись не сподіватися на щось, чого вони, може, й не бажали.— Але я знаю, що Навін ніколи не відмовиться від Діви. Хай що він каже, а він поведений на ній. А коли поєднуєш індуса з ірландцем, то дістаєш чоловіка, який не може відмовитися від кохання.

Клієнти кав’ярні «Любов&віра» зібралися на тротуарі, тримаючи футболки, й інколи ними обмінювалися.

— Що це там таке?

— Пам’ятаєш, слова Ідриса, які ми адаптували для футболки? Тої, яку ми дали Вінсону?

— Так.

— Вінсон і Ранвей використали нотатки Рендалла й зробили зі слів Ідриса написи на футболки. І роздають їх як подарунки на відкриття.

Неподалік нас молодик тримав футболку так, що можна було прочитати. Я прочитав слова разом з ним, зазираючи хлопцеві через плече.

Серце, повне жадоби, гордині чи ненависті, не може бути вільним.

Почувши ці слова Ідриса на горі, я погодився з таким твердженням і зрадів, побачивши, що вони збережені, що вони живі, що вони вийшли у світ, навіть якщо тільки на футболці. Я також мусив визнати, що занадто часто знаходив у собі часточки жадоби й гордині.

Але я вже був не сам. Як казала Ранвей, я возз’єднався.

— Ну, що скажеш? — поцікавилася Карла, дивлячись, як люди обмінюються цитатами Ідриса на своїх футболках.

— Учителі, як і письменники, ніколи не помирають, поки їх цитують.

— Я кохаю тебе, Шантараме,— сказала вона, пригортаючись до мене.

Я глянув на щасливу веселу юрбу, яка напхалася у вузьку кав’ярню. Люди, яких ми втратили за роки в Місті-Острові, теж могли б заповнити цей простір.

Забагато, забагато людей померло, але ще й досі вони залишалися живими, коли я про них згадував. І майже всі ці життя могли врятувати людяність і щедрість. Вікрам, Назір, Тарик, Санджай, Вішну та всі інші імена співали до мене, а останнім завжди йшов Абдулла мій брат. Абдулла, мій брат.

Карла розслабилася біля мене, її нога стукала в такт з музикою, що лунала з кав’ярні «Любов&віра». Я нахилив її обличчя до світла доки вона сама не стала світлом, і поцілував, і ми стали одним цілим.

Правда — це свобода душі. Ми дуже молоді у цьому молодому всесвіті й часто зазнаємо невдачі, ганьблячись, навіть якщо лише в свідомості. Ми боремося, коли мали б танцювати. Ми змагаємося, шахраюємо і караємо невинну природу.

Але це не те, чим ми є, це лише те, що ми робимо у світі, який створили для себе і в якому можемо вільно змінювати свої дії, у світі, який творимо кожної секунди свого життя.

У всіх речах, які справді мають значення, ми — одне ціле. Любов і віра, довіра і співчуття, родина і дружба, заходи сонця і пісні захоплення,— у кожному бажанні, народженому людством, ми — одне ціле. Наш людський рід цієї миті нашої долі — це дитина, яка дмухає на кульбабу, бездумно і без розуміння. Але подив у дитині — це і наш подив, і немає межі для добра, на яке ми здатні, коли поєднуються людські серця. Це правда про нас. Це історія про нас. Це значення слова Бог, ми — одне ціле. Ми — одне ціле. Ми — одне ціле.

Застереження

У книзі зображено деяких персонажів, які ведуть руйнівний спосіб життя. Автентичність вимагає, щоб вони пили, палили і вживали наркотики. Я не схвалюю алкоголізму, паління чи вживання наркотиків, так само як не схвалюю злочинів і злочинності як стилю життя чи жорстокості як дієвого засобу вирішення конфліктів. А схвалюю я докладання всіх зусиль, щоб бути чесними, правдивими, позитивними і творчими з собою та іншими.

Грегорі Девід Робертс

Примітки

1

Чилум — череп’яна або скляна люлька з розтрубом на кінці, використовується для куріння наркотиків.— Тут і далі прим. пер.

2

Парси — члени зороастрійської громади в Індії. Емігрували з Ірану на межі І — II тисячоліть н. е.

3

Синдром Туретта — це невралгічний стан, розвиток якого найчастіше починається змалечку. Людина, яка має таке захворювання, періодично видає неконтрольовані звуки, слова або виконує неконтрольовані рухи.

4

Мій дім — твій дім (ісп.).

5

Баллард — один зі старих бізнес-районів Південного Мумбаю (Бомбею).

6

Самадгі (санскр. — «гармонія», «занурення», «об’єднання») — в індуїстських і буддійських медитативних практиках — надприродний стан свідомості.

7

Гануман в індуїзмі — одне з головних божеств, має багато рис мавпи, воно наділене здатністю дарувати людині тривале життя.

8

Baskbeat — фоновий ритм у рок-музиці.

9

Курта — довга чоловіча сорочка; традиційний чоловічий одяг в Індії.

10

Дівалі — головне індійське свято-фестиваль, свято вогнів, фестиваль вогнів, що символізує перемогу світла над темрявою; своєрідний індійський «Новий Рік».

11

Маратхі — офіційна мова індійського штату Махараштра з центром у місті Бомбей.

12

Сарі (з хінді) — жіночий одяг у Південній Азії. Шматок тканини, один край якого обгортають навколо стегон у формі спідниці або шаровар, а інший — накидають на плече або голову.

13

Рудольф Штайнер — австрійський філософ-містик, письменник, езотерик, творець псевдонауки, відомої як антропософія. Основоположник вальдорфської педагогіки.

14

Схема Понці — шахрайська схема фінансової піраміди організована Чарльзом Понці в США й Канаді на початку XX століття.

15

Baba — в перекладі з хінді — «батько», форма шанобливого звертання.

16

Yaar — у перекладі з хінді — «друг», «брат», «чувак».

17

Salaam aleikum (араб.) — «Здоровенькі були!» або «Мир тобі!»

18

Wa aleikum salaam (араб.) — «І вам мир».

19

Баньян — національне дерево Індії, що має найбільшу площу крони у світі. Воно має не один, а тисячі стволів, що і послужило натхненням для створення майок з такою ж назвою.

20

Hathoda (хінді) — молот.

21

Аюрведа (санскрит) — мудрість життя. Є однією з найстаріших діючих медичних систем.

22

Сикхізм — одна з національних релігій Індії, поширена переважно у штаті Пенджаб.

23

Шантарам (маратхі) — мирна людина.

24

Пенджабі — мова, розповсюджена на півночі Індії та сході Пакистану. Входить до основних мов Індії.

25

Малаялам — дравідійська мова, поширена на півдні півострова Індостан, офіційна мова індійського штату Керала. Такою ж мовою розмовляють у сусідніх штатах Індії, країнах Африки, Близького Сходу, Сингапурі.

26

Бетель — трьохкомпонентна жуйка, до якої входять листя рослини бетель, горіх вічнозеленої пальми Areca Catachu, вапно. Діє як легкий наркотик. Також дезинфікує та тонізує.

27

Бганг — психотропний засіб, який отримується з чоловічих і опилених жіночих рослин коноплі.

28

Адрак (хінді) — імбир.

29

Shukran Allah (араб.) — дякуючи Аллаху.

30

Хан — титул монарха, феодального правителя в багатьох країнах Сходу в середні віки, а також особа, яка мала цей титул.

31

Суфізм — містико-аскетична течія в ісламі.

32

Chutiya (хінді) — вилупок.

33

Bahinchиdh (хінді) — наволоч.

34

Боллівуд — неформальна назва кіноіндустрії індійського міста Мумбай (колишній Бомбей). Назва виникла за аналогією з Голлівудом, як мовна контамінація слів Бомбей і Голлівуд.

35

Дготі — традиційний чоловічий одяг в Індії. Являє собою прямокутний шматок тканини, який обмотують навколо ніг, а один з кінців пропускається між ногами.

36

Madachudh — виродок, сучий син.

37

Каваллі — класична індійська музика суфіїв.

38

Урду — це індоарійська мова, що є офіційною мовою Пакистану.

39

Тринкомалі — місто-порт на північно-східному березі Шрі-Ланки.

40

Рупія — грошова одиниця Індії та ще кількох країн Південної Азії.

41

Фірні — молочний десерт на основі рисового борошна.

42

Рабрі — індійський рецепт на основі молока, спецій, горіхів і фруктів.

43

Фалуда — десерт, виготовлений з трояндового сиропу, вермішелі, тапіоки, з додаванням молока або води.

44

Фрактал (лат. fractus — подрібнений, зламаний, розбитий) — складна геометрична фігура з властивістю самоподібності, тобто складена з декількох частин, кожна з яких подібна всій фігурі цілком.

45

Банк голосів — це коли люди підтримують на виборах політиків зі своїх каст, а за це отримують вигоди.

46

Паан (хінді) — листок. Ароматична жувальна суміш, поширена в Індії. В її основі — горіх бетеля.

47

Огоні — одна з нацменшин Нігерії, яких нараховується приблизно 500 тис. осіб.

48

Chudh (хінді) — лайливе слово. Може означати вишкребок.

49

Gandu (хінді) — покидьок.

50

Thik hai (хінді) — досить справедливо.

51

Бакшиш (перс.) — хабар, дарунок.

52

Дхал — індійська страва: суп-пюре з гороху або інших бобових, приправлений карі.

53

Алу-гобі — індійська страва з тушкованої картоплі з цвітною капустою, куркумою та іншими спеціями.

54

Пейот — кактус, що відомий своїми галюциногенними властивостями завдяки речовині, яка в ньому міститься,— мескаліну.

55

Tamasha (хінді) — спектакль.

56

Na (хінді) приблизно перекладається як «еге ж», «чи не так», «ні».

57

Сальвар (шарвар) каміз — це традиційний східний костюм з трьох частин: сальвар — шаровари або штани, каміз — довга блуза, дуката — велика хустина або палантин. Його ще називають Пенджабі.

58

Dall-roti — індійська вегетаріанська страва, коржі (перепічки) з чечевичним супом.

59

Мітхун Чакраборті — відомий боллівудський актор, який знявся більш як у 250 фільмах.

60

Кустард (кастед) — англійський заварний крем, приготований з яєць, молока, вершків і цукру.

61

Rogers Raspberry — малинова содова.

62

Гарлан Елісон — американський письменник-фантаст.

63

Мауріц Корнеліс Ешер — нідерландський художник-графік. Досліджував поняття нескінченності та симетрії.

64

Гобі — індійська пісна страва.

65

Гошт — індо-пакистанська страва: шматочки м’яса (здебільшого баранина) в соусі з цибулі та помідорів.

66

Контактор — особа, яка підтримує зв’язок між агентством і клієнтом.

67

Бгел-пурі — традиційна індійська страва, що готується з повітряного рису, картоплі, смаженої локшини, червоної (або білої) цибулі, коріандру та інших спецій.

68

Пав-бгаджі — індійське овочеве пюре, до якого входять картопля, помідори, цвітна капуста, цибуля, горох і приправа пав-бгаджа-масала.

69

Пакоди — індійський фастфуд. Це шматок м’яса або овочі, вмочені у приправлене масло й обсмажені.

70

Франжипані (або плюмерія) — маленьке квітуче ароматне дерево, яке в Індії називають деревом життя.

71

Офіційна назва — Шосе Шагіда Бгаґат Синга.

72

Етнічна група, яка походить з Раджастану в Індії.

73

Zaveri Bazaar — ринок ювелірних прикрас у Південному Бомбеї. 65% всіх торгівельних операцій з золотом відбувається на цьому ринку.

74

Пакора — овочі, смажені в тісті та з різними спеціями. Можна використовувати будь-які овочі.

75

Парата — різновид індійського хліба. Він є листковим, а інколи ще й начиняється.

76

Chamcha — індійська лайка, «сраколиз».

77

Honky — образливий термін, яким у гетто чорношкірі називають білих.

78

Гарлем — район-гетто в Нью-Йорку.

79

Кісмет — доля, фатум в ісламі.

80

Маверік — американська тактична ракета класу «повітря — земля».

81

Концертина — музичний інструмент, що має вигляд шестигранної гармонії.

82

Punkah — ручне віяло, яке часто використовувалося в Індії.

83

Dommage (фр.) — на жаль.

84

Biensur (фр.) — безумовно, звісно.

85

Лантана — кущова рослина родини вербенових.

86

Коан — коротке оповідання, питання, діалог, що зазвичай не має логічної підоснови, часто містить алогізми й парадокси, доступні швидше інтуїтивному розумінню. Притаманний дзен-буддизму.

87

Мірмідоняни — тут: поплічники, вірні слуги.

88

Курта — традиційний азійський одяг. Вільна сорочка до колін, яку носять як чоловіки, так і жінки.

89

Варанасі (раніше Бенарес або Банарас) — місто в північно-східній частині Індії. Це місто вважається священним для індусів, буддистів і джайнів. Одне з найдревніших міст на світі.

90

Садгу — аскет або йог в індуїзмі (та в джайнізмі), який більш не прагне здійснення трьох цілей життя індуїзму: ками (плотської насолоди), артги (матеріального розвитку) і навіть дгарми (закону).

91

Брахмани — жерці в індуїзмі. Представники найвищої з чотирьох варн (каст).

92

Уд — удове (агарове) дерево. Часто використовується в парфумерії та релігійних обрядах.

93

Бонсай — це традиційне японське мистецтво вирощування карликових мініатюрних дерев у домашніх умовах.

94

Ричард Філіпс Фейнман — американський фізик, один з творців квантової електродинаміки. Лауреат Нобелівської премії з фізики 1965 року.

95

Місто Ченнаї (колишня назва — Мадрас) розташоване на березі Бенгальської затоки.

96

Тамільська мова — дравідійська мова. Є рідною приблизно для 66 мли. людей. Вона є офіційною мовою індійського штату Таміл-Наду (столиця — Ченнаї), а також однією з офіційних мов Сингапуру та Шрі-Ланки.

97

Сингальська мова — мова сингалів, найбільшої етнічної групи Шрі-Ланки.

98

Відділ досліджень і аналізу (Research and Analysis Wing) — служба зовнішньої розвідки Індії.

99

Британський корабель 18-го століття, відомий завдяки заколотові на ньому, який призвів до утворення поселення на острові Піткерн.

100

Маа Дурга — верховна влада і мати всіх богів і богинь в індуїзмі, вона є початковою істотою і винищувачем демонів.

101

Ja (нім.). — так.

102

Mebboob (хінді) — коханий.

103

Саронг — декоративна тканина у Південно-Східній Азії; також різновид спідниці, яку носять на Яві, Малайському півострові та в Таїланді.

104

Нава, неф (архіт.) — витягнуте у довжину приміщення (або частина приміщення), відокремлене рядом колон чи стовпів.

105

Муедзин (араб, муаззін) — людина, яка закликає мусульман на молитву.

106

Prem Qaidi — «Заручники кохання», індійський фільм 1965 року.

107

Джелато — італійський заморожений десерт, що виготовляється з молока, вершків та цукру, з додаванням ягід, горіхів, шоколаду і свіжих фруктів.

108

Рудольф Нурієв — радянський, французький і британський артист балету і балетмейстер.

109

Я зачарований, пане (фр.).

110

Coonda — горлоріз. Слово використовується в Індії, Пакистані і Бангладеші.

111

Принцип витягнутої руки — це принцип оподаткування взаємозалежних компаній. Відповідно до правила витягнутої руки, розрахунок податкових зобов’язань робиться за ринковими цінами між взаємозалежними платниками податків, начебто компанії були незалежні.

112

Хар — місто в Пакистані.

113

Бонобо — чорний карликовий шимпанзе, який зустрічається в лісах Центральної Африки.

114

Ентропія (з грец.— поворот, зміна, перетворення) — у теорії інформації — міра невизначеності ситуації.

115

Ситар, сетар — музичний інструмент типу лютні. Поширений у арабських країнах, у Північній Індії, а також в Узбекистані, Таджикистані.

116

Matka — традиційний індійський глечик, в якому зазвичай тримають воду.

117

Масала-доса — традиційна південно-індійська страва, яку зазвичай готують на сніданок. Це хрумкі млинці з картопляною начинкою.

118

Муслін — тонка бавовняна або шовкова тканина.

119

«Данієль Деронда» — один з романів англійської письменниці Мері Енн Еванс, яка писала під псевдонімом Джордж Еліот.

120

Чонсам — китайський традиційний жіночий халат з розрізом.

121

Хадж — це паломництво в Мекку, яке бодай раз у житті повинен здійснити кожен правовірний мусульманин чоловічої статі. Слово «Хадж» в перекладі з арабської означає «йти вперед».

122

Ідлі — це традиційні азійські коржики з рису чи сочевиці, які часто подаються з самбаром — рідким соусом з невеликою кількістю овочів.

123

«Джаганґір» — відома художня галерея в Бомбеї.

124

Бінді — знак правди, або «третє око». Це прикраса обличчя (у центрі чола, трохи вище брів) у вигляді темної крапки, коштовної прикраси, мальованого символу чи певного знаку.

125

Lauda lasoon — це сільська південно-азійська лайка, яка не має особливого значення. Lauda означає чоловічий статевий орган, a lasoon — це часник.

126

Saala lukka — це теж форма сільської лайки, де saala — сучий син, a lukka — лайдак чи падлюка.

127

Y’АІІаh — з арабської означає «О Господи!».

128

Мантилья — в Іспанії мереживна біла або чорна жіноча накидка, що накриває голову та плечі.

129

Бурха (також паранджа, інколи чадра) — верхній жіночий одяг у мусульманських жінок. Це довгий халат, який покриває навіть голову, а на обличчі є спеціальна сітка — чачван.

130

Majlis (араб.) — вітальня.

131

Сагіб — ввічливе звертання до європейців у колоніальній Індії.

132

Я зачарований, мсьє (фр.).

133

Ніссеніський барак (куонсентський ангар) — ангар напівциліндричної форми з гофрованого заліза. Під час Другої світової війни використовувався як тимчасова армійська казарма або господарська будівля.

134

Ідеться про Великий голод в Ірландії 1845-1849 рр.

135

Суфізм — езотерична течія в ісламі, що проповідує аскетизм та повну духовність.

136

Кадуцей — у греків та римлян жезл оповісників волі богів, атрибут Гермеса, що володів здатністю примиряти. Мав форму палиці, обвитої двома зміями, або крилатої палиці.

137

Bonne chance (фр.) — успіху.

138

Dudhwallah — з хінді дослівно перекладається як «людина з молока».

139

Бір’яні — індійська страва з гострого рису з м’ясом, рибою чи овочами.

140

Тандир (або тандур в Індії) — східна керамічна піч для приготування м’яса, птиці, риби, коржів.

141

Нікаб — частина гіджабу: тканина, яка затуляє обличчя.

142

Тришула або трисула — в індуїзмі різновид списа, увінчаного тризубцем, який тримає в одній руці бог руйнування Шива. Кожен гостряк символізує певну силу (шакті): пристрасть, рух, мудрість.

143

Бганґра — це швидкий північно-індійський танець, трохи схожий на європейські народні танці.

144

Кирпан — церемоніальний кривий ніж, який завжди мають носити при собі чоловіки-сикхи.

145

Kara — сталевий браслет, який традиційно носять сикхи.

Нині вокзал «Чатрапаті Шиваджі».

146

Нині вокзал «Чатрапаті Шиваджі».

147

Даліти, або недоторканні — парії, найнижча верства населення в Індії. Це люди, які не належать до жодної з чотирьох каст, або, як іноді кажуть, належать до так званої п’ятої касти.

148

У практиках БДСМ — жінка, яка виконує роль домінування.

149

Киянка — столярний молоток з деревини твердих порід, поліуретану або гуми.

150

Bury Му Heart at Wounded Knee — книга американського історика і письменника Ді Брауна.

151

Музичний інструмент, маленькі тарілочки, які чіпляються на пальці.

152

Кураре — це вид ліани, що росте в Південній Америці. Її використовують для виготовлення отрути.

153

Йоргос Сеферіс — видатний грецький дипломат, лауреат Нобелівської премії з літератури 1963 року, один з найталановитіших поетів XX століття.

154

І ти (фр.).

155

Ронін уфеодальній Японії — самурай без господаря.

156

Дготі — прямокутний шмат тканини, який обертається навколо стегон з пропусканням одного з кінців матерії між ногами, щоб зав’язати вузол.

157

Рудракша — вид вічнозелених широколистих дерев родини елеокарпових. З висушених плодів рудракші виготовляють однойменні чотки або намиста.

158

Думаю значить існую (лат.).

159

Нічого (ісп.).

160

Алюзія на одне з питань, які піднімалися у схоластичних диспутах пізнього середньовіччя: «Скільки янголів може вміститися на кінчику голки?»

161

Пулао — індійський варіант плову.

162

Дорога до Дамаска — раптовий поворотний пункт в житті людини. За приклад береться раптова зміна переконань святого Павла (тоді Саула) дорогою з Єрусалима до Дамаска з наміром заарештувати християн.

163

Швидко (італ.).

164

Лімб в католицизмі — місце перебування душ, що не потрапили в рай, пекло або чистилище.

165

Калі — індуїстська богиня війни, вічної сили, часу і змін, смерті та знищення, а ще дружина Шиви.

166

Янтра в індуїзмі — зображення, якому приписують магічні властивості. Це графічний аспект Божества, уявлення про Всесвіт, а також карта свідомості.

Content

Грегорі Девід Робертс
Тінь гори

Частина I

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Частина II

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Частина III

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Частина IV

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Частина V

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Частина VI

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Частина VII

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Частина VIII

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Частина IX

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Частина X

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Частина XI

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Частина XII

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Частина XIII

Розділ 72

Розділ 73

Розділ 74

Розділ 75

Розділ 76

Розділ 77

Частина XIV

Розділ 78

Розділ 79

Розділ 80

Розділ 81

Розділ 82

Розділ 83

Розділ 84

Частина XV

Розділ 85

Розділ 86

Розділ 87

Розділ 88

Розділ 89

Розділ 90

Розділ 91

Застереження

Примітки