Девід Саттер

МЕНШЕ ЗНАЄШ, КРАЩЕ СПИШ

Шлях Росії до терору та диктатури за Єльцина і Путіна

Пам’яті жертв облоги театру на Дубровці, душогубства у школі в Беслані та підривів житлових будинків у містах Росії

ПЕРЕДМОВА ДО УКРАЇНСЬКОГО ВИДАННЯ

Девід Саттер — публіцист яскравий, іронічний і легендарний. В радянські часи західні журналісти приїжджали час від часу у Радянський Союз і під наглядом псевдо-журналістів з АПН та інших філій КДБ записували інтерв’ю із спеціально відібраними для них співрозмовниками. Девід багато років жив у Москві, він вільно володіє російською. Це дозволило йому, на відміну від інших, справді розуміти та описувати радянську дійсність, товаришувати з дисидентами, намагатися допомогти людям, які мали сміливість боротися з тоталітаризмом в часи, коли це здавалося абсолютно не перспективним.

Ми познайомились з Девідом під час Революції гідності і я запросив його дати інтерв’ю для телеканалу «Еспресо», який тоді лише народився. Я був свідком його жалю, коли російська влада оголосила його персоною non-grata та відмовилася видати візу. Тому що Девід дуже любить Росію. Він не сприймає будь-яких утисків демократії, приниження людської гідності та знецінення людського життя. Саттер є одним з найбільших критиків не лише путінського режиму, а й клептократії Єльцина і радянського тоталітаризму, сталінської диктатури. Більшість його журналістської кар’єри пов’язана з викриттям «ват» російської влади і російського суспільства. Але викриття ці завжди пишуться не з ненавистю, а з любов’ю та співчуттям. Його предки походять з Чорнобиля. Девід часто любить згадувати про це і каже, що почувається в Україні, як вдома. Можливо тому, останній розділ цієї книжки присвячується Україні. Але він не про Україну. А про злочини та агресію росіян під час та після останньої революції. Саттер згадує, що Путін, прийшовши до влади, в першій же своїй промові наголосив, що турбуватиметься про росіян, які живуть за межами його країни. Уже тоді це мало багатьох насторожити і злякати. Але світ зрозумів небезпеку агресивного російського імперіалізму лише тоді, коли Україна дозволила собі вибороти справжню незалежність, а російські солдати зайшли в Крим і на Донбас.

Книжка, яку ви зараз будете читати, — це новітня історія Росії, історія сконцентрована і надзвичайно повчальна. Девід зумів знайти відповіді на ті питання, які турбують зараз українців. Росіяни хороші, а Путін поганий? Путін поганий, а російські ліберали хороші? Росія — потужна країна Сходу чи клептократична імперія, яка загниває? Саттер не теоретично розмірковує над цими питаннями, а пише про країну, яку глибоко знає та відчуває, з якою прожив власне журналістське життя. Ось як він пише про те, чому російські ліберали, трансформуючи країну, відразу заклали в неї міни, вибух яких привів до влади Путіна: «...ні Єльцин, ні «молоді реформатори», яким він доручив проведення реформ у Росії, не виказали жодного розуміння необхідності запровадження верховенства права та традиції поваги до людини. Для Єльцина та реформаторів мета полягала в досягненні «точки неповернення», коли реставрація соціалізму буде вже неможливою, незалежно від волі народу. Власність належало передати в приватні руки якомога швидше, й це зробили, не дуже переймаючись тим, хто і на яких підставах її отримував. Виникав капіталізм. Здійснивши наймасштабнішу в історії мирну незаконну передачу власності, так звані реформатори створили умови для криміналізації усієї країни...». Це чесна і точна характеристика, порівнюючи виникнення капіталізму в Україні, бачимо, що і наше суспільство майже не відрізняється від російського. З трьох характерних ознак цього пострадянського суспільства лише одної ми змогли позбутися. Українці на відміну від росіян знищують будь-яку авторитарну політичну систему, як тільки вона стає загрозою збереженню нашої незалежності. В усьому іншому і наші, і російські хвороби схожі, але ми намагаємося лікуватися, а росіяни не знаходять у собі і у своєму народові сил для цього.

Саттер послідовно описує правління Єльцина, його бажання уникнути відповідальності за власні злочини і перш за все за обмеження демократії, розстріл парламенту, що привело до влади Володимира Путіна. Цинізм російської системи призвів до знищення мирних громадян у будинках, що злітали в повітря, забираючи з собою сотні жертв, отруєння людей у концертному залі, розстріл школярів у Беслані. Але найстрашніше не в тому, що російська влада не цінує людського життя, а в тому, що російське суспільство після цих злочинів ще більше підтримує таку владу. І в цьому теж відмінність між росіянами та українцями, які здатні були під час Майдану мільйонами виходити на вулиці після побиття студентів, нападів та викрадень громадських активістів, спроб силою зупинити мирний протест. Звичайно, Девід Саттер мріє, щоб і в Росії нарешті народилось демократичне європейське суспільство. І тут значна роль відводиться нам, українцям. Наш успіх повинен стати прикладом для росіян. Саттер критикує російську опозицію за нерозуміння діагнозу їхнього суспільства. Він пише: «Російська опозиція охоче критикує корупцію. Але корупція є лише одним із симптомів глибшої хвороби — нехтування цінністю окремої людини заради гаданих потреб держави. Боротьба з корупцією без урахування цього засадничого принципу ризикує завершитися усуненням однієї групи корумпованих керівників і заміною їх іншою групою — такою самою чи ще гіршою...». Читаєш таке про Росію і мимоволі думаєш ніби про нас, українців, написано.

Уже після мого знайомства з Девідом я прочитав про його пригоди в Радянському Союзі в книжці Олександра Подрабінека «Дисиденти». Серед людей, про яких пише відомий дисидент, правозахисник і журналіст, — Андрій Сахаров, В’ячеслав Чорновіл, Мирослав Маринович. Подрабінек описує щиру і чесну боротьбу та самопожертву радянських дисидентів, серед яких було багато українців. Один з цього покоління — Девід Саттер. Він чесно розповідав світові про злочини радянської імперії. Завдяки його розповідям декілька камінців з фундаменту цієї імперії було вибито. В книжці, які Ви зараз читатимете, Девід чесно і глибоко описує природу режиму, падіння якого принесе мир багатьом народам і дозволить нарешті народитися ще одній цивілізованій європейській нації.

Микола Княжицький,

Народний депутат України,

Голова Комітету Верховної Ради України

з питань культури і духовності,

засновник телеканалу «Еспресо»

ПОДЯКИ

Маючи на меті описати, що в Росії пішло не так після розпаду СРСР, я користувався підтримкою певного числа інституцій, без яких здійснення цього задуму було б неможливим. Тому хочу висловити глибоку вдячність Фонду Сари Скайф, Фонду Сміта Ричардсона, Фонду Вільяма Г. Доннера та Фонду Ергарта, а також Майклу Глебі, Наді Шадлов, Маріну Стрмекі, Інгрід Грегг, Монтгомері Брауну та Кертіну Вінзору. Також хочу згадати свого давнього доброчинця та друга Деніела Мак-Майкла, який помер 23 вересня 2013 року.

Мої сини, Рафаель і Марк, читали перші редакції рукопису й допомагали мені корисними пропозиціями та зауваженнями. Дякую також Товариству Генрі Джексона, яке допомогло мені з отриманням дозволу на перебування у Великій Британії після мого вигнання з Росії у грудні 2013 року.

Здолавши півпуті життя земного,

я раптом опинився в темній хащі,

бо втратив правоту шляху прямого.

О, як повім про ті місця пропащі,

бо дебр така постала непроглядна,

що й згадку страх не полиша нізащо!

Страшніш од неї смерть лише всевладна;

але й добро там довелося стріти,

тому про все я оповім докладно.

Данте Аліг’єрі, Пекло

(пер. Максима Стріхи)

ПЕРЕДМОВА

23 грудня 2013 року мені повідомили, що російське МЗС нарешті дозволило видати мені візу й надало номер листа-підтвердження. Я тоді жив в орендованій квартирі в Києві, на вулицях якого розгорталася революція, і писав щоденник для радіо «Свобода» та інші тексти про ті надзвичайні події, які водночас надавали одному народу свободу й штовхали світ до нової кризи.

Попри всю винятковість подій в Україні, я дуже прагнув завершення бюрократичних процедур у Росії. Я чекав на російську візу вже три тижні і хотів повернутися до Москви, де сподівався осісти принаймні на кілька років після того, як мав лише короткотермінові відрядження зі Сполучених Штатів. Після отримання звістки про дозвіл мені залишалося тільки піти до російського консульства й повідомити номер листа-підтвердження разом із заявою та фотографією.

Напередодні Різдва я прийшов до консульства, його співробітники провели мене до консула, який тепло привітав мене й попросив зачекати, поки він знайде лист-підтвердження. За півтори години він повернувся й сказав, що знайшов номер листа у журналі консульства, але самого документа там немає. На моє прохання він ще двічі пошукав листа, але марно. Тоді я запитав його:

«Чи пам’ятаєте ви якийсь випадок, коли МЗС видавало номер дозволу без супровідного листа?» — «Ні, — відповів він, — ніколи».

Повернувшись додому, я зателефонував до МЗС у Москві й пояснив ситуацію Льву Львовичу — співробітнику департаменту інформації і преси. Було схоже на те, що його це здивувало, він сказав, що має проконсультуватися з начальством. За півгодини він порадив мені наступного дня знов зателефонувати до посольства й попросити першого секретаря Олексія Грубого. «Сталася якась помилка, — сказав він, — але Грубий потурбується, аби я отримав візу».

Того вечора на майдані Незалежності — в епіцентрі київського повстання проти режиму — демонстрували мій документальний фільм про крах СРСР «Доба безумства». Близько ста чоловік простояли годину і сорок хвилин за температури нижче нуля в імпровізованому відкритому кінотеатрі, спостерігаючи за розповіддю про долі звичайних людей під час розвалу Радянського Союзу. Наступного ранку я давав інтерв’ю київському «Еспресо ТВ» — телевізійному та інтернет-каналу, що висвітлював події на Майдані. Після інтерв’ю я зателефонував до посольства, й мене з’єднали з Грубим.

Україна святкує Різдво за православним календарем, тож усі установи, зокрема, посольство Росії, 25 грудня працювали. Грубий, який чекав на мій дзвінок, сказав, що має зачитати мені офіційне повідомлення: «Компетентні органи вирішили, що ваша присутність на території Російської Федерації є небажаною». Моє клопотання про в’їзд до Росії було відхилено. Вислів «компетентні органи» вживається в Росії для позначення Федеральної служби безпеки (ФСБ). Формула «ваша присутність є небажаною» застосовується у випадках, коли йдеться про шпигунів. Я ніколи раніше не чув, щоб її застосовували до журналістів.

Російська влада не висловила заперечень проти жодної з моїх публікацій. Моє попереднє перебування в Москві тривало лише три місяці, впродовж яких я встиг лише відкрити банківський рахунок, познайомитися з роботою Російської служби радіо «Свобода», де мав працювати консультантом, та знайти собі квартиру. Єдина велика моя стаття про Росію стосувалася знищення Єльциним російського парламенту двадцять років тому, в 1993-му році. І все ж таки моє вигнання не було цілковитою несподіванкою. Як написав у газеті «The Moscow Times» Віктор Давидов, дивним було не моє вигнання, а «те, що воно не відбулося набагато раніше»[1].

Коли в 1976 році я вперше почав працювати в Росії кореспондентом лондонської газети «Financial Times», я швидко усвідомив, що Росія — це якийсь інший світ, і зрозуміти його можна, лише вивчаючи подробиці життя окремих росіян. Ці мої спроби осмислення долі Росії завершилися моїм вигнанням з країни 1979 року за «хуліганство». Уникнути цього мені вдалося завдяки тому, що британський і американський уряди пообіцяли вислати у відповідь радянських кореспондентів, тож я залишався в СРСР до 1982 року, а потім поїхав писати свою першу книжку «Доба безумства»: занепад і крах Радянського Союзу». Саме її було покладено в основу фільму, показаного напередодні Різдва на Майдані.

У 1980-х роках мені відмовляли у радянських візах, і потрапити до країни в рамках репортерського відрядження мені вдалося лише двічі, і знов після погрози Госдепартаменту США застосувати такі самі заходи проти радянських кореспондентів, якщо мене не пустять до СРСР. У 1990 році, коли вже йшла «перебудова», я надалі залишався в «чорному списку», я був, мабуть, останнім журналістом, з якого все ще не зняли заборону на роботу. У разі її подовження часопис «Reader’s Digest», для якого я писав статті про Росію, погрожував скасувати плани щодо свого російськомовного видання. Радянські органи влади заохочували західні інституції працювати в Москві, тож, зіткнувшись із ультиматумом часопису, вони вирішили поступитися.

Впродовж наступних двох десятиліть я вільно подорожував Росією, написавши в підсумку дві книжки та сотні статей. У 1999 році, після того як у Росії було висаджено в повітря чотири житлових будинки, що вбило уві сні сотні мешканців і дало привід для початку другої Чеченської війни. Ця війна привела до влади Володимира Путіна. У своїх статтях я висловлював думку, що підриви було здійснено не чеченськими бойовиками, а ФСБ. Я стверджував також, що в 2004 році рішення російських військових відкрити вогонь із вогнеметів по спортивному залу школи в Беслані, захопленої терористами, внаслідок чого загинуло 338 заручників, було злочином проти людяності[2].

Попри всі свої критичні оцінки ситуації в Росії, я регулярно отримував візи, і люди, пов’язані з російською владою, вказували на мене як на приклад толерантності режиму до свободи слова. Насправді ж ця толерантність ґрунтувалася на вірі влади в здатність маніпулювати громадською думкою Заходу. Картина сучасної Росії, намальована західними журналістами та науковцями, навряд чи була принадною, але і не відображала реальний моральний занепад країни.

Одним із прикладів успішного маніпулювання західною думкою був Валдайський дискусійний клуб, організований як певний засіб впливу на провідних світових експертів із російської тематики — як журналістів, так і науковців. Вважалося, що однією з головних переваг цих зустрічей була можливість ставити запитання Путіну та іншим російським високопосадовцям у нібито неформальній обстановці. Російські офіційні особи не шкодували свого часу та гостинності, але завжди жорстко контролювали процес, даючи детальні відповіді на підготовлені запитання та ігноруючи або відповідаючи абияк на ті, що містили хоча б натяк на критику. Учасники зустрічей, які не хотіла ображати господарів, побоюючись залишитися без нових запрошень, займалися самоцензурою, на що й розраховували російські можновладці. Потім учасники Валдайського клубу, повертаючись на Захід, часто хизувалися інформацією, отриманою безпосередньо від російських керівників, і, як папуги, повторювали те, що їм розповіли.

Успішність Валдайських зустрічей віддзеркалювали заголовки статей на кшталт вміщеної на сайті Бі-Бі-Сі 20 вересня 2013 року, на десяту річницю форуму: «Путін блискуче картає Захід на Валдайському саміті»[3]. У цьому матеріалі описується, як Путін у своїй вступній промові розкритикував Захід за втрату зв’язку з християнством. Лілія Шевцова у книжці «Самотня держава» цитує британського науковця Річарда Сакву, який сказав, що не брав би участі у Валдайському форумі, якби це було просто «промиванням мізків». Натомість його учасники, за словами Сакви, «відчули еволюцію цієї країни, її впевненість у собі, її консолідацію»[4], що й підтвердило ефективність процесу промивання мізків.

Проте здатність Росії маніпулювати думкою іноземців була обмежена зовнішніми обставинами. У грудні 2013 року, коли я чекав на поновлення моєї російської візи, криза в Україні сплутала всі карти. Машкара лібералізму успішно вводила світ в оману щодо справжнього характеру російського режиму, але якщо цей режим відчував пряму загрозу, як у випадку з подіями в Україні, йому доводилося вдаватися до кроків, які руйнували цю ілюзію.

Своїм багаторічним перебуванням у Москві я завдячував бажанню цього режиму зберегти обличчя. Російським посадовцям подобалося підкреслювати, що з часів «холодної війни» жоден американський журналіст не був висланий із країни. Однак із початком української кризи представники влади вочевидь вирішили, що моє перебування в Москві — це розкіш, якої вони більше не можуть собі дозволити.

Насправді зрозуміти Росію дуже легко, але для цього треба навчитися одної дуже важкої речі — вірити в неймовірне. Західні люди ніяковіють, бо підходять до цієї країни із західними критеріями, не усвідомлюючи, що Росія — це світ, який ґрунтується на геть іншій системі цінностей. Якщо для уродженця Заходу є самозрозумілим, що людина являє собою самоцінність, а не просто сировину для облудних схем корумпованих політичних лідерів, то йому важко уявити, що в Росії так думають не всі. Аби збагнути російську дійсність, треба погодитися з тим, що керівники цієї країни справді здатні висадити в повітря сотні співгромадян заради збереження своєї влади. Що вони справді здатні віддати наказ про атаку вогнеметами спортивного залу, заповненого безпорадними батьками та дітьми. Варто лише припустити, що неможливе є можливим, тоді сходження Володимира Путіна до вершин влади виглядає цілком логічним.

13 квітня 2015 р.,

Блумсбері, Лондон, Англія

1. ВИБУХИ В ЖИТЛОВИХ БУДИНКАХ, 1999 РІК

Влітку 1999 року, коли доба Бориса Єльцина наближалася до завершення, ті, хто перебував на верхівці влади в Росії, відчували страх за свою свободу й навіть життя. Попри наявність ознак одужання економіки, більшість громадян продовжували жити в бідності й місяцями чекати на зарплатню. Оточення Єльцина відчувало дедалі більшу відособленість від народу і зростаючу ненависть через свою роль у пограбуванні країни. За інформацією тих росіян і представників Заходу, хто мав доступ до кремлівського керівництва, головні члени «сім’ї» Єльцина — Тетяна Дьяченко, донька президента, Борис Березовський, її довірений радник і найбагатша людина країни, та Валентин Юмашев, член Ради Безпеки та майбутній чоловік Дьяченко, — жили в страху перед жорстокою розплатою. Багато хто був переконаний, що вони ніколи не поступляться владою.

Однак за дванадцять днів — з 4 по 16 вересня — все змінилося. У Москві, Буйнакську та Волгодонську було підірвано чотири житлових будинки, і всі запеклі дискусії довкола корупції та приватизації, що точилися в країні, були раптом забуті. Вісім років пострадянської історії Росії спресувалися в шокуючі картини людських тіл, витягнутих із-під уламків підірваних будинків.

Щойно призначений на посаду прем’єр-міністра Володимир Путін досконало сформулював жагу помсти, що панувала в країні. Двадцять четвертого вересня він сказав: «Ми переслідуватимемо терористів скрізь. Якщо в аеропорту — то в аеропорту, а якщо, вибачте, в туалеті їх знайдемо, то й у сортирі замочимо... Це питання закрито раз і назавжди»[5].

Російські посадовці стверджували, що в цих вибухах був «чеченський слід»[6]. Формулювання було (дивним, нетиповим): не докази, а «слід». Чеченці наполягали на тому, що не мають жодного стосунку до цих вибухів[7], і доказів їхньої участі так і не було надано. Але російські війська вже билися з чеченськими бойовиками в Дагестані, і країна відчайдушно шукала, на кого покласти провину. Росіяни були проти подальших дій у Чечні, але після підривів житлових будинків їхній настрій змінився[8]. Тепер вони були готові до нової чеченської війни.

Цю таємницю — хто підривав будинки в 1999 році — так і не було розкрито. А ті дані, які існують щодо виконавців, вказують не на чеченських терористів, а на кремлівське керівництво та ФСБ.

Коли на католицьке Різдво 2013 року мені сказали, що «компетентні органи» вирішили, що моє перебування на території Російської Федерації є «небажаним», я був упевнений, що найголовнішою причиною стала моя роль у розслідуванні вибухів 1999 року. Багато хто з журналістів питав мене: «Чому вони вирішили вислати тебе, а не когось іншого?». Російська влада терпіла мою присутність протягом десяти років після публікації моєї книжки «Темрява на світанку: виникнення російської кримінальної держави», в якій я покладав відповідальність за вибухи на ФСБ. Гадаю, це пояснювалося тим, що моє вигнання привернуло б увагу до епізоду, про який решта світу, здавалося, вже забула.

Але, коли я прибув до Москви у вересні 2013 року, влада Путіна слабшала. У Москві відбулися масові акції протесту, а в Україні спалахнула народна революція. Питання підривів житлових будинків ніколи не зникало цілком із порядку денного в Росії, а тепер чутки стали голоснішими. У нових умовах влада не збиралася дозволяти вільно дискутувати на цю тему.

Єльцинська Росія навесні 1999 року була державою, враженою зубожінням і криміналізацією, і ніхто не міг бути впевненим у тому, що призначені на червень 2000 року президентські вибори відбудуться. Рейтинги Єльцина і його новопризначеного прем’єр-міністра та найімовірнішого наступника Володимира Путіна дорівнювали 2 відсоткам[9]. Було майже неможливо уявити, що хтось пов’язаний із Єльциним зможе перемогти на вільних виборах. Дехто навіть побоювався, що Єльцин знайде привід для оголошення надзвичайного стану і вибори не відбудуться.

6 червня 2000 року Ян Блумгрен, московський кореспондент шведської газети Svenska Dagbladet, повідомив, що одне угруповання в Кремлі серйозно обмірковує «терористичні вибухи бомб, в яких можна було б звинуватити чеченців»[10]. У випуску газети «Московская правда» за 22 червня військовий журналіст Олександр Жилін з посиланням на «надійні джерела в Кремлі» написав, що особи, близькі до Дьяченко, планують використати теракти для дискредитації мера Москви Юрія Лужкова, який виявився одним із найсерйозніших політичних опонентів Єльцина. План мав назву «Буря в Москві» й передбачав напади на штаб-квартири ФСБ та МВС, на Раду Федерації, викрадення людей чеченськими повстанцями з метою подальшого викупу і війну між кримінальними бандами. Все це мало створити враження, нібито Лужков втратив контроль над містом[11]. Також у червні Росія почала нарощування військової присутності на кордоні з Чечнею. До регіону було перекинуто чималу кількість артилерії та авіації, а на початку липня — системи залпового вогню, здатні знищувати цілі райони. Продовжувалося поступове збільшення чисельності військ, доки на кордоні не зосередилося близько 7 тисяч чоловік, що в Росії складає одну дивізію[12].

Водночас і в сусідньому Дагестані розгорталися загадкові події. Усі чекали на вторгнення з Чечні бойовиків-ісламістів. Але наприкінці весни російська влада здивувала місцеві правоохоронні органи раптовим відведенням розташованих на кордоні внутрішніх військ, відкривши тим самим шлях можливим нападникам.

7 серпня вторгнення відбулося. Ісламісти — 1200 озброєних чоловіків під проводом чеченського лідера Шаміля Басаєва та арабського екстреміста Хаттаба — увійшли з Чечні до Дагестану, не зустрівши жодного спротиву. Пізніше один високопосадовець із МВС сказав, що якби внутрішні війська не було відведено, цього могло не статися[13]. Ісламісти зайняли територію Ботліхського району, де їм протистояли здебільшого місцеві загони самооборони. 23 серпня озброєні загони залишили Дагестан — знов без жодного опору. Один російський командир розповів кореспондентові журналу «Time», що під час цього відходу він тримав у полі зору Басаєва, але мав наказ не відкривати вогонь. «Ми просто спостерігали, як басаєвська довга колона вантажівок і джипів повертається з Дагестану до Чечні під прикриттям наших власних гелікоптерів, — сказав він. — Ми могли знищити їх прямо на місці, але начальство в Москві хотіло, щоб вони залишилися живими»[14].

Чеченський уряд засудив це вторгнення. Президент Чечні Аслан Масхадов намагався зв’язатися з Єльциним за допомогою «гарячої лінії», встановленої після першої Чеченської війни, але йому ніхто не відповідав. За кілька днів ця лінія взагалі вийшла з ладу[15].

Після відступу повстанців російська армія кілька днів бомбардувала Ботліхський район, а потім розпочала каральну операцію проти Карамахі-Чабанмахі — анклаву, який за рік до того з офіційного дозволу проголосив дотримання шаріату. Російські війська оточили села та завдали ракетно-бомбових ударів, убивши таким чином до тисячі цивільних[16]. Між ботліхськими подіями та операцією в Карамахі-Чабанмахі, розташованими в іншій частині Дагестану, не було очевидного зв’язку.

У відповідь на бомбардування Карамахі-Чабанмахі 4 вересня військо Басаєва знову ввійшло до Дагестану, після чого бої тривали майже три тижні. Підриви житлових будинків сталися в той час, коли ці бої ще продовжувалися. Такий збіг у часі створював враження, що вибухи були помстою за напади російських військових на ісламських бунтівників у Дагестані.

Вторгнення до Дагестану російський уряд витлумачив як ознаку того, що чеченці хочуть захопити весь Північний Кавказ. Однак у серпні тижневик «Версия» опублікував матеріал, який вказував на те, що вторгнення Басаєва в Дагестан було організовано за участю Росії. За даними тижневика, Олександр Волошин, глава президентської адміністрації, зустрічався з Басаєвим 4 липня в містечку Больє-сюр-Мер, між Ніццою та Монако, на віллі міжнародного торговця зброєю Аднана Хашоггі. Ця інформація надійшла нібито від одного джерела у французькій розвідці. А 13 та 14 вересня газета «Московский комсомолец» частково опублікувала розшифровку дружньої бесіди між чоловіком із голосом, схожим на голос Бориса Березовського, радника доньки Єльцина, та Мовладі Удуговим — неофіційним представником радикальної чеченської опозиції, до якої належали Басаєв і Хаттаб. У цій розмові вони нібито обговорювали переказ грошей радикалам[17].

Ці публікації, мабуть, надихнули Віталія Третьякова, редактора найвпливовішого видання Березовського — «Независимой газеты», — запропонувати версію подій, в якій він погоджувався з тим, що Дагестанська операція була організована владою, але водночас захищав Березовського. «Цілком очевидно, — писав Третьяков, — що чеченців у Дагестан заманили... щоб отримати законний привід для... початку активної фази боротьби з терористами, зосередженими в Чечні. Ясно, що це була операція російських спецслужб... до того ж політично санкціонована із самого верху». Що стосується Березовського, чий голос був зафіксований в аудіозапису, коли він явно пропонував заплатити радикалам, то Третьяков припустив, що його могли використати «без його відома російські спецслужби». Більш ніж імовірно, писав Третьяков, «що він діяв узгоджено з ними...»; цю можливість він вважав «набагато реальнішою, ніж теорія, нібито “усе влаштував” Березовський»[18].

Того фатального літа, коли Москва повнилася чутками, я мав приятельську розмову із одним російським політтехнологом, у якого були добрі зв’язки у вищих щаблях російської влади. Він розповів мені, що в Кремлі дедалі більше бояться, що Єльцин втратить владу, містом поширювалися чутки, нібито Москва може стати ареною великої провокації. Проблема, за його словами, полягала в безпеці Єльцина та його родини в разі передання влади. Якщо їм не вдасться домовитися щодо цього, «вони висадять у повітря пів-Москви».

Я відчув тривогу, але не знав, як поставитися до пророцтва свого приятеля. У мене не було ілюзій щодо Єльцина та його оточення, але важко було уявити, що людина, яка прийшла до влади завдяки мирній антикомуністичній революції і масовій підтримці, вбиватиме власний народ заради збереження цієї влади. Однак наступні події змусили мене змінити свою думку.

4 вересня, о 21-й годині 40 хвилин, у Буйнакську — другому за величиною місті Дагестану — вибухнула вантажівка з бомбою. Вибух зруйнував п’ятиповерховий житловий будинок, в якому мешкали родини військовослужбовців 136-ї мотострілецької бригади. Це сталося, коли більшість людей були вдома і дивилися по телевізору футбольний матч Франція — Україна, тож десятки з них було поховано під руїнами. 64 людини загинуло, понад 100 було травмовано.

Пізніше стало відомо, що втрати могли бути набагато більшими. За кілька годин після першого вибуху в Буйнакську у вантажівці ЗІЛ-130 поблизу військового шпиталю було виявлено другу бомбу. Сапери зупинили її годинниковий механізм за 12 хвилин до вибуху. У вантажівці було знайдено 2 706 кілограми вибухівки — достатньо, аби висадити в повітря центральну частину міста.

Події в Буйнакську, хоч і серйозні, не приголомшили росіян, бо жертвами стали дагестанці, а Дагестан вважався воєнною зоною. Однак 9 вересня терористи завдали нового удару — цього разу в Москві. Після опівночі вибухнула бомба, закладена в підвалі будинку по вул. Гур’янова, 19, у робітничому районі на південному сході міста. Центральна секція будівлі була зруйнована, ліва та права сходові клітки залишилися стирчати по обидва боки провалля. Під руїнами кілька годин вирував вогонь. «Там внизу якесь пекло, — сказав один із рятувальників. — Навіть якби люди вижили після вибуху, вони згоріли живцем»[19]. У результаті вибуху 100 осіб загинуло і 690 було травмовано[20]. Російські посадовці звинуватили в підриві будинку чеченських терористів, які прагнули помститися за свою «поразку» в Дагестані. Московська ФСБ оголосила про виявлення на речах, вилучених на місці вибуху, слідів тротилу та гексогена — потужної військової вибухівки.

За чотири дні, 13 вересня, вибух на Каширському шосе, 6, у Москві зрівняв із землею дев’ятиповерховий цегляний житловий будинок, перетворивши його на купу сміття. На довершення жаху вибух стався о п’ятій годині ранку, коли майже всі мешканці спали. Того ранку москвичі прокидалися під телевізійні кадри з робітниками аварійних служб, що відчайдушно просувалися руїнами. Кількість загиблих склала 124 людини, поранених було семеро[21].

Тепер російську столицю охопив невимовний жах. Було наказано перевірити на наявність вибухівки кожен із 30 тисяч житлових будинків міста[22]. Жителі організовували цілодобові патрулі. До міліції надходили тисячі дзвінків із повідомленнями про підозрілі дії.

Того ранку, коли на Каширському шосе стався вибух, спікер Держдуми Геннадій Селезньов оголосив на засіданні Ради Думи, що минулої ночі в місті Волгодонськ також було підірвано житловий будинок. Але важливість цієї інформації з’ясувалася тільки пізніше.

Шістнадцятого вересня географія терору розширилася. Ще тривали похорони московських жертв, коли у Волгодонську вибухнула бомба, закладена в автівку. Вибухова хвиля знищила фасад дев’ятиповерхового житлового будинку. З-під уламків було витягнуто 18 мертвих тіл, зокрема два дитячих, 89 людей було госпіталізовано. Цей вибух, як і на Каширському шосе, стався о 5-й ранку. Психічний шок був таким сильним, що після цих подій сотні людей не хотіли спати в своїх домівках і проводили ночі на вулиці. Від бомби залишився кратер глибиною 3,5 метра й шириною 13–15 метрів. Частини автівки, в якій була закладена бомба, розлетілися на півтора кілометри[23].

Волгодонський вибух, здавалося, означав, що тепер слід очікувати подібних терактів у містах за межами Москви. Ці очікування справдилися, але з несподіваними наслідками.

22 вересня, о 20.30, Олексій Картофельников повертався після вихідних, проведених на дачі, додому, до свого помешкання в Рязані — місті, що знаходиться в 120 км на південний схід від Москви. Він помітив білу «Ладу», припарковану перед будинком № 14/16 по вул. Новоселів, на задньому сидінні якої сидів чоловік. Останні дві цифри на номерах машини були прикриті папірцями з написаною на них цифрою «62» — кодом Рязані. Картофельников піднявся до своєї квартири й зателефонував до міліції. Його донька Юлія, 23-річний медик-інтерн, вийшла на балкон і побачила, як із підвалу будинку вийшов чоловік, подивився на свій годинник і сів у машину, де на нього чекали дві особи. Тим часом ще один мешканець будинку, Володимир Васильєв, повертаючись додому, теж помітив цю машину. Папірець із цифрою «62» на її задньому номері встиг відпасти, тож тепер передній і задній номери не збігалися. Васильєв теж зателефонував до міліції.

Коли міліціянти прибули, Юлія наполягла, аби вони перевірили підвал. Той використовувався місцевими безхатченками як вбиральня, тож міліціянти не хотіли туди йти, але зрештою погодилися, спустилися східцями й негайно вибігли назад, волаючи: «Там бомба!». У будинку запанував безлад. Міліція почала обходити квартири, наказуючи мешканцям залишити будинок. Ті виймали немовлят з колисок, хапали документи й поспіхом натягували верхній одяг. Надто хворі чи слабкі, аби вийти самостійно, залишалися вдома.

Стоячи на вулиці, мешканці дивилися, як міліціянти, включно з Юрієм Ткаченком, керівником загону саперів, входять до підвалу. У підвалі Ткаченко знешкодив вибуховий пристрій із годинниковим механізмом, а потім перевірив три мішки з білою кристалічною речовиною за допомогою газового аналізатора. Аналізатор показав наявність у мішках гексогена — тієї самої речовини, що використовувалася під час попередніх підривів житлових будинків. Тепер не було сумнівів, що хтось збирався висадити в повітря і цей будинок.

Мішки витягли з підвалу опів на другу ночі, і агенти ФСБ вивезли їх геть. Але вони забули забрати із собою високопрофесійний військовий детонатор, який залишився в руках саперів, наступного дня вони його сфотографували.

На підставі описів, зроблених Картофельниковим, його донькою та Васильєвим, міліція склала фотороботи підозрюваних. Залізничні вокзали та аеропорт були оточені, на всіх шляхах, що вели з міста, встановлені КПП.

Білу «Ладу» знайшли на світанку, залишену на стоянці. Трохи пізніше з телефона-автомата в Рязані було зроблено дзвінок до Москви, і телефоністка, яка виконувала з’єднання, встигла почути фрагмент розмови. Той, хто дзвонив, сказав, що з міста неможливо виїхати непоміченими. Голос на іншому кінці відповів: «Розходьтеся й вибирайтеся кожен окремо»[24]. Телефоністка доповіла про дзвінок міліції, яка відстежила номер. Яке ж було її здивування, коли виявилося, що номер належав не чеченським терористам, а ФСБ. Невдовзі терористи були заарештовані, але приголомшили міліцію, показавши посвідчення співробітників ФСБ. Незабаром ФСБ наказала їх звільнити.

Тепер ФСБ не залишалося нічого іншого, як запропонувати якесь пояснення. У п’ятницю, 24 вересня, директор ФСБ Микола Патрушев, вийшовши з наради в Кремлі, повідомив репортерам, що евакуація людей з будинку в Рязані була складовою тренувальних навчань.

Заява Патрушева суперечила тому, що впродовж двох днів повідомляли державні органи. Уранці 23 вересня очільник Рязанського управління ФСБ Олександр Сергеєв виступив по телебаченню й привітав мешканців будинку з порятунком від теракту. Міністр внутрішніх справ Володимир Рушайло оголосив по національному телебаченню про відвернення спроби терористичного акту. А тепер Патрушев називав цей інцидент тренуванням. Знайдені саперами мішки, за його словами, містили цукор, а дані аналізатора про наявність гексогену були помилковими. В інших містах проводилися аналогічні навчання, сказав Патрушев, але лише в Рязані люди зреагували так оперативно. Він похвалив жителів міста за пильність.

Такий розвиток подій викликав обурення в Рязані, де люди провели ніч на 23 вересня просто неба. Журналісти висловили припущення, що винуватцями й чотирьох попередніх вибухів були не чеченці, а ФСБ. Проте суспільство не виявило якоїсь організованої реакції, і на другий день після знаходження бомби у Рязані російська авіація почала бомбардувати грозненський аеропорт, а 1 жовтня російські війська перетнули кордон Чечні, розпочавши другу Чеченську війну.

Свого часу саме обурення «підступним нападом» Гітлера на Радянський Союз допомогло радянському народу мобілізуватися в перші дні Великої Вітчизняної війни, відтоді цей напад залишався в свідомості російського народу певною моделлю поведінки. Підриви житлових будинків було організовано за аналогічною моделлю. Більшість росіян вважало, що чеченці принесли російському народові війну й тепер мали за це заплатити. Рязанський епізод, хоч і тривожний, був забутий у вирі швидкого розвитку наступних подій.

За п’ять років до описаних подій перша Чеченська війна почалася зі знищення російських військ, які на танках потрапили в пастку на вузьких вулицях Грозного в ніч на новий 1995 рік. Цього разу вторгнення до Чечні здійснювалося методично й нібито успішно, внаслідок чого популярність Путіна стрімко зростала. Якщо в серпні лише 2% населення бажали бачити його президентом, а у вересні — 4%, то в жовтні ця цифра зросла до 21%, а в листопаді — вже до 45%, набагато перевищивши рейтинги решти кандидатів[25]. Тепер було ясно, що запроваджувати надзвичайний стан і відкладати вибори не доведеться. Путін був здатний виграти вибори самостійно, за допомогою нової війни.

Російська армія легко просувалася долинами Чечні аж до Терека. Там вона зупинилася й звідти завдавала ударів по інших частинах Чечні. У грудні війська перетнули Терек, оточили Грозний і почали його масований обстріл, після якого місто стало схожим на місячний краєвид.

На початку листопада я знову зустрівся з політтехнологом, який попереджував мене про масштабну провокацію в Москві, й він сказав, що цією провокацією стали підриви житлових будинків. Таку думку висловлював не лише він, подібні звинувачення лунали зі шпальт багатьох російських газет. Це були, зокрема, дуже популярний «Московский комсомолец», газета «Новое время» та тижневик «Общая газета». Для атмосфери, яка панувала в Москві за Єльцина, було характерним те, що після восьми років управління країною на користь гангстерів і олігархів думка про причетність влади до теракту проти власного народу здавалася не лише правдоподібною, а й цілком імовірною.

«Виконавці теракту, — сказав мій приятель, — заклали бомбу (на Гур’янова) у робітничому районі, а не в елітних кварталах центру міста. Якщо це були чеченці, які мали політичну мету, то знищувати звичайних людей було безглуздо.

Якщо ви подивитесь на мапу Москви, то побачите, що місце вибрано терористами ідіотськи непрофесійно. Терорист має забезпечити собі можливість швидко зникнути з місця події. Печатники ж (де знаходиться вулиця Гур’янова) — це півострів. Він із трьох боків оточений Москва-рікою, і єдиний шлях звідти — це Рязанський проспект. Це також найбідніший район Москви, там найдешевше житло й найгірша екологія. Другий вибух стався на Каширському шосе — теж серед найубогішої житлової забудови Москви.

Як вибухівку було використано гексоген. Це реактивна речовина для нової генерації російських артилерійських снарядів. Виготовляє гексоген лише одне підприємство, яке знаходиться в Пермській області й пильно охороняється ФСБ. Кожен грам цієї речовини реєструється.

Аби забезпечити руйнації такого масштабу, гексоген треба було зважити, а бомбу закласти в точно розраховане місце. Це можуть зробити лише фахівці. Вибухи були ретельно спланованими, і будівлі склалися, як картковий будиночок».

Я був вражений. Ці вибухи створили в Росії атмосферу терору, а потім, забезпечивши виправдання для нової війни в Чечні, раптово припинилися. При цьому впродовж трьох-чотирьох днів з місць подій прибрали всі уламки та рештки, включно з фрагментами тіл, успішно спотворивши місця злочинів.

Я був майже впевнений, що інформація, надана моїм приятелем, походить від нелояльно налаштованих співробітників служб безпеки, і спитав його, чи можу я поговорити з його інформаторами. Він пообіцяв організувати мені зустріч із ними. Наступного дня мені зателефонували, і я домовився зустрітися з двома чоловіками біля Большого театру о 18-й годині.

Обом було за тридцять. Ми пішли до розташованого поблизу універмагу, де ескалатором піднялися на останній поверх. Потім спустилися сходами нижче, на майданчик, з якого відкривався вид на площу. Вже стемніло, колони театру були ілюміновані, а на площі горіли ліхтарі. Йшов дощик.

Чоловіки сказали, що зустрічаються зі мною через повагу до мого приятеля. І підтвердили, що в підривах житлових будинків справді є щось дивне.

Під час розмови я нічого не записував, покладаючись на свою пам’ять. Ззовні ми виглядали як троє приятелів, що просто розмовляють між собою, і все ж таки я весь час озирався — чи не з’явився якийсь сторонній спостерігач. Мої співбесідники доповнили деталями інформацію, надану моїм знайомим. Вони назвали безглуздою ідею про здійснення цих підривів чеченськими терористами. Усі чотири вибухи мали однаковий «почерк», про що свідчили характер руйнувань, спосіб обрушення бетонних панелей будівель і масштаби вибухів. Вибухівкою в кожному випадку слугував гексоген, і всі чотири бомби були запрограмовані на нічний час, аби забезпечити максимальну кількість жертв.

Аби все це виконати, чеченським терористам знадобилося б здійснити велику логістичну операцію. Їм треба було протягом двох тижнів підготувати дев’ять вибухів (чотири з них відбулися, а ще п’яти російська влада нібито запобігла) у дуже віддалених одне від одного містах. Крім того, це довелося б робити в той час, коли чеченські ісламісти — пріоритетні підозрювані — вели бої з російськими військами в Дагестані, а офіційна чеченська влада готувалася до російського вторгнення. За цих обставин чеченці не змогли б отримати доступу до тон гексогена із заводу в Пермській області, що суворо охоронявся силами ФСБ.

Мої співбесідники детальніше зупинилися на тому, чи можна вважати цих терористів фахівцями. У Москві, сказали вони, перша бомба спричинила руйнування всієї центральної секції будинку. На Каширському шосе восьмиповерховий цегляний будинок перетворився на купу сміття. Аби досягти такого результату, вибухівку треба закладати в певні місця, аби вибух зруйнував головні елементи конструкцій, змусивши будівлю скластися, «як картковий будиночок». Це потребує підготовки. У Росії таку підготовку забезпечують лише сили спеціального призначення, військова розвідка (ГРУ) та ФСБ.

Підриви будинків пояснювалися як відповідь на російські атаки в Дагестані після вторгнення в цей регіон у серпні ісламістів, керованих чеченцями. Але ретельне відтворення подій показало, що на організацію таких підривів довелося б витратити чотири — чотири з половиною місяці. Терористам треба було обрати й відвідати об’єкти-мішені, внести корективи, визначити оптимальний склад вибухівки, замовити її виготовлення, зробити остаточні розрахунки на основі складу вибухівки, винайняти приміщення в обраних будівлях і перевезти туди вибухову речовину та пристрої. Тож планування мало початися навесні, задовго до вторгнення чеченців у Дагестан. Але ці теракти могли бути частиною масштабнішого плану, який включав чеченське вторгнення до Дагестану, бомбардування росіянами сіл ісламістів у «відповідь» та вибухи в Буйнакську, Москві й Волгодонську, які можна було би потім подати як помсту чеченців. Здійснення такого плану міг забезпечити лише російський уряд у співпраці з ФСБ.

Ця інформація вразила мене й здалася дуже переконливою. На додаток до труднощів, з якими чеченцям довелося б зіткнутися при плануванні та здійсненні вибухів, важко було зрозуміти, як вони допомогли б їм у досягненні цілей. Єдиним реальним результатом таких терактів було б виправдання нового вторгнення в Чечню. Оточенню Єльцина вибухи, безперечно, стали в пригоді, бо воно сподівалося зберегти контроль над переходом президентської влади й у такий спосіб уникнути ув’язнення.

Тридцятого вересня генерал Олександр Лебедь, який балотувався в президенти 1996 року, сказав в інтерв’ю французькій газеті «Le Figaro», що він фактично впевнений у тому, що за підривами житлових будинків стоїть сім’я Єльцина. «Будь-який чеченський командир, що прагне помститися, почав би з підриву російських генералів. Він завдав би удару по будівлях МВС чи ФСБ, по складах зброї чи атомних електростанціях. Він не обрав би мішенню простих і безневинних людей. Було поставлено мету — почати масовий терор». Лебедя спитали, як далеко може піти кремлівський клан? «Вони готові на все, щоб утримати владу, — відповів він. — Усі засоби годяться»[26].

На початок жовтня я почув уже досить, аби викласти свої підозри в статті, яку назвав «Анатомія бійні». Після розпаду СРСР я втратив контакти з редакціями російських газет і відновив ці зв’язки лише частково. Я був непевний, чи захоче хтось опублікувати статтю, в якій є натяк на те, що головний кандидат у президенти Росії — терорист. Але в той час я встановив контакт із газетою «The Washington Times», яка за Клінтона мала багато читачів у Вашингтоні завдяки своїй опозиційності. Свою статтю я вирішив надіслати туди.

А ще я збирався до Красноярська, де в 1990-х роках відбувалися криваві сутички за контроль над алюмінієвою промисловістю, під час яких було вбито десятки людей. А потім була запланована подорож автівкою з Красноярська до Саянська — п’ять годин шляхом, який пролягав засніженою тайгою, де машини легко зупиняли, а люди подекуди безслідно зникали.

Розмірковуючи над цими своїми планами, я вивчав випуск газети «Московский комсомолец» за 22 жовтня, де цілі шпальти були заповнені світлинами жертв вибухів. На одній сторінці було вміщено фото будинку по вулиці Гур’янова, в якому в усіх вікнах горіло світло. Я став роздивлятися обличчя загиблих. Ким вони були? Я дивився на світлину родини Михайліних — Сергія, Тетяни та їхніх двох дітей, 24-річної Жанни та 16-річного Олександра. Вони мешкали в 97-й квартирі. Жанна притулилася головою до голови брата. У батьків спокійний і, як мені здалося, гордий погляд. Уся сім’я загинула.

Наступна сторінка була присвячена жертвам вибуху на Каширському шосе. Фелікса Мішаріна, 58 років, із квартири 74 сфотографували на якомусь святі: права рука кудись простягнута, а лівою він обіймає дружину Віру, 50 років. На тій самій сторінці — фотографія руїн, які поховали під собою Мішаріних, коли залишена в підвалі бомба вибухнула. Що робити? Не звертати на все це уваги? І я написав електронного листа до редакції «The Washington Times», додав свою статтю і натиснув «Надіслати». А потім поїхав до аеропорту і нічним рейсом вилетів до Красноярська. Моя стаття з’явилася в газеті наступного дня[27] — і була проігнорована читачами.

У російській пресі в ті часи така стаття не була б чимось незвичним, але на Заході після першого шквалу повідомлень про дивні події в Рязані цікавість до підривів житлових будинків вщухла. Наступні 15 років західні держави в своїй політиці виходили з припущення, що легітимність режиму Путіна не викликає сумнівів.

Чотирнадцятого вересня, після другого московського вибуху, Путін заявив, що служби безпеки впевнені у причетності до цих вибухів Осами Бен-Ладена. Директор ФСБ Микола Патрушев заявив, що організаторами підривів були «міжнародні терористи, які окопалися в Чечні при потуранні офіційних властей у Грозному...»[28]. Ці заяви мали певні наслідки — Захід почав пов’язувати підриви житлових будинків у Росії з ісламськими терористами.

Однак більш важливою виявилася нездатність Заходу уявити собі, що будь-який режим може вбивати сотні власних громадян і тримати націю в страху заради збереження влади. Це небажання повірити в неймовірне дорого коштувало. Воно спотворило західну політику стосовно Росії, зробивши її наївною та неефективною. З моменту приходу Путіна до влади той образ Росії, що існував в уявленні Заходу, не мав нічого спільного з реальністю.

Парламентські вибори відбулися в Росії в грудні 1999 року. Хвиля народної підтримки Путіна та нова війна в Чечні змінили політичний ландшафт. Партія «Єдність», яка була створена за порадою Березовського й не мала іншої платформи, крім підтримки Путіна, досягла вражаючого політичного успіху. Президент Єльцин протистояв опозиційному парламенту, натомість пропутінські сили отримали переконливу парламентську більшість, залишивши опозицію без політичної бази в національному уряді. Напередодні Нового року Єльцин склав із себе повноваження, й виконувачем обов’язків президента був призначений Путін, що надавало йому всі переваги посади. Згідно з Конституцією, вибори перенесли з червня на квітень, а відтак розпочалася президентська кампанія.

Поки все це відбувалося, російські журналісти почали заново вивчати інцидент у Рязані. Тридцятирічний кореспондент «Новой газеты» Павло Волошин на початку лютого завітав до Рязанського ГУВС, де зустрівся з Юрієм Ткаченком — сапером, який перевіряв бомбу. Пізніше Ткаченкові не дозволяли контактувати з журналістами, але того разу він дав детальне інтерв’ю, в якому наполягав на тому, що бомба, виявлена в підвалі будинку по вул. Новоселів, 14/16, була справжньою. Він сказав, що в неї був справжній військовий детонатор, а найсучасніший газовий аналізатор, застосований рязанською міліцією, чітко вказав на присутність гексогена.

Волошин поговорив також із співробітниками міліції, які приїздили за викликом Картофельникова. Вони теж наполягали на тому, що це були не навчання й що речовина в мішках не була схожа на цукор.

На підставі цих та інших інтерв’ю Волошин опублікував у випуску «Новой газеты» за 14 лютого статтю під заголовком «Цукор чи гексоген? Що трапилося в Рязані». Виклавши думки Ткаченка та інших, він закликав ФСБ оприлюднити наказ щодо навчань і надати журналістам доступ до агентів, які закладали бомбу в підвал, і до речових доказів.

Стаття викликала широку дискусію, але реакції з боку посадовців майже не було. Проте одного дня Волошину до редакції зателефонував викладач, який сказав, що в однієї з його студенток є подруга, яка зустрічається із солдатом, і той солдат вихвалявся, що охороняє мішки з гексогеном. Солдата звали Олексій Піняєв, він служив у Наро-Фомінську під Москвою. Волошин поїхав туди, таємно проник на базу, і йому вдалося зустрітися з цим солдатом.

Піняєв розповів, що восени 1999 року його відрядили з бази в Московській області до бази 137-го Рязанського десантного полку, розташованої в 20 км від Рязані, де десантників готували до боїв у Чечні. Після певного періоду тренувань у стрільбі та стрибках із парашутом його призначили охороняти склад, де начебто зберігалася зброя та боєприпаси. Служба була нудною, тож одного дня Піняєв з іншим солдатом вирішили зазирнути всередину складу. Вони відчинили металеві двері, але замість боєприпасів побачили стос 50-кілограмових мішків із написом «цукор».

За словами Піняєва, вони дуже здивувалися, навіщо треба було виставляти охорону для мішків із цукром, і щоб не йти з порожніми руками, проштрикнули багнетом один із мішків і відсипали собі цукру в пластиковий пакет. Пізніше вони випили з ним чай. Смак, сказав Піняєв, був огидним, і вони злякалися, що отруяться. Вони принесли пластиковий пакет до командира, той викликав вибухотехніка, який перевірив зміст і доповів командирові, що ця речовина — гексоген.

Майже одразу після цього Піняєва та другого солдата звільнили від виконання звичайних обов’язків і почали регулярно викликати на допити, до того ж їх звинувачували не в крадіжці цукру, а в «розголошенні державної таємниці». Однополчани радили їм приготуватися до тривалого ув’язнення. Однак зрештою справу було закрито, і співробітники ФСБ рекомендували Піняєву та його товаришу забути про склад і про «особливий цукор».

Історію з Піняєвим було опубліковано у випуску «Новой газеты» за 13 березня під заголовком «Гексоген. ФСБ. Рязань». Там уперше пролунало, що напередодні згаданих навчань велика кількість гексогена зберігалася під охороною на військовій базі в 20 км від Рязані, у мішках із написом «цукор».

Сімнадцятого березня, під враженням від цієї публікації, два депутати з ліберальної парламентської фракції «Яблуко» — Юрій Щекочихін і Сергій Іваненко — закликали своїх колег по Держдумі вимагати від генерального прокурора відповідей на такі запитання:

1. На якій стадії знаходиться кримінальна справа, порушена в зв’язку з виявленням у Рязані 22 вересня 1999 року вибухової речовини?

2. Чи був проведений якийсь аналіз цієї речовини?

3. Хто віддав наказ про проведення таких «навчань» і про використання в них чи то справжньої вибухової речовини, чи то її імітації?

Депутати вимагали також, аби Дума поставила перед генпрокурором вимогу перевірити наведені в газеті факти щодо зберігання гексогена під виглядом цукру на армійському складі в тренувальному таборі десантників.

Ця вимога не пройшла, набравши лише 197 голосів — для абсолютної більшості забракло 29 голосів. Друга спроба, 31 березня, теж виявилася невдалою: 104 голоси «за» й 133 «проти»[29].

Побоювання, викликані статтями в «Новой газете», набули таких масштабів, що ФСБ довелося погодитися на участь у телепрограмі, де мешканці будинку в Рязані мали зустрітися з високопосадовцями. Мета цієї програми, яку було показано по НТВ 23 березня 2000 року, полягала в демонстрації відкритості ФСБ, але натомість представники цієї служби справили геть протилежне враження — нібито вони намагаються приховати щось жахливе.

Ведучий програми Микола Ніколаєв спитав у Олександра Здановича, речника ФСБ, як могло статися, що Сергеєв переплутав муляж зі справжньою бомбою.

— Генерал Сергеєв, — пояснив Зданович, — не є досвідченим фахівцем у питаннях вибухових пристроїв.

Однак Сергеєв лише передав те, що повідомив йому Ткаченко. Отже, Зданович натякав на некомпетентність підрозділу вибухотехніків.

Ніколаєв спитав Рафаеля Гільманова, незалежного експерта з вибухових речовин, чи можливо сплутати цукор із гексогеном.

— Жодна людина, яка бачила в своєму житті гексоген, ніколи не сплутає його з цукром, — відповів Гільманов.

— Чи припускаєте ви можливість похибки газоаналізатора?

— Ні.

Потім Ніколаєв ставив запитання щодо законності навчань. Павло Астахов — адвокат, який представляв інтереси групи мешканців будинку, — заявив, що закон про оперативно-розшукову діяльність, який поширюється і на військові навчання, не дає ФСБ права мінувати житлові будинки й піддавати небезпеці життя та здоров’я російських громадян. Крім того, в статті 5 цього закону недвозначно вказується на необхідність дотримання громадянських прав під час таких навчань. Один із присутніх в аудиторії військових назвав обставини інциденту надзвичайно підозрілими. Він сказав, що організація військових навчань завжди супроводжується підготовкою карет «швидкої допомоги», медикаментів, перев’язувальних засобів і теплого одягу, і навіть важливі навчання завжди погоджуються з місцевими органами влади.

Ніколаєв поцікавився, чому розслідування цього інциденту триває ще й досі, півроку по тому.

— Призначення ФСБ — розслідувати випадки тероризму, — відповів Астахов. — Але справу може закрити прокурор. Якщо в тих мішках був цукор, то справа давно мала бути закритою.

Зданович спробував відповісти на ці звинувачення. «Ми готові до дискусії, — сказав він. — Саме тому ми тут. Ці навчання були спрямовані на захист безпеки громадян. Ми зробили це, бо не мали вибору. Ми ніколи не діяли проти народу». Проте коли зустріч завершилася й жителі Рязані та співробітники ФСБ залишали телестудію, було очевидно, що ФСБ зазнала неабиякої поразки. І те, що її посадовці усвідомлювали це, було видно з виразу їхніх облич.

Вихід цієї програми в ефір 23 березня, за тиждень до президентських виборів, мав неабиякий ефект. Усі були приголомшені недолугими намаганнями представників ФСБ виправдати дії цієї організації, і передача залишила по собі загальне враження, що інцидент у Рязані схожий не на військові навчання, а на невдалу провокацію.

Однак невдовзі все це, схоже, втратило будь-яке значення. За кілька днів після цієї телепередачі Путін став президентом Росії. З його обранням державні органи, схоже, вважили, що їм більше не треба перейматися підривами житлових будинків. Ті голоси в пресі, що порушували цю проблему, поступово вщухали, й стало здаватися, що ці вибухи стануть просто останнім рядком у тому довгому переліку нерозкритих злочинів, який визначав історію Росії XX століття. Однак для мене ця проблема не втратила свого значення, і хоча я побоювався, що це може виявитися марною витратою часу, все ж таки в квітні, за тиждень після обрання Путіна, вирішив поїхати до Рязані.

У квітні 2000 року Рязань ще ніяк не могла оговтатися від тих осінніх подій. Мешканці будинку № 14/16 по вул. Новоселів потерпали після того, що сталося, від сердечних захворювань і депресій, а їхні діти ввечері боялися лягати спати. Люди, які входили до будинку чи виходили з нього того дощового вечора, коли я приїхав, були абсолютно впевнені в тому, що події минулого вересня не є військовими навчаннями. Одна жінка сказала, що це боротьба керівних органів за владу, а життя людей у цьому будинку для них «не варте й копійки». «Чому я маю вірити? — запитував 67-річний Іван Кирилін. — Тому, що каже уряд, чи тому, що було в підвалі?». Дехто з мешканців говорив, що розмірковує над поданням позову проти ФСБ. Інші були більш обережні. «Загальна думка — краще їх не чіпати, — сказала Тетяна Лукічева, — бо наступного разу вони й справді висадять нас у повітря».

Мешканці цього рязанського будинку були схожі на представників робітничого класу з будь-якого іншого російського міста. Будинок був зведений 1987 року Рязанським радіозаводом, і в ньому досі живе чимало його працівників. Здебільшого це патріотично налаштовані громадяни. Але через ті «навчання» і наступні за ними події людей мучили невідступні сумніви. Вони хотіли знати, чому — якщо цей інцидент був перевіркою — їм не дозволили повернутися до помешкань після успішного знешкодження бомби й чому їм протягом двох днів не розповідали про справжній характер цього інциденту. Вони бажали також знати, яке право мала ФСБ робити з них піддослідних кроликів у якомусь навчанні — якщо це дійсно було навчання.

З Васильєвим я розмовляв у його помешканні. Він усе ще намагався збагнути те, що трапилося.

«Коли я думаю, що цей будинок міг злетіти в повітря й не лише я та моя родина, а й багато людей, яких я знав роками, могли бути поховані під купами уламків, то це просто не вкладається в голові».

Я зауважив, що жертви вибухів у Буйнакську, Москві та Волгодонську теж, мабуть, не могли собі уявити, що загинуть уві сні.

«А хто ж таке може уявити? — спитав Васильєв. — Це не відповідає жодній людській логіці. Але заява про те, що це була перевірка, — безглуздя. Який сенс перевіряти людей на пильність, коли вся країна в стані паніки?»

Васильєв розповів, що мешканці будинку збиралися подавати на ФСБ в суд, але відмовилися від цієї думки з огляду на жахливу паперову тяганину. «Аби подати позов, кожен мешканець має написати особисту скаргу. Для цього потрібен юрист, і хтось має за це платити. Коли люди зрозуміли, з чим це пов’язане, вони відмовилися. Після того, що трапилося, ні в кого вже не було ні часу, ні сил».

Будинок по вулиці Новоселів був дивним вибором для перевірки на пильність, бо в ньому знаходився цілодобовий продовольчий магазин і мешканці могли припустити, що мішки з цукром вивантажуються для магазину. Водночас ефект від цієї перевірки був би мінімальним, оскільки будинок знаходиться на краю міста. Але як мішень для терористичного акту, особливо якщо метою була максимальна кількість жертв, він був дуже доречним. Як і будинок на Каширському шосе, дім по вулиці Новоселів, 14/16, — це звичайна цегляна будівля, тож під час вибуху шансів вижити у його мешканців було б мало. Через те, що будинок стояв ще й на висоті, внаслідок вибуху він міг зруйнувати і прилеглий будинок. Таким чином, трагедія в Рязані затьмарила б усі інші.

У лютому 2002 року пропозицію щодо розслідування рязанських подій втретє було провалено в Держдумі. Цього разу «за» проголосував 161 депутат й лише 7 проти. Але решта парламентарів були або відсутні, або утрималися.

Розуміючи, що жоден офіційний орган не збирається добиватися правди про ці підриви, група депутатів Думи і правозахисників створила незалежну комісію для пошуку відповідей. Її головою призначено Сергія Ковальова, депутата Думи і колишнього радянського дисидента, який за Єльцина очолював Комісію з прав людини при Президенті РФ. Його заступником став інший депутат — Сергій Юшенков. Комісія не мала офіційного статусу, але до неї входили важливі люди, а депутати Думи могли звертатися прямо до уряду з особистими запитами.

Членам комісії довелося зіткнутися з дедалі більшою байдужістю до порушуваних ними питань. Путіну вдавалося імітувати успіхи у другій Чеченській війні, а зростання економіки, яке почалося перед його вступом на посаду президента, набирало обертів. Популярність Путіна досягла найвищої точки.

Однак незабаром після початку роботи незалежної комісії стався випадок, який нагадав росіянам про таємничий характер вибухів у житлових будинках. У березні газета «Новые известия» оголосила про результати свого розслідування факту повідомлення Геннадієм Селезньовим, спікером Думи та соратником Путіна, про вибух у Волгодонську 13 вересня, за три дні до того, як він стався[30].

Володимир Жириновський, голова Ліберально-демократичної партії, поінформував журналістів про те, що сказав Селезньов про вибух у Волгодонську, одразу після заяви останнього — 13 вересня. Але журналісти не знайшли підтвердження його словам, тому не оприлюднили їх. Однак 16 вересня будинок у Волгодонську справді вибухнув, а вже 17 вересня Жириновський зажадав у Селезньова пояснень[31].

«Ви бачите, що відбувається в цій країні? — кричав він, жестикулюючи. — Ви кажете, що житловий будинок вибухнув у понеділок, а він вибухає в четвер. Це можна розцінити як провокацію». Селезньов ухилився від відповіді, а коли Жириновський став наполягати, вимкнув його мікрофон[32].

І ось тепер газеті вдалося отримати роздруківку того, що Селезньов говорив 13 вересня. Він сказав дослівно таке: «Ось повідомлення ще передають. За повідомленням з Ростова-на-Дону, сьогодні вночі був підірваний житловий будинок у місті Волгодонську». Журналісти газети спитали у Селезньова, хто розповів йому про вибух у Волгодонську за три дні до того, як він стався? Він відповів: «Повірте — не Березовський», — вказавши таким чином, що йому добре відомо, хто надав йому цю інформацію[33].

Потім Селезньов виправдовувався, що насправді він мав на увазі вибух 15 вересня, організований злочинними бандами, який не призвів до жодних людських жертв. Цей факт підтверджувався місцевою волгодонською пресою, але пояснення Селезньова викликали більше запитань, аніж дали відповідей[34]. Важко було зрозуміти, навіщо в той час, коли вибухали житлові будинки й гинули сотні людей, треба було інформувати спікера Думи про такий незначний інцидент. Було дивно також, що Селезньов не згадав про цей «рутинний» вибух у вересні 1999-го, коли вперше виникли запитання щодо його поінформованості про волгодонський вибух. І навіть якщо прочитана ним записка стосувалася справжнього кримінального конфлікту у Волгодонську, він усе ж таки доповів 13 вересня про подію, яка сталася 15-го. Як він міг знати про неї за два дні наперед?

Олександр Литвиненко — колишній співробітник ФСБ, який утік до Лондона й займався питанням підривів житлових будинків, — запропонував більш правдоподібне пояснення. Записка Селезньову, на думку Литвиненка, була наслідком «звичайної для “Контори” (ФСБ) плутанини». Вибух на Каширському шосе був призначений на 13-те, а у Волгодонську — на 16-те, але вони все переплутали». Литвиненко казав, що пізніше довідався про те, що людина, яка принесла Селезньову записку про вибух у Волгодонську, була з ФСБ — «як я і гадав»[35].

Тим часом як у Росії намагалися провести розслідування підривів житлових будинків, у Лондоні з’явилося нове джерело звинувачень проти Путіна та ФСБ. Борис Березовський, який зіграв вирішальну роль у сходженні Путіна до влади, але потім, втративши свою впливовість, емігрував із Росії, дав 5 березня 2002 року прес-конференцію, під час якої звинуватив ФСБ у здійсненні вибухів за співучасті Путіна з метою виправдання другої Чеченської війни. Березовський надав свідчення Микити Чекуліна, колишнього виконувача обов’язків директора російського НДІ «Росконверсвзрывцентр», завербованого ФСБ як секретний агент. Чекулін заявив і підтвердив це документами, що в 1999–2000 роках інститут закуповував велику кількість гексогена у різних військових частин, а потім під виглядом пороху чи динаміту розсилав його по країні в невідомих напрямках. Березовський показав також документальний фільм «Замах на Росію», знятий двома французькими продюсерами, котрі спочатку працювали з НТВ над програмою, в якій Микола Ніколаєв розпитував речника ФСБ Олександра Здановича.

Роль Березовського була парадоксальною. Підриви житлових будинків відбувалися в той час, коли Путін був прем’єр-міністром, а Микола Патрушев, його давній протеже, очолював ФСБ. Але планування такої складної операції мало початися набагато раніше, ще до того, як Путін став прем’єр-міністром, і в той час, коли Березовський був одним із найвпливовіших членів керівництва країни. Березовський зіграв важливу роль у сходженні Путіна до влади, а також у сприянні початку нової чеченської війни, що допомогло Путіну виграти президентські вибори. Але нова чеченська війна не сталася б без підривів житлових будинків, тому важко собі уявити, що Березовський не був до них причетний.

Ставлення Березовського до Путіна змінилося лише тоді, коли Путін вирішив усунути його від влади. Березовський почав натякати, а потім — у грудні 2001-го, за два роки після вибухів — відкрито заявляти, що вони були здійснені ФСБ за співучасті Путіна. Подібний рівень цинізму, хоч і шокуючий за західними стандартами, для російських керівників є цілком правдоподібним. Путін не мав змоги відповісти на ці звинувачення, сказавши, що справжнім ініціатором був Березовський, а він, Путін, — лише пасивним учасником. Пізніше він покладатиме на Березовського відповідальність за кожне політичне вбивство і кожен теракт у Росії, але щодо підривів у житлових будинках Путіну доводилося зберігати мовчання. За словами російського публіциста Андрія Піонтковського, «що безнадійнішими ставали шанси Березовського повернутися на російську політичну сцену, то голосніше лунали його обвинувачення... Схоже, він відкрив цілком новий різновид політичного бізнесу: шантажувати владу викриттям своїх власних злочинів»[36].

Нова роль Березовського не допомогла виявити відповідальних за вибухи в житлових будинках. Навпаки — його одіозна репутація дозволила владі уникнути обговорення цього питання. Заява про те, що підриви будинків були провокацією, стала «аргументом Березовського». Хоча французький фільм лише на 25 відсотків був профінансований Березовським, в Росії його називали «фільмом Березовського». Посадовці з ФСБ, якщо взагалі згадували ці вибухи, казали, що не мають наміру вступати в полеміку з Березовським.

Незалежна громадська комісія розпочала роботу в лютому 2002 року, але не змогла отримати відповіді на свої запитання. Російські посадовці відмовлялися відповідати — попри те, що в разі отримання запитів від депутатів це було їхнім юридичним обов’язком. І все ж таки комісія досягла одного значного успіху. Це трапилося після того, як вона вже майже припинила функціонування, — завдяки діям її слідчого, колишнього агента ФСБ та ортодоксального комуніста Михайла Трепашкіна.

Незважаючи на недовіру членів комісії до Березовського, Юшенков і Юлій Рибаков, депутат Думи з Петербурга, полетіли до Лондона, аби потрапити на його прес-конференцію 5 березня та подивитися фільм. У Лондоні Юшенков зустрівся з Литвиненком, який познайомив його з Трепашкіним, звільненим із ФСБ після розслідування зв’язків між співробітниками ФСБ та членами чеченських організованих злочинних угруповань. Після цієї зустрічі Трепашкін почав співпрацювати з громадською комісією.

У квітні Юшенков злітав до США, де зустрівся з Альоною та Тетяною Морозовими, мати яких загинула під час вибуху на вулиці Гур’янова. Сестри Морозови мали офіційний статус потерпілих. Це означало, що вони мали право на доступ до матеріалів слідства й на участь у судових засіданнях. Тетяна Морозова погодилася на те, аби Трепашкін став їхнім адвокатом.

Людина, яка орендувала підвальне складське приміщення, де було закладено бомбу, пред’явила паспорт на ім’я Мухіда Лайпанова, мешканця селища в Карачаєво-Черкеській республіці на Північному Кавказі. Однак виявилося, що справжній Лайпанов загинув в автокатастрофі у лютому 1999 року. Міліція стверджувала, що людиною, яка користувалася цим паспортом, був Ачемез Гочіяєв, етнічний карачаєвець, директор однієї московської будівельної фірми, чиї склади використовувалися як перевалочний пункт для вантажів гексогена під виглядом мішків із цукром.

Насправді малоймовірно, щоб Гочіяєв був до цього причетний. Він жив у Москві, неподалік від місця, де стався вибух, і мав численних родичів у місті. Терактом проти безневинних цивільних людей він піддав би ризику власних рідних.

Одразу після вибуху на вулиці Гур’янова адміністратор будинку Марк Блюменфельд дав опис людини, яка орендувала підвал. На підставі цього опису у ФСБ склали фоторобот підозрюваного. Деякий час він знаходився в обігу, але потім був швидко замінений зображенням Гочіяєва, який виглядав зовсім інакше. Коли Гочіяєв зрозумів, що його звинувачують у підриві будинку, він негайно зник.

Наприкінці березня 2002 року Юрію Фельштинському, співавтору (разом із Литвиненком) книжки «ФСБ підриває Росію», в якій ішлося про вибухи в житлових будинках, зателефонував невідомий і сказав, що він від Гочіяєва. Наприкінці квітня обидва автори передали цьому кур’єрові перелік запитань, адресованих людині, що називає себе Гочіяєвим. За кілька днів в іншій європейській країні посередник передав їм відеозапис і кілька світлин, що підтверджували особу Гочіяєва, а також написані його рукою свідчення. У них він стверджував, що його підставили й що він утік лише тому, що знав про намір ФСБ вбити його.

Трепашкіну свідчення Гочіяєва здалися переконливими, й він вирішив зосередитися на пошуках «оригінала» фоторобота. Тоді він тісно співпрацював з незалежною громадською комісією.

Увечері 17 квітня 2003 року я працював у своїй московській квартирі, коли мені повідомили телефоном, що Сергія Юшенкова застрелили біля власного під’їзду. Моя книжка «Темрява на світанку», в якій я покладав відповідальність за вибухи в житлових будинках на ФСБ, мала вийти в США в травні. І ось Сергія, який був тієї самої думки й намагався її довести, було вбито. Він був одним із найактивніших членів громадської комісії з розслідування цих вибухів і був сповнений ентузіазму, коли я бачив його у вестибюлі Держдуми всього за кілька місяців до того. Він розповів мені про плани широко показати французький документальний фільм та ознайомити людей з реальною історією, що стояла за цими вибухами. Я підійшов до вікна й подивився на навколишні будинки, вуличні ліхтарі та майже порожні вулиці. Вперше за 27 років, протягом яких я писав про Росію, я відчув, що боюся виходити з квартири.

Юрій Щекочихін — ще один член громадської комісії — помер за три місяці після того внаслідок таємничої хвороби, від якої в нього лупилася шкіра й відмовляли внутрішні органи. Російські офіційні органи не дали дозволу на розтин, але родичам Щекочихіна вдалося переслати зразки тканин до Лондона, де на цій підставі було попередньо діагностовано смерть від отруєння талієм. Талій, як вважалося, був використаний і для отруєння Романа Цепова, колишнього охоронця Путіна, у вересні 2004 року.

Щекочихін був моїм другом з 1980-х років. Незадовго до смерті він подарував мені примірник своєї останньої книжки «Раби ГБ. XX століття. Релігія зради» — про людей, яких за радянських часів примушували працювати інформаторами КДБ. На книжці він зробив напис: «У 2003-му ми все ще живі!».

Зі смертю Юшенкова та Щекочихіна Трепашкін залишився єдиним, хто продовжував активно розслідувати підриви житлових будинків. Як адвокат Тетяни Морозової він мав право переглядати архів ФСБ у цій справі і скористався цим привілеєм для пошуку першого словесного портрета головного підозрюваного. Але йому не вдалося знайти жодних слідів цього фоторобота, й це наводило на думку, що портрет було вилучено з архіву, а згадки про нього знищено. Тож Трепашкін став проглядати архіви газет, сподіваючись, що фотографія була десь опублікована, перш ніж ФСБ вилучила її з обігу. Після виснажливих пошуків він нарешті її знайшов. Його, безумовно, здивувало, що на ньому була зображена знайома йому людина — Володимир Романович, агент ФСБ, який у середині 90-х відповідав за зв’язки з чеченськими злочинними організаціями.

У ті роки Трепашкін працював у відділі безпеки ФСБ, який займався захистом співробітників, їхніх інформаторів і їхніх родин. Завдяки цьому він мав опосередковану інформацію про операції чеченських екстремістів, що здійснювалися під прикриттям російських правоохоронних органів. У 1995 році Трепашкін довідався, що певна чеченська банда «трусить» банки в Москві, зокрема, банк «Сольді». Романович, який спеціалізувався на банках і допомагав чеченцям орендувати в Москві приміщення для вимагання та відмивання грошей, був членом цього угруповання.

Трепашкін влаштував засідку біля банку «Сольді» і всередині нього, але чеченці не з’явилися — хтось їх попередив. Пізніше він довідався, що в день невдалої засідки за банком стежила спеціальна автівка, замовлена Романовичем. Трепашкін хотів допитати Романовича, але цьому перешкодив начальник його відділу Микола Патрушев, який заблокував подальшу роботу в цій справі. Трепашкіну пояснили, що заарештовані люди — це «наші чеченці». Пізніше Патрушев очолив ФСБ і займав цей пост у період підривів житлових будинків.

Трепашкін почав шукати автора фоторобота. Він знайшов Марка Блюменфельда, колишнього адміністратора будинку по вулиці Гур’янова, який розказав, що того ранку, коли стався вибух, він описав місцевій міліції людину, котра орендувала підвальне приміщення, і цей опис було покладено в основу першого фоторобота. А за два дні його привезли до Лефортова, де співробітники ФСБ примусили його змінити свідчення й «упізнати» людину на іншій світлині — Гочіяєва.

Тепер Трепашкін мав можливість поставити під сумнів офіційну версію вибухів. У вересні 2000 року Віктор Захаров, начальник Управління ФСБ по Москві та Московській області, сказав: «ми знаємо весь ланцюжок. На чолі стоїть досить відомий (араб) Хаттаб. Під його проводом — два інструктори-підривники, араби Абу Умар і Абу Джафар. Вони навчають диверсантів і забезпечують їх вибухівкою. Безпосередній організатор терактів у Москві — Ачимез Гочіяєв, відомий у Чечні під прізвиськом Лисиця. Він і керував групою виконавців терактів. Усі вони — прихильники радикальної ісламської течії ваххабізм». Захаров додав також, що, за їхньою інформацією, Гочіяєв отримав від Хаттаба 500 тисяч доларів[37].

Але якщо первісний фоторобот людини, яка наймала складське приміщення, зображував не Гочіяєва, то важко зрозуміти, на яких підставах він став підозрюваним.

На той час тривала підготовка до судового процесу в справі Юсуфа Кримшамхалова та Адама Деккушева — двох членів так званої «банди Гочіяєва», які нібито доправили вибухівку до Волгодонська. Трепашкін готувався представити свої важливі дані в суді, але, усвідомлюючи, що ризикує, спочатку повідомив ім’я та телефонний номер Блюменфельда Ігорю Королькову — журналісту-розслідувачу газети «Московские новости». Корольков зустрівся з Блюменфельдом в редакції, і той підтвердив, що людина, «яка користувалася паспортом Лайпанова й публічно видавалася слідством за Гочіяєва, насправді не Гочіяєв»[38].

У редакції, під диктофон, Блюменфельд розповів, що сталося. «У Лефортові мені показали світлину якоїсь людини й сказали, що це Гочіяєв і що я нібито здав підвал йому. Я відповів, що ніколи не бачив цього чоловіка. Але вони наполегливо рекомендували мені визнати в ньому Гочіяєва. Я все зрозумів, припинив сперечатися й підписав свідчення. Насправді ж людина, світлину якої вони мені показали і яку називали Гочіяєвим, була не тією людиною, яка приходила до мене».

Корольков запитав Блюменфельда, чи були схожі між собою Гочіяєв і той чоловік, що приходив до нього. Блюменфельд відповів: «На фото була людина з простакуватим обличчям, а той, хто приходив, кому я здав в оренду приміщення, ззовні виглядав інтелектуалом. У мене склалося враження, що він єврей. До того ж єврей із кавказьким корінням. І я про це неодноразово заявляв слідству»[39].

Незабаром після своєї зустрічі з Корольковим Трепашкін був заарештований, а в його помешканні провели обшук. Йому висунули звинувачення у володінні зброєю без дозволу, але суддя це звинувачення негайно зняв. Тоді Трепашкіна звинуватили в неналежному використанні секретних матеріалів і присудили до чотирьох років виправно-трудового табору на Уралі. Його свідчення так і не пролунали в суді.

Після арешту Трепашкіну вдалося передати до газети «Московские новости» записку з описом секретного документа, з яким він нібито поводився неналежним чином. Він пояснив, що дав своєму колишньому колезі, полковнику Шебаліну, розшифровку підслуханої розмови між членами Гольяновського організованого лочинного угруповання, з якої можна було зрозуміти, що колишні і теперішні агенти ФСБ є членами цього угруповання й брали участь у вбивствах. Трепашкін сказав, що документи, в оприлюдненні яких його звинуватили, не могли мати грифа «секретно», бо закон про державну таємницю забороняє засекречувати інформацію щодо незаконних дій, вчинених держпосадовцями.

З арештом Трепашкіна в розслідуванні вибухів у житлових будинках настало затишшя. Тим, хто бажав далі займатися цим питанням, бракувало слідчих інструментів на кшталт права залучати свідків, і до того ж вони знали, що надмірна активність може коштувати їм життя.

Ось за таких обставин я несподівано виявився в Росії одним із головних обвинувачів путінського режиму. «Темряву на світанку» було опубліковано в травні 2003 року, а за місяць відбулася презентація книжки у Вашингтоні, в Інституті Гадсона. За день до цієї події я отримав електронного листа від Олександра Гольдфарба — емігранта, якого я знав ще з радянських дисидентських кіл у Москві 70-х років і який працював тепер помічником у Березовського. Він запитував, чи не заперечую я проти присутності на презентації «німецької знімальної групи». Я відповів, що не заперечую, і він прийшов із цією групою, що складалася з подружжя — Андрія Некрасова та Ольги Конської, а також із Альоною Морозовою, мати якої загинула під час вибуху на вулиці Гур’янова, а сестра надала Трепашкіну повноваження розслідувати цю справу.

Під час презентації я пояснив, чому вважаю вибухи в житлових будинках провокацією, призначеною забезпечити прихід до влади Путіна. Моя розповідь увійшла до фільму «Недовіра», прем’єра якого відбулася в 2004 році на кінофестивалі «Санденс». Російськомовна версія фільму з’явилася на YouTube і розповсюджувалася в Росії на DVD. «Темряву на світанку» теж було перекладено російською мовою, а великі уривки з неї публікувалися в пресі.

На жаль, люди, які могли допомогти зробити ці вибухи серйозною політичною проблемою, зникали. У 2004 році Анна Політковська, провідний російський журналіст-розслідувач, вимагала від кандидатів на посаду президента Росії відповідей на нез’ясовані питання, пов’язані з підривами житлових будинків. Олександр Литвиненко в Лондоні продовжував доробляти свою книжку й висловлювався з приводу цієї справи. Політковську було застрелено в ліфті її будинку 7 жовтня 2006 року. Литвиненко помер від радіаційного отруєння 23 листопада того ж року — в лондонському суші-барі йому підсипали до чаю радіоактивний полоній.

Через те, що померло так багато людей, які розслідували вибухи в житлових будинках (усі вони, крім Литвиненко, були моїми особистими друзями), я залишився одним із небагатьох, хто продовжував стверджувати, що цю вражаючу провокацію не можна ігнорувати. 17 травня 2007 року, виступаючи перед Комітетом із закордонних справ Конгресу США зі свідченнями щодо російської зовнішньої політики, я пояснював роль, яку зіграли ці вибухи. Я сказав ось що (ці слова потім широко цитувалися): «Коли Єльцин і його родина зіткнулися з імовірністю кримінального переслідування, було розроблено й здійснено план із забезпечення наступника, який гарантував би Єльцину та його сім’ї, що їм не загрожуватиме переслідування, а кримінальний розподіл власності в країні не підлягатиме перегляду.

Однак для успіху операції “Наступник” була потрібна масштабна провокація. На мій погляд, нею стали підриви житлових будинків у Москві, Буйнакську та Волгодонську. Внаслідок цих вибухів, які забрали 300 людських життів, було розпочато нову війну з Чечнею. Путін — щойно призначений прем’єр-міністр, який очолив цю війну, — миттєво набув популярності. Єльцин достроково залишив посаду, Путін був обраний президентом, і його першим указом став указ про гарантування Єльцину імунітету від переслідування. Тим часом усі розмови про перегляд результатів приватизації були забуті»[40].

Ця моя промова здобула дещо дивне визнання. Коли російський Перший канал зібрався показати «документальний фільм», в якому стверджувалося, що напади 11 вересня в США були організовані американським урядом, мене запросили виступити в ефірі з коментарями до цього фільму. Я відмовився.

Коли у вересні 2013 року я повернувся до Росії працювати консультантом і автором на радіо «Свобода», я не мав наміру негайно порушувати питання вибухів у житлових будинках, але сподівався, що зрештою ця тема виникне, бо добросовісному оглядачу оминути її неможливо. Непрямих доказів того, що ці вибухи були здійснені ФСБ, більш ніж достатньо. Єдиною причиною відсутності прямих доказів є те, що путінський режим їх приховав. Місця вибухів були очищені від руїн майже негайно, попри заперечення МВС та МНС. Поспіх, із яким було зруйновано місця злочинів, вражає тим більше, якщо взяти до уваги, що після підривів амбасад США в Кенії і Танзанії 1998 року підозрюваних виявили та зрештою заарештували в результаті ретельного просіювання уламків після вибухів — процесу, що тривав кілька місяців.

У випадку рязанського інциденту влада заблокувала доступ до людей, які поклали бомбу в підвал, до даних про навчання, та й до самого «муляжа» бомби. Це було зроблено нібито з міркувань секретності. Але стаття 7 Закону РФ про державну таємницю, ухваленого 21 липня 1993 року, констатує, що до речей, які не можна класифікувати як державну таємницю або оголошувати секретними даними, належить інформація про «надзвичайні події та катастрофи, що загрожують небезпеці та здоров’ю громадян, і їхні наслідки... факти порушення прав і свобод громадян... (і) факти порушення закону державними органами та посадовцями»[41].

Найбільше заважає сприйняти докази, які вказують на ФСБ як на виконавця цих підривів, не те, що вони є непереконливими, а те, що важко взагалі повірити в можливість таких речей. За будь-якими критеріями, вбивство сотень навмання обраних цивільних людей заради збереження влади свідчить про цинізм, який неможливо збагнути в нормальному людському суспільстві. Але він є цілком закономірним для такої країни, якою стала Росія після доби комунізму.

Насправді в Росії ніколи не забували про вибухи в житлових будинках. Під час антипутінських протестів у 2011 і 2012 роках демонстранти несли транспаранти з нагадуванням про ці теракти. Докази того, що вибухи були провокацією, означають, що Росія несе тягар, який обтяжуватиме її ще довгі роки. Доки не стане відома правда про ці вибухи, з’ясування справжнього характеру посткомуністичної історії Росії неможливе. Водночас відсутність реакції на докази того, що це був спланований державою масовий злочин, робить такі провокації вічною спокусою для можновладців. Якщо винуватці не виявляються й не караються, то ті, хто в Росії бореться за владу, можуть вважати, що провокації є законним способом здобувати перемогу на виборах.

У Росії для людей звично оминати певні проблеми, бо інакше «буде неможливо жити». На жаль, проблеми від цього не зникають. З усіх небезпек, що нависають над Росією, немає більш загрозливої, ніж нездатність добитися розкриття таємниці, яким чином Путін прийшов до влади.

2. ЄЛЬЦИН: ХАОС І ЗЛОЧИННІСТЬ

Після розпаду Радянського Союзу багато що змінилося. Але тим часом як суспільство швидко трансформувалося, ставало очевидним, що моральної революції в Росії не відбулося. У комуністичному суспільстві вважалося самозрозумілим, що окрема людина не являє собою цінності. Те саме можна було сказати й про посткомуністичну Росію — часто навіть ще більшою мірою. Єльцин для багатьох росіян був героєм після того, як він успішно очолив спротив прокомуністичному заколоту в серпні 1991 року. Але ні Єльцин, ні «молоді реформатори», яким він доручив проведення реформ у Росії, не виказали жодного розуміння необхідності запровадження верховенства права та традиції поваги до людини. Для Єльцина та реформаторів мета полягала в досягненні «точки неповернення», коли реставрація соціалізму буде вже неможливою, незалежно від волі народу. Власність належало передати в приватні руки якомога швидше, й це зробили, не дуже переймаючись тим, хто і на яких підставах її отримував. Виникав капіталізм. Здійснивши наймасштабнішу в історії мирну незаконну передачу власності, так звані реформатори створили умови для криміналізації усієї країни.

Народжувалося нове суспільство, яке мало три характерні ознаки: економіку на чолі зі злочинною олігархією, авторитарну політичну систему та — мабуть, найважливіше — деградацію свідомості, тобто нерозуміння того, що позбавлення людей здатності розрізняти законну та злочинну діяльність робить справжнє громадянське суспільство неможливим. Взаємодія цих ознак створила умови для сповзання Росії в режим агресії і терору.

Датою початку реформ можна вважати 2 січня 1992 року. Того дня, лише за дев’ять днів після зречення Михайла Горбачова, яке символізувало кінець Радянського Союзу, уряд щойно утвореної Російської Федерації на чолі із заступником голови уряду Єгором Гайдаром здійснив різку лібералізацію цін. Гайдар прогнозував, що ціни зростуть у 3–5 разів, а потім почнуть падати. Натомість за десять місяців вони зросли в 25–30 разів[42]. У квітні на ощадних рахунках людей зникли майже всі гроші — гроші, які накопичувалися десятиліттями.

Одного березневого вечора 1993 року в двері моєї московської квартири постукали. Я відчинив і побачив виснажену стару жінку, з якою іноді зустрічався в ліфті. «Віра Павлівна із сьомого поверху померла, — сказала вона. — Ми збираємо гроші на похорон». Заскочений таким проханням зненацька і приголомшений самою звісткою, я поліз за гаманцем, аби допомогти поховати нещасну, невідому мені жінку. Подібні сцени відбувалися тоді по всій країні.

За зникненням заощаджень громадян настала черга численних фінансових пірамід, організатори яких обіцяли допомогти росіянам пережити інфляцію. Не знаючи, що і як відбувається в капіталістичному світі, росіяни потрапили під вплив оманливої реклами, в якій розповідалося, як зростатимуть їхні вкладення. Спочатку, коли вартість акцій збільшувалася, фірми видавали інвесторам прибутки готівкою, аби залучити нових гравців, тож біля їхніх офісів вишиковувалися довгі черги бажаючих скористатися новими можливостями. Однак незабаром (іноді вже за три місяці) ці піраміди розвалювалися, і з першими ознаками зниження обсягу продажу акцій організатори таких схем крали гроші вкладників і зникали.

У той час як гіперінфляція доводила мільйони людей до зубожіння, ті, хто мав зв’язки, знаходили в цьому хаосі численні способи накопичення величезних нетрудових статків. Одним із таких способів було отримання дешевих державних кредитів. Через інфляцію виник дефіцит оборотного капіталу, який паралізував виробництво. Аби врятувати економіку, промисловості надавалися кредити під 10–25 відсотків, попри те, що рівень інфляції становив 2500 відсотків. За задумом, це мало допомогти підприємствам виплачувати зарплатню та закуповувати сировину й матеріали, але замість цього отримані в кредит кошти клалися на депозитні рахунки в банки під комерційні відсотки. Потім банківські службовці та директори підприємств ділили між собою прибуток[43].

Ще одним шляхом збагачення було отримати дозвіл на експорт сировини. Хоча більшість цін було «звільнено», ціни на енергоносії, які спочатку становили менше 1 відсотка від світових ринкових цін, продовжували регулюватися. Держава, яка втратила монополію на зовнішню торгівлю, дозволила займатися експортом усім, хто зможе отримати ліцензію. Оскільки сировина купувалася за внутрішніми цінами, за рублі, а продавалася за кордон за світовими цінами, за долари, експортні ліцензії фактично означали ліцензію на друкування грошей. Міністерство зовнішньоекономічних зв’язків видавало їх за хабарі. Порівняно з хабарем плата за ліцензію була мізерною[44].

Третім джерелом збагачення був субсидований імпорт. Взимку 1991 року, побоюючись голоду, уряд почав продавати дозволи на імпорт продовольства за 1% їхньої реальної вартості, а різницю покривали за допомогою західних товарних кредитів. Продукти продавалися за звичайними ринковими цінами, в результаті ця спроба полегшити продовольчу кризу в країні призвела до збагачення купки трейдерів. У 1992 році вартість імпортних субсидій досягла 15% ВВП[45].

Другим після гіперінфляції чинником, що сприяв виникненню кримінальної олігархії в Росії, був процес приватизації. Передання в приватні руки державних активів розпочалося ще під час «перебудови», коли держслужбовці реорганізовували урядові установи, перетворюючи їх на приватні підприємства: замість міністерств виникали «концерни», замість державної системи розподілу — товарні біржі, а замість державних банків — комерційні. Будівлі, постачальники та персонал залишалися тими самими, але активи організації переходили в руки нових «власників».

Офіційно приватизація розпочалася в жовтні 1992 року з масштабного розподілу ваучерів. Починаючи з цього місяця кожен російський громадянин міг отримати державний приватизаційний чек номінальною вартістю в 10 тисяч рублів. Кожен ваучер нібито являв собою частку громадянина в національному надбанні. Заводи перетворювалися на акціонерні компанії, і громадян запрошували обмінювати свої ваучери на акції будь-якого підприємства.

Більшість росіян не мали жодного уявлення, що їм робити зі своїми ваучерами. Дехто використовував їх для придбання акцій на власних підприємствах. Інші вкладали їх у так звані ваучерні фонди, які широко рекламували себе й обіцяли дивіденди. Багато ваучерів продавалося просто на вулиці, часто всього лише за 10 доларів або за пляшку горілки. На зупинках автобусів і біля станцій метро з’являлися якісь темні особистості, схожі на волоцюг, які тримали картонки з написом «Купую ваучери». Їхня навмисно пошарпана зовнішність мала створювати враження, що ці ваучери насправді не мають реальної вартості. Коли я спостерігав ці сцени в 1993 і 1994 роках, мені теж здавалося, що ваучери мало чого варті. Але за цими волоцюгами стояли корумпований бізнес й організовані злочинні угруповання, й саме завдяки їм в Росії легально виникла перша приватна власність — і перші статки.

Коли проходили аукціони акцій промислових підприємств, члени цих угруповань приходили на них із пачками ваучерів. На одному з перших великих інвестиційних аукціонів у 1993 році 4,88-відсоткову частку власності Саянського алюмінієвого заводу отримала фірма «Алюмінпродукт». Нею керував Олег Дерипаска, який згодом став одним із найбагатших людей Росії. Як розповідають, ще студентом МГУ Дерипаска стояв біля прохідної цього хакаського заводу, пропонуючи робітникам продати йому ваучери. За два роки він став директором цього заводу[46]. Інший олігарх, Каха Бендукідзе, через свою компанію «Біопроцес» узяв участь в аукціоні з продажу гігантського машинобудівного заводу «Уралмаш» в Єкатеринбурзі. За десять хвилин до завершення аукціону він пред’явив 130 тисяч ваучерів і отримав 18% акцій[47]. За деяким оцінками, третина промислової бази країни перейшла до рук кількох людей, які зметикували, як грати у ваучерну приватизацію, за 1,2 мільярда доларів[48]. Щодо решти населення, то в більшості випадків їхні інвестиції не принесли їм нічого.

Дехто взагалі не скористався своїми ваучерами. Григорій Явлінський, лідер опозиційної партії «Яблуко», пізніше згадував: «Мій ваучер вдома. Я зберігаю його, щоб колись показати своїм онукам, як можна здійснити приватизацію в економічно неефективний і політично безграмотний спосіб»[49].

Наприкінці 1994 року ваучерну приватизацію змінила приватизація за гроші. Тепер уже існувала група людей, які могли взяти в ній участь. Унаслідок ваучерної приватизації в Росії з’явилося принаймні п’ять олігархів: Михайло Фрідман, голова «Альфа-груп», Олег Дерипаска, Володимир Богданов, голова «Сургутнафтогазу», Каха Бендукідзе та Володимир Потанін зі своєю фірмою «Мікродін», яка активно працювала на приватизаційному ринку[50]. Дехто стали мільярдерами, привласнивши державні ресурси за допомогою корупційних зв’язків: Михайло Ходорковський (операції з валютою), Борис Березовський (продаж авто), Володимир Гусинський (нерухомість), Олександр Смоленський (банківська справа).

Багато хто з цих нуворишів створював банки, які почали отримувати «повноваження» на ведення державних рахунків. Офіційна ставка (винагороди) за державними грошима була невисокою, але тут важило те, що уповноважені банки, нехтуючи інструкціями, до виконання яких все одно ніхто не примушував, ставилися до бюджетних коштів як до вільного капіталу, що підлягає інвестуванню. Вони місяцями зволікали з платежами, часто використовуючи гроші для короткотермінових міжбанківських кредитів, які надавалися аж під 400%. Тим часом невиплата зарплатні стала реальністю життя мільйонів росіян.

Саме цій новій групі мільйонерів і мільярдерів на другому етапі приватизації вдалося скупити шахти й заводи Росії майже задарма. Під час грошової приватизації підприємства офіційно продавалися на аукціонах, але ці аукціони нерідко відбувалися лише на папері. Коли їх справді проводили, посадовці з Комітету державного майна нерідко обмежували число учасників або надавали інформацію про пропозиції конкурентів заздалегідь визначеному переможцю. Справжні конкурентні торги відбувалися дуже рідко, і якщо наполегливий конкурент пропонував кращу ціну, ніж якась впливова група, переможець цілком міг поплатитися за свою впертість життям.

Ціни, за які було продано підприємства, приголомшили російське суспільство: 324 заводи продали в середньому менш ніж за 4 мільйони доларів кожний: «Уралмаш» — за 3,73 мільйона, Челябінський металургійний комбінат — за 3,73 мільйона[51], а Мурманський траловий флот, який нараховував сотні суден, — усього за 2,5 мільйона доларів[52]. 9 вересня 1994 року в бюлетені «Independent Strategy» було написано: «Більша частина основних виробничих ресурсів Росії продається приблизно за 5 мільярдів доларів. Навіть якщо зважити на те, що в Росії вартість основних засобів виробництва дорівнює її ВВП (на Заході вона принаймні в 2,6 раза вище)... тобто 300–400 мільярдів доларів, то сума, отримана від приватизації, є мінімальною. Тому агенція рекомендує англійським інвесторам не згаяти свого шансу й взяти участь у придбанні російських підприємств»[53].

Наприкінці 1994 року під тиском з боку Світового банку щодо зниження інфляції російський уряд припинив друкувати гроші. Аби виконати свої зобов’язання, він започаткував програму «кредити в обмін на акції», яка уможливила створення в Росії компаній, які за масштабами можна було порівнювати з найбільшими американськими корпораціями.

За цією програмою уряд отримував позики під заставу акцій найпривабливіших неприватизованих підприємств. Теоретично ця програма мала сприяти конкуренції. На практиці ж акції переходили банкам із найкращими «неформальними» зв’язками в уряді. Найпотужніші банки організовували аукціони, в яких самі брали участь і неминуче здобували перемогу. Банк-кредитор мав право експлуатувати заставлене підприємство, і якщо уряд не повертав кредитів (а так було завжди через дефіцит державних доходів), воно ставало власністю банку.

Аукціони «кредити в обмін на акції» нагадували певну гру. Щойно аукціон розпочинався, якась досі невідома фірма пропонувала ціну, що майже не відрізнялася від стартової ціни, встановленої банком, який проводив аукціон. Це начебто засвідчувало «конкурентність» торгів. Потім банк-організатор, відхиляючи під різними приводами інші пропозиції, пропонував ціну, трохи вищу за пропозицію «конкурента», й таким чином вигідно купував підприємство.

«Норильський нікель» — величезний металургійний комбінат — був виставлений на торги за стартовою ціною в 170 мільйонів доларів. Допущений до аукціону «Онексімбанк» переміг, запропонувавши 170,1 мільйона доларів[54]. У такий спосіб «Онексімбанк» придбав 38% акцій підприємства, яке виробляло 90% російського нікелю, 90% кобальту та 100% платини. Упродовж трьох тижнів держава віддала в приватні руки підприємства, що формували п’яту частину федерального бюджету. Окрім «Норильського нікелю», це були деякі з провідних нафтових компаній країни: «Лукойл», «Сіндако», «Сургутнафтогаз», «Юкос» та інші[55].

Схема «кредити в обмін на акції» створила клас суперзаможних олігархів, дозволивши їм придбати державне майно майже за безцінь. Проте ця схема дуже мало допомогла вкрай потрібному збільшенню доходів держави. У 1995 році, наприклад, заставні аукціони, де було продано понад 20 найприбутковіших підприємств Росії, що становили гордість радянської економіки, принесли доходів на загальну суму всього в 691,4 мільйона доларів, або 400 мільярдів рублів — тобто лише частку їхньої справжньої вартості[56].

На квітень 1996 року олігархія була вже загальновизнаним інститутом у Росії, і хоча майже всім своїм багатством вони завдячували крадіжкам, але подавали себе як капіталістів-підприємців із незаперечним правом на владу. У листі, підписаному 13 олігархами й опублікованому в провідних російських газетах, містилася завуальована погроза, що здавалася спрямованою проти комуністів, які за результатами опитувань населення здобували дедалі більшу підтримку. «Тим, хто зазіхає на російську державу, ставлячи на ідеологічний реваншизм, на суспільну конфронтацію, — писали автори листа, — слід розуміти, що вітчизняні підприємці володіють необхідними ресурсами і волею для впливу і на надто безпринципних, і на надто безкомпромісних політиків»[57].

Розграбування країни призвело до економічного колапсу. У період з 1992 по 1998 рр. ВВП Росії зменшився вдвічі (американська економіка в часи Великої депресії скоротилася на 30,5%). Занепад промислового виробництва був ще більшим, за той самий період він скоротився на 56%, тобто більше, ніж за німецької окупації під час Другої світової війни[58]. Росія стала класичною країною «третього світу», яка продає сировину й імпортує споживчі товари. Люди місяцями й навіть роками не отримували зароблених грошей. Мільйонам доводилося проводити вихідні за містом, самотужки вирощуючи собі харчі, аби вижити.

Економічна катастрофа супроводжувалася демографічною. З 1990 по 1994 рік очікувана тривалість життя чоловіків знизилася більш ніж на шість років[59]. У 1998 році вона становила 57 років — найнижчий показник серед індустріальних країн[60]. Майже вертикальне зростання показників смертності було практично безпрецедентним для країни, яка не перебувала в стані війни, цифри були такими вражаючими, що спочатку західні демографи цьому не повірили. Упродовж 90-х років російське населення скорочувалося на 750 тисяч осіб на рік[61].

Уряд, дуже мало отримавши від приватизації, регулярно витрачав більше, ніж мав. Прагнучи скоротити дефіцит, він почав випускати державні короткострокові облігації (ГКО). Вони були номіновані в рублях і зазвичай мали термін від трьох до шести місяців. Ринок ГКО зріс від 3 мільярдів доларів наприкінці 1994 року до 42,7 мільярда доларів у 1996-му та 64,7 мільярда в 1997-му[62]. Але у той час як фінансове становище держави погіршувалося, відсоткова ставка зростала, сягаючи подекуди 160%. У середині 1998 року уряд витрачав 1 мільярд доларів щотижня лише на те, щоб виконати свої зобов’язання[63]. Жахлива фінансова криза змусила уряд 17 серпня знецінити валюту, припинивши виплати по білетах державної скрабниці на суму 40 мільярдів доларів і зупинивши сплату торговельної заборгованості. Ціни різко зросли, й новонароджений середній клас було знищено.

Криза 1998 року стала шоком для російського суспільства. Люди поверталися з літніх відпусток і бачили, що банкомати зачинені. Щогодини пункти обміну валют вивішували новий курс рубля до долара. Люди почали скуповувати усе можливе, включно з сіллю, цукром, сірниками та борошном. Багато дрібних підприємств зазнали краху, країна пережила сплеск замовних убивств позичальників, які не змогли повернути своїх боргів. Рівень життя впав приблизно на 40%. Якщо раніше багато хто сподівався, що економіка запрацює краще, то тепер її колапс здавався незворотним. Рейтинг Єльцина наближався до нуля, а кількість незадоволених ним сягала 80%[64]. Це, своєю чергою, спричинило надзвичайну тривогу як серед олігархів, так і інших людей, які зробили свої статки в 1990-х роках, і призвело до тієї кризи з наступництвом у владі, яка завершилася підривами житлових будинків у Росії 1999 року.

Третім процесом, внаслідок якого виникла російська олігархія, була криміналізація. Як і у випадку приватизації, новітня доба криміналізації в Росії почалася в період «перестройки». Реформи часів Горбачова почалися з легалізації «кооперативів», які стали єдиним різновидом приватного бізнесу в Радянському Союзі. Кооперативи швидко ставали успішними, але через те, що міліція захищала лише державні підприємства, а наймати приватну охорону заборонялося законом, по всій країні виникли банди, які займалися вимаганням грошей у кооперативів.

Ці банди залучали важкоатлетів і боксерів зі спортивних клубів, аби ті виконували функцію рекетирів, і ділили між собою територію. Кожен, хто займався бізнесом на «їхній» території, мав платити данину (дань). Банди захищали своїх клієнтів від інших банд — ставали їхнім «дахом» (крышей). У 1992 році майже кожен власник ятки чи крамниці та кожен ринковий торговець платили бандитам. Крім захисту (головним чином від самих себе), ці банди надавали й інші послуги. Якщо виникала суперечка, бізнесмени часто вирішували питання за допомогою відповідного «даху» на зустрічі (стрелке). Зазвичай це була спроба розв’язати суперечку мирним шляхом. Але загроза силового варіанта існувала завжди, тож члени банд приходили на «стрілку», як правило, добре озброєними.

Більшість банд організовувалися за етнічною чи регіональною ознакою. Найповажніші з них відзначалися надзвичайно складною структурою. Вони мали власні аналітичні підрозділи, укомплектовані ветеранами КДБ чи міліції, які відповідали за планування вбивств і організацію прослуховування телефонних розмов, включно з розмовами самих членів банди. Вони забезпечувалися найновішою зброєю та амуніцією від збройних сил. Вони наймали фахівців із маркетингу, які допомагали їм визначати мішені для здирництва, а також адвокатів і бухгалтерів для розв’язання суперечок між підприємствами, котрі перебували під їхнім «захистом».

Спочатку найпривабливішими мішенями для рекетирів, окрім автозаправок і казино, були ринки, де торгівля велася за готівку. На багатьох ринках товарообіг приносив незареєстрованих прибутків на мільярди доларів. За різними оцінками, фінансові потоки одного з московських ринків — Черкизовського — сягали 8 мільярдів доларів на рік[65].

Проте як джерело збагачення навіть найбільші ринки не можна було порівняти з державним бюджетом. Коли злочинні угруповання побачили, як «ділові люди» використовують свої зв’язки для накопичення величезних нетрудових статків, вони почали застосовувати терор для захоплення нових підприємств. На початку 90-х сотні банкірів, бізнесменів і урядовців стали жертвами замовних убивств. Лише в 1993 році в Росії було вбито 35 банкірів[66]. Цей кримінальний терор тривав недовго. Незабаром гангстери, бізнесмени та корумповані посадовці почали працювати разом. Гангстерам були потрібні бізнесмени, бо їм треба було кудись інвестувати свої капітали, а досвіду керування великими підприємствами вони не мали. Бізнесменам гангстери були потрібні для забезпечення виконання контрактів і стягнення боргів (на початку 1990-х багато підприємців-початківців позичали гроші для створення бізнесу, а потім забували їх повертати). І тим і іншим були потрібні шахраюваті посадовці, які видавали б їм ліцензії і дозволи на неконкурентній основі й прикривали б їх від закону.

Спочатку поведінка злочинців була, як правило, брутальною та агресивною, але з часом вона змінювалася. Багато хто з бандитів, прагнучи виглядати як «бізнесмени», почали вдягати костюми від провідних європейських модельєрів, ставали постійними клієнтами найкращих московських перукарів. Їхня справжня сутність виявлялася лише в слабкості до золотих ланцюгів і схильності втрачати витримку та вдаватися до погроз, стикаючись із опором.

Заради власної безпеки російські бізнесмени спеціально з’ясовували, які компанії пов’язані з бандитами або слугують прикриттям для організованої злочинності. Для іноземців, що займалися бізнесом у Росії, ситуація була складнішою. Нерідко виявлялося, що їхні ділові стосунки з урядом або якоюсь великою компанією обертаються прямим контактом зі злочинцями, які вимагають грошей за захист або за дозвіл на ведення бізнесу. Якщо іноземець намагався звернутися до правових механізмів, то часто пересвідчувався, що злочинці, які прагнуть його «захищати», мають зв’язки аж до самої верхівки.

Окрім криміналізованої економіки, в новому суспільстві розвинулася авторитарна політична система. Роль Єльцина в поваленні комунізму зробила з нього героя, але він швидко продемонстрував, що не має уявлення про справжню демократію чи поділ влади. Система, яку він прагнув створити в Росії, мала слугувати лише посиленню його впливу.

У жовтні 1993 року між двома найважливішими гілками російської влади — президентом і парламентом — розпочалася війна. Парламент раніше був союзником Єльцина. У листопаді 1991 року він проголосував за його особливі повноваження, а після розпаду СРСР схвалив його програму радикальних реформ. Однак Єльцин бажав цілковитого контролю над процесом економічних реформ і був не готовий ділитися владою з будь-ким. Через це конфлікту не можна було уникнути.

Перші 21 місяць перебування Єльцина при владі після краху комунізму позначені зростанням напруги між двома гілками державної влади. У січні 1992 року раптове припинення контролю за цінами спровокувало гіперінфляцію. Єльцин обіцяв зниження цін за півроку й оздоровлення економіки вже восени. Однак наприкінці грудня темп зростання цін все ще становив 2,318%[67]. У крамницях з’явилися товари, але 99% населення не могли їх придбати. Багато росіян подалися на вулицю — торгувати своїми пожитками. У цій ситуації депутати виступили проти деяких реформ, але Єльцин цим знехтував. Він не пояснив своєї політики депутатам, не став їх агітувати — він просто не звернув уваги на їхні дебати.

15 березня 1992 року спікер парламенту Руслан Хасбулатов зажадав відставки Єгора Гайдара та його команди, чиї прогнози щодо інфляції виявилися геть нереалістичними. Реформаторів він назвав «недосвідченими хлопчаками». У червні Хасбулатов і віце-президент Олександр Руцькой посилили свої атаки на уряд. Єльцин відповів на це спробою зробити центром ухвалення рішень виконавчу владу, і невдовзі в російському уряді було стільки ж чиновників і установ, скільки їх було за СРСР. Маючи в листопаді 1991 року підтримку двох третин складу парламенту, Єльцин за півроку виявив, що ці дві третини перебувають уже в опозиції до нього.

З наближенням холодної пори року в країні, де близько половини населення жило за межею бідності, конфлікт між двома гілками влади посилився. Хасбулатов у приватних розмовах називав Єльцина «п’яницею» та «психічно хворим», а в уряді лунали пропозиції розпустити парламент[68]. 20 березня 1993 року Єльцин оголосив, що підписав указ про заборону діяльності парламенту, який обмежив повноваження президента. У відповідь парламент поставив на голосування пропозицію про імпічмент. Її підтримало більшість депутатів, але не вистачило потрібних двох третин голосів. Через деякий час, на 25 квітня, було призначено референдум щодо довіри президенту та його економічній політиці.

Референдум приніс Єльцину переконливу перемогу — почасти завдяки допомозі Джорджа Сороса, американського фінансиста, чиї таємні внески на офшорні рахунки, контрольовані Анатолієм Чубайсом — керівником програми приватизації, — стали основою для фінансування масштабної рекламної кампанії, яка розтрощила опозицію[69]. Така народна підтримка приголомшила депутатів, які вважали єльцинську економічну політику непопулярною. Натхненний цими результатами Єльцин продовжив керувати країною, випускаючи спеціальні укази, хоча термін наданих йому в листопаді 1991-го особливих повноважень вичерпався. Парламент надсилав укази Єльцина до Конституційного суду, таким чином призупиняючи їхнє виконання. Незабаром конфлікти між законами та указами дуже загострилися.

Коли влітку 1993 року російська Верховна Рада перерахувала в бюджет, поданий Єльциним, підвищивши пенсії і збільшивши зарплатні вчителів, лікарів та інших бюджетників, конфронтація досягла свого апогею. Бюджет передбачав дефіцит у 28 трильйони рублів, або 25% ВВП[70]. Уряд виступив із заявою, що це може зупинити проведення реформ. Єльцин пообіцяв не звертати на перерахунок уваги. Водночас він почав готуватися до подолання парламентського спротиву: відвідав бази армійських підрозділів у Московській області, аби переконатися в їхній підтримці, та підвищив у 2–3 рази зарплатню офіцерів[71].

У серпні Єльцин і його радники почали працювати над указом про розпуск парламенту. Його перший варіант передбачав не лише розпуск парламенту, а й ліквідацію Конституційного суду та підпорядкування генерального прокурора президентові[72]. У вересні Єльцин і Хасбулатов запропонували один одному піти у відставку.

І нарешті, виступаючи 18 вересня на зустрічі депутатів усіх рівнів, Хасбулатов торкнувся теми алкоголізму Єльцина. «Це неприпустимо, — сказав він, — коли посадовці роблять вигляд, нібито в цьому (пияцтві) немає нічого особливого. Мовляв, п’є — значить, наш мужик. Але якщо це так (і тут Хасбулатов хитнув головою вбік Кремля і клацнув себе двома пальцями по горлянці), то хай мужицькими справами і займається, а не державними». Про цей жест і зауваження Хасбулатова негайно розповіли Єльцину, який вирішив, що настав час покінчити з цим парламентом раз і назавжди[73].

21 вересня Єльцин оголосив по телебаченню про ухвалення ним указу № 1400 щодо припинення діяльності З’їзду народних депутатів і Верховної Ради. Він повідомив, що вибори нових представницьких органів і референдум щодо нової редакції Конституції відбудуться 11–12 грудня 1993 року.

Приблизно опівночі Хасбулатов відкрив засідання Верховної Ради, яке мало розглянути питання, чи підпадають дії Єльцина під статтю 121–6 Конституції, яка передбачає усунення президента та його заміну віце-президентом у разі спроби розпустити парламент. Питання було поставлено на голосування, 136 депутатів проголосували «за» й шість — «проти». Після цього відбулося голосування щодо призначення президентом Олександра Руцького. Руцькой склав присягу, оголосив указ № 1400 нечинним і сказав, що бере на себе відповідальність за безпеку держави. Хасбулатов закликав депутатів не залишати будівлі парламенту. Тепер Росія мала двох глав держави й у перспективі — два уряди.

У серпні 1991 року Єльцин кинув виклик керівникам прокомуністичного заколоту з того самого Білого дому, де тепер депутати готувалися чинити опір розпуску парламенту. У 1991-му ніхто не відключав телефонів і електрики Єльцину та іншим членам російського уряду. Єльцин же, судячи з усього, не збирався повторювати їхніх помилок. Він спочатку відрізав міжміські телефонні лінії, а потім і весь комутатор 205, залишивши без телефонного зв’язку не лише Білий дім, а й увесь Краснопресненський район. Пізніше московська влада відключила в будівлі опалення та гарячу воду й відрядила на підступи до Білого дому велику кількість міліції.

22 вересня на захист Білого дому прибули націоналісти, серед них були члени Союзу офіцерів, група комуністів, група з фашистської організації «Російська національна єдність» і ветерани етнічних конфліктів в Абхазії і Придністров’ї. Керівники парламенту, побоюючись, що будівлю легко зачистять, якщо її залишити без захисту, почали озброювати добровольців. Озброївшись, вони утворили підрозділи, які вже не контролювалися депутатами. Демонстранти-комуністи вийшли на вулиці на підтримку парламенту й були побиті міліцією.

Поки йшли приготування до можливого збройного протистояння, в країні зростала підтримка парламенту. Надвечір 22 вересня 23 обласні ради проголосували за підтримку Верховної Ради й за визнання указу № 1400 не чинним на своїй території. 23 вересня голова Конституційного суду Валерій Зорькін виступив з ініціативою одночасного проведення нових виборів президента та парламенту як шлях виходу з цієї кризи. Ця пропозиція, відома як «нульовий варіант», здобула популярність, але була відкинута Єльциним і його прихильниками — начебто через те, що це призвело б до вакууму влади, а насправді тому, що згода означала б визнання існування парламенту, який Єльцин щойно ліквідував. І все ж таки було обіцяно не застосовувати силу проти Білого дому.

О 22-й годині 23 вересня в Білому домі було відключено електрику, неопалювана будівля поринула в темряву. Депутати запалили свічки й продовжили своє засідання, але в психологічній атмосфері відбулася певна зміна. У темряві захисники Білого дому набули вагомішого значення. Вони встановили пости на всіх поверхах, почали перевіряти документи та світити ліхтариками в обличчя. Було очевидно, що вони збираються слухатися лише своїх командирів. Водночас чутки про підтримку депутатів військовими та робітниками сприяли очікуванню народного повстання та подальшій радикалізації.

28 вересня до 10 тисяч демонстрантів зібралися перед міліцейськими загородами, аби підтримати Білий дім. Міліція ужила до них силу, б’ючи людей усякого віку, не перебираючи. Після цього міліція та внутрішні війська вжили заходів для повної ізоляції Білого дому. Вони обнесли його колючим дротом, і тисячні добре озброєні підрозділи перекрили доступ до центру міста. Хасбулатов сказав депутатам: «Білий дім став першим концтабором єльцинського демократичного ГУЛАГу».

Наступного дня патріарх Російської православної церкви Олексій II закликав обидві сторони до переговорів, які розпочалися днем пізніше в Даниловському монастирі. Президентська сторона не могла відмовитися від участі у перемовинах, запропонованих патріархом, але вони були не на її користь, бо самим фактом діалогу парламент визнавався законною гілкою влади, а в ході дискусій тиск на Єльцина зростав. Представники обласних рад у Москві вимагали припинити блокаду Білого дому. В Новосибірську делегати 14 областей і республік Сибіру погрожували в разі незгоди Єльцина з «нульовим варіантом» припинити сплату податків, перекрити Транссибірську магістраль і оголосити про створення незалежної Сибірської республіки»[74].

Увага зосередилася на озброєних захисниках Білого дому та демонстрантах-комуністах на вулиці. Обіцянка Єльцина не застосовувати силу, схоже, оберталася облогою, під час якої його підтримка в збройних силах могла послабшати, а підтримка депутатів у регіональних радах — навпаки, зрости. Однак екстремісти були непередбачуваним елементом. Якби їх вдалося спровокувати на застосування сили, Єльцин міг би атакувати парламент із міркувань «самозахисту».

3 жовтня тисячі демонстрантів-комуністів зібралися перед міліцейським блок-постом на Кримському мості. Міліцейський кордон стояв не перед мостом, а посередині, що позбавляло міліцію стратегічної переваги. Крім того, було лише дві лінії міліцейської загороди, а це означало, що міліціянтів набагато менше, ніж демонстрантів. Упродовж майже тижня міліція била протестувальників, і тепер багато з постраждалих стояли в перших лавах демонстрантів, озброєні камінням і палицями. Раптом каміння посипалося градом, і демонстранти кинулися на міліцію. Лінію загороди було прорвано, й міліціянти почали тікати. Юрба попрямувала до Білого дому. Міліція поставила на її шляху барикаду з пожежних машин і вантажівок, але коли хода наблизилася, і цю перепону було подолано. Маніфестанти захопили близько двадцяти вантажівок, у багатьох із них залишилися ключі.

Учасники маршу перегнали захоплені автівки на площу за Білим домом, за ними йшла юрба. Коли всі зібралися, Руцькой, Хасбулатов і решта керівників парламенту з’явилися на балконі, що виходив на площу. Руцькой закликав маніфестантів захопити мерію, що знаходилася неподалік від Білого дому, а потім Останкінський телецентр. У результаті штурму в мерії також було захоплено вантажівки та автобуси, які з демонстрантами вирушили до Останкіна, а тисячі людей супроводжували їх до телевежі пішки.

Перші автобуси та вантажівки прибули до Останкіна о 17.30. Люди, які йшли пішки, з’явилися там пізніше, але вже о 19-й годині на площі перед телецентром зібралося близько 4 тисяч людей[75]. Серед мітингувальників було 20 чоловік з автоматами та гранатометами, відібраними у ЗМОПу (загін міліції особливого призначення), та двома гранатами до них. Але демонстранти не знали, що всередині будівлі знаходяться 500 міліціянтів і військових, озброєних 320 одиницями автоматичної зброї. Пізніші підкріплення збільшили їхню чисельність до 900 чоловік[76].

Метою протестувальників було надати парламентській стороні доступ до телеканалів, на яких панувала проєльцинська пропаганда. Генерал Альберт Макашов, керівник захисту Білого дому, який прибув до Останкіна з групою озброєних бійців, наказав охороні відкрити двері. У разі відмови він погрожував штурмом. Один із його молодиків почав готувати гранатомет, а військові всередині будівлі розташувалися за бетонними парапетами на першому поверсі. У цей момент дві вантажівки пропарламентських сил протаранили вхід до телецентру та розбили вікна з дзеркального скла поруч із ним. Після цього пролунав потужний вибух на вході — гранатомет вистрелив по дверях — і ще один вибух відбувся усередині будівлі. Саме від цього другого вибуху загинув Микола Ситников, боєць спецзагону внутрішніх військ «Витязь».

Раптом демонстрантів на площі накрило сильним вогнем, відкритим із будівлі. Більшість озброєних фашистів було прикрито піддашком над входом, але неозброєних протестувальників, глядачів і журналістів уразив шквал жовтогарячих трасуючих куль. Площа швидко вкрилася тілами поранених і загиблих. Тих поранених, хто вигукували «Не стріляйте!», «Будь ласка, допоможіть!», повторно прошивали автоматним вогнем. Цивільні намагалися якось сховатися, бо військові стріляли в кожного, хто піднімав голову.

Американський юрист Террі Майкл Дункан, який уже витягнув трьох людей у безпечне місце, пішов на допомогу Полу Отто, фотокореспонденту газети «The New York Times». Той отримав кулю в живіт після того, як крикнув військовим, що він іноземний журналіст. Коли Дункан намагався допомогти Отто не втратити свідомості, його теж підстрелили. Кілька росіян, ризикуючи життям, відтягли Otto подалі. Один із них, 35-річний москвич Юрій Михайлов, звернувся до вояків, питаючи дозволу врятувати Дункана. У відповідь він почув лише лайку. Михайлов усе ж таки спробував допомогти, але пострілом у спину його було вбито. Потім вогонь посилився, і Дункан теж загинув від пострілу в голову[77].

Прибічники парламенту не стріляли у відповідь. Незважаючи на це, російське телебачення оголосило, що Останкіно захопив озброєний натовп. О 20.45 по телебаченню виступив Гайдар. Він закликав москвичів вийти на вулицю й продемонструвати свою підтримку президентові. Єльцин теж зробив заяву, назвавши вуличні бої «навмисною дією, спланованою заздалегідь колишніми керівниками парламенту»[78], й оголосив надзвичайний стан. На засіданні в Міністерстві оборони командувачі військових округів заявили про свою підтримку Єльцина.

О 21 годині ейфорія в Білому домі з приводу начебто легкої перемоги поступилася місцем жаху, коли депутати повернулися з Останкіна в стані шоку. Ілля Константинов розказував решті депутатів: «Це кривава каша». Олег Плотников, депутат із поміркованої фракції «Смена», додав: «Я ніколи в житті не бачив стільки трупів»[79].

Рано-вранці Єльцин поїхав до Міністерства оборони й переконав міністра Павла Грачова віддати наказ про штурм Білого дому. Штурм розпочався о 6.55. Внутрішні війська стріляли по захисниках, зокрема, підлітках, що знаходилися ззовні. О 8-й годині вони відкрили вогонь по самій будівлі, розбивши вікна. Відповідаючи на оборонний вогонь із Білого дому, нападники навели великокаліберні кулемети і танкову артилерію на 12-й і 13-й поверхи, і їх швидко охопило полум’я. Люди, що знаходилися всередині Білого дому, включно з депутатами, журналістами, службовцями, побігли до найбезпечнішого місця будівлі — зали Ради національностей, призначеної слугувати бомбосховищем.

Стрілянина продовжувалася з великою інтенсивністю, але з часом вогонь у відповідь почав вщухати. Танки, що стояли на Новоарбатському мості, рознесли секції безлюдних нижніх поверхів, і зрештою, коли опір майже припинився, бійці антитерористичного підрозділу «Альфа» ввійшли до будівлі й прийняли капітуляцію депутатів.

За офіційними даними, в цій дводенній громадянській війні загинуло 123 особи й було поранено 384. Серед них — 46 убитих і 124 поранених в Останкіно[80]. Але ці цифри викликають сумнів. Уряд спочатку відмовлявся доповідати про число вбитих, і в деяких неофіційних повідомленнях воно сягало аж 1500[81]. У новинах Українського радіо повідомлялося про 2783 загиблих[82].

Хоч би яким було справжнє число загиблих, я упевнився, що своєю перемогою Єльцин завдячував провокації. За кілька днів до подій 3–4 жовтня центр Москви було перекрито тисячними загонами спецпризначення та міліції. Але 3 жовтня, коли демонстранти прорвали міліцейську загороду на Кримському мості, міліція з міста майже зникла. Вона залишала свої блокпости, кидаючи вантажівки та автобуси з ключами, тож протестувальники безперешкодно захопили мерію та дісталися Останкінського телецентру. Коли вони туди прибули, Макашов і близько двадцяти його бійців організували мітинг і почали висувати ультиматуми, але шансів захопити будівлю вони не мали.

Коли на вході до телецентру вибухнула граната, внутрішні війська відкрили вогонь не по озброєних нападниках, а по неозброєному натовпу на площі. Той факт, що військові свідомо вбивали поранених і стріляли по «швидких», що поспішали їм на допомогу[83], наводить на думку, що ті, хто стояв за цим штурмом, мали намір убити якомога більше людей. Зіткнення в Останкіно було використано, аби переконати армію атакувати Білий дім. Можливо, велика кількість жертв, відповідальність за які можна було покласти на демонстрантів, допомогла виправдати штурм.

Розслідування жовтневих подій групою співробітників Генпрокуратури швидко виявило невідповідності у викладенні цих подій президентською стороною, яка використала смерті бійця «Витязя» Ситникова та останкінського відеоінженера Сергія Красильникова для виправдання наказу про атаку на демонстрантів. Розслідування, наприклад, показало, що провина за ці вбивства лежить не на пропарламентських силах. Ситников, наприклад, загинув від вибуху якогось пристрою всередині будівлі. Постріл, яким було вбито Красильникова, пролунав у коридорі, заповненому військами МВС. Ця куля не могла прилетіти ззовні[84].

Коли стало зрозуміло, що слідчі знаходять підтвердження провокацій з боку президентської сторони, Єльцин погодився на амністію для керівників парламенту, яких раніше називав «бандитами та злочинцями». Їх випустили з в’язниці, і розслідування дій самого президента зупинилося.

Після перемоги в жовтневому протистоянні Єльцин презентував країні новий проект Конституції, в якому президенту надавалися майже диктаторські повноваження. Замість Верховної Ради створювався менший орган — Державна Дума, яка фактично не мала контролю над виконавчою владою. Президент мав право одноосібно призначати всіх міністрів, за винятком прем’єр-міністра, якого мала затверджувати Дума. Якщо Дума відхиляла трьох президентських кандидатів на посаду прем’єра, президент міг її розпустити. Також президент контролював бюджет, призначав директора Центробанку та суддів Конституційного суду. Для усунення президента від посади були потрібні дві третини голосів депутатів парламенту, а також згода Верховного та Конституційного судів. Закони приймалися Думою, але президент міг накласти на них вето, подолати яке можна було лише двома третинами голосів, що майже неможливо в парламенті, який складається з численних фракцій.

Нову Конституцію було винесено на референдум одночасно з виборами до нового парламенту — 12 грудня 1993 року, лише за місяць після оприлюднення її тексту. У референдумі, як стверджувалося, взяли участь 54,4% виборців, із них 58,4% проголосували за нову конституцію й 41,6% — проти[85]. Таким чином, її підтримали близько 30 відсотків електорату. З технічного погляду цього було досить: Єльцин запровадив норму, за якою для набуття Конституцією сили закону за неї мали проголосувати лише 25% виборців[86]. Утім, підозри щодо шахрайства з цим голосуванням виникли одразу. Особливу увагу привернула поява близько 9 мільйонів бюлетенів незрозумілого походження[87]. Незалежний аналіз, проведений Олександром Собяніним із проурядової партії «Вибір Росії», показав, що проголосувало лише 46,1% електорату, а не 54,4%, як стверджувалося урядом. Отже, явка була на 3,9% нижчою за необхідний мінімум. Президентська команда так і не пояснила походження додаткових бюлетенів і проігнорувала всі вимоги щодо проведення розслідування. Існує велика ймовірність того, що Конституцію 1993 року населення ніколи не схвалювало[88].

Руйнування Єльциним Верховної Ради та створення суперпрезидентства знищили в Росії будь-яку можливість справжнього поділу влади. Першим серйозним наслідком стала війна в Чечні. Єльцину вона була потрібна, бо після подій жовтня 1993 року він більше не міг звинувачувати парламент у своїх провалах. Секретар єльцинської Ради Безпеки Олег Лобов говорив Сергію Юшенкову, голові оборонного комітету Думи, що війна на порозі. «По телефону, — розповідав Юшенков, — Лобов сказав таку фразу: “Це не лише питання цілісності Росії. Нам потрібна маленька переможна війна для підвищення рейтингу президента”»[89]. Російські служби безпеки зібрали проти сепаратистського режиму в Чечні добровольче формування, яке мало захопити Грозний, поставити маріонетковий уряд і вимагати введення російських військ. Але 26 листопада 1994 року це формування було розтрощено чеченським військом, лояльним до Джохара Дудаєва. Єльцин наказав чеченцям до 15 грудня скласти зброю. Але російська армія вже 2 грудня почала завдавати авіаударів по Чечні, а 11 грудня туди трьома колонами ввійшли російські військові з’єднання.

Демократи, включно з Гайдаром, які підтримали придушення Єльциним парламенту, тепер зрозуміли, що надання Єльцину необмеженої влади дорого коштувало країні. Президент за власною ініціативою кинув армію на війну проти російських громадян на території Росії.

Знищення Верховної Ради також забезпечило Єльцину другий термін перебування на посаді. Після силового розгону парламенту комуністи були вочевидь надто налякані, аби ставити під сумнів законність виборів. Вважалося, що Єльцин виграв президентські вибори 1996 року, хоч і за допомогою грубих порушень правил фінансування виборчої кампанії. Але в лютому 2012 року на зустрічі з чотирма членами опозиції президент Дмитро Медведєв зазначив, що це не так. Коли опозиціонери висловили протест проти фальсифікації результатів парламентських виборів грудня 2011-го, Медведєв зауважив, що фальсифікація в російських виборах не є чимось незвичним: «Навряд є якісь сумніви щодо переможця (президентських виборів 1996 року): це був не Борис Миколайович Єльцин»[90].

Віктор Ілюхін — комуніст, який 1996 року очолював думський Комітет з питань безпеки, — сказав в одному інтерв’ю, опублікованому на сайті gazeta.ru, що Зюганов не опротестовував украденої в нього перемоги тому, що, пам’ятаючи події жовтня 1993-го року, боявся спровокувати громадянську війну. «Оточення Єльцина було готове до застосування сили в разі перемоги Зюганова, — сказав Ілюхин. — Вони безсоромно казали нам: “Просто так ми владу не віддамо”». В Москві знаходилося 50 тисяч озброєних охоронців, зокрема, багато ветеранів-афганців, які були на боці Єльцина, і «цю силу можна було застосувати, а це ще страшніше, ніж відкрите протистояння. Коли їдуть танки, їх видно, а тут — із-за спини, в спину. До того ж, окрім загонів “Альфи”, Єльцин створював додаткові спеціальні військові підрозділи»[91]. За словами Ілюхіна, звинуватити владу у фальсифікації виборів означало б закликати до виходу людей на вулиці, а це спричинило б арешт або вбивство комуністичних лідерів[92].

Анатолій Чубайс, який у той час керував виборчою кампанією Єльцина, сказав, що, «звісно», порушення під час кампанії були, але якщо вибори 1996 року відкинути як шахрайські, «то ми автоматично маємо вважати нелегітимними й обидва терміни президента Путіна, і президентство Медведєва... Від пострадянської історії Росії тоді нічого не залишиться»[93].

У липні 1996 року, коли розпочався другий термін Єльцина на президентській посаді, роль парламенту скоротилася настільки, що президент був здатен ефективно правити сам. За іронією долі, саме тоді його здоров’я почало погіршуватися, позбавляючи можливості скористатися владою, яка коштувала йому таких зусиль. Своїми повноваженнями він поступився доньці, Тетяні Дьяченко, та Валентину Юмашеву — журналісту, який у 1980-х допомагав йому писати перший том мемуарів. Дьяченко почали називати «справжнім правителем Росії». Вона, своєю чергою, покладалася на Березовського, котрий, як писали в газеті «Московский комсомолец», «став головним гаманцем, спонсором і фінансовим директором єльцинської міцно згуртованої сім’ї»[94].

Дьяченко та Березовський були надзвичайно корумпованими, й тому їм могло загрожувати кримінальне переслідування в разі ненадійності наступника на посту президента. Саме через цю проблему, породжену прагненням Єльцина до монополізації влади, було потрібно забезпечити такого наступника, який не притягнув би його та його родину до відповідальності за зловживання владою. Результатом стала «операція Наступник», яка призвела до підривів житлових будинків і остаточного переходу Росії від невдалої демократії до повноцінної диктатури.

У 1998 році, після фінансової кризи в Росії, Єльцин запропонував на посаду прем’єр-міністра Євгена Примакова, колишнього очільника Служби зовнішньої розвідки. Внаслідок кризи Єльцин майже втратив ту підтримку, яку ще мав, і призначення Примакова було певним компромісом із політичною опозицією після того, як Дума двічі відхилила його спробу знову призначити на цей пост Віктора Черномирдіна. Однак Примакова політичний статус-кво не задовольняв. Після того, як він очолив уряд, він санкціонував розслідування по сім’ї Єльцина та деяким олігархам, зокрема Березовському.

Восени 1997 року генпрокурору Швейцарії Карлі дель Понте було надано поліцейські звіти, з яких випливало, що понад 300 швейцарських фірм контролюються російськими організованими злочинними угрупованнями, а швейцарський бізнесмен албанського походження Бехджет Пацоллі, голова «Мабетекс» — будівельної компанії, що виконувала реставраційні роботи в Кремлі, — забезпечував Єльцина та його доньок коштами невідомого походження. Ці документи у вересні 1998 року було передано російському генпрокурору Юрію Скуратову. Проведений 22 січня 1999 року обшук офісу фірми «Мабетекс» у Лугано виявив, що на кредитні картки доньок Єльцина було переведено 600 мільйонів доларів. Імовірно також, що Пацоллі давав хабарі керівникові президентської адміністрації Павлу Бородіну за контракти на проведення робіт у Кремлі. Скуратов тим часом активізував розслідування діяльності Березовського. 2 та 4 лютого озброєні агенти ФСБ вдерлися з обшуками в офіси «Аерофлота» та приватної охоронної фірми «Атол», також пов’язаної з Березовським[95].

Розслідування по Дьяченко та Березовському було прямим викликом режимові. До того ж, воно відбувалося у той час, коли Єльцин уже страждав на тимчасові втрати свідомості та орієнтації і багато важливих рішень, як вважалося, ухвалювала Тетяна Дьяченко.

Оточення Єльцина не забарилося з реакцією на зусилля Скуратова, який — з благословення Примакова — всерйоз почав розслідувати діяльність наближених до президента. ФСБ, яку тоді очолював Володимир Путін, таємно зробила відео Скуратова в сауні під час розваг із двома повіями. Його було показано на державному телеканалі РТР, і Скуратову довелося подати у відставку. Ордер на арешт Березовського було скасовано.

Проте усунення Скуратова не усувало загрози родині Єльцина в майбутньому, у випадку втрати влади. Єльцин дедалі частіше виглядав спантеличеним і відчуженим. Він не брав участі ані в буденній політичній боротьбі, ані в керуванні економікою. Його помічники вирішили, що йому більше підходить роль гаранта Конституції. Але і це він ледь міг подужати, тому він обмежувався загальними зауваженнями.

Відчуваючи слабкість Єльцина, опозиція в Держдумі внесла до порядку денного голосування щодо імпічменту. За день до початку розгляду питання в парламенті, 12 травня, Єльцин звільнив Примакова і призначив міністра внутрішніх справ Сергія Степашина виконувачем обов’язків прем’єр-міністра. Готовність Єльцина звільнити Примакова — найпопулярнішого політика в країні — було сприйнято як сигнал депутатам, що в разі оголошення імпічменту він не вагатиметься із силовим придушенням парламенту. Проти Єльцина було висунуто п’ять обвинувачень: протизаконний розвал СРСР; протизаконний розпуск Верховної Ради; початок війни в Чечні; послаблення російських збройних сил; політика реформ, яка сприяла геноциду російського народу. З цих п’яти обвинувачень лише те, що стосувалося війни в Чечні, мало шанси здобути дві третини голосів, потрібних для оголошення імпічменту. Отож агенти Кремля кружляли Держдумою, підкуповуючи депутатів, аби ті не голосували по цьому пункту. Вони навіть пропонували заплатити тим депутатам, що проголосували за імпічмент за іншими пунктами, якщо вони не підтримають звинувачень щодо початку війни в Чечні. Зрештою голосування по Чечні дало необхідних 283 голоси «за», тобто для потрібних двох третин не вистачило 17 голосів. Інші пункти здобули ще менше підтримки. Після оголошення результатів Зюганов сказав репортерам: «Усе було куплено».

Після того як спроба імпічменту провалилася, Лужков почав організовувати опозицію до Єльцина напередодні виборів 2000 року. Він залучив до свого руху «Вітчизна — вся Росія» Примакова й заявив, що підтримає його, якщо той вирішить балотуватися в президенти. Союзники Єльцина спочатку сподівалися, що перемогти Примакова на виборах вдасться Степашину. Однак невдовзі з’ясувалося, що Степашин не в захопленні від перспективи протистояння Примакову та Лужкову. Розповідали, що він відхилив плани запровадження надзвичайного стану та скасування президентських виборів, побоюючись спричинити громадянську війну. В газеті «Moscow News» повідомлялося, що один із планів, обговорюваних у колі втаємничених, відомий під назвою «Буря в Москві», передбачав здійснення терактів у столиці. Однак 5 серпня озброєні чеченські ісламісти вдерлися в Дагестан, і 9 серпня Степашина відсторонили від посади, прем’єр-міністром був призначений Путін, а з 4 по 16 вересня Росію струсили вибухи в житлових будинках, які геть змінили хід політичних подій.

Шок від цих вибухів дозволив Путіну за допомогою державного телебачення створити собі імідж жорсткого лідера, який мститься за напад на мирних громадян. Опівдні 31 грудня 1999 року Єльцин у телевізійному зверненні оголосив, що достроково — на три місяці раніше — залишає посаду президента. За кілька годин після того на церемонії в Кремлі Володимир Путін став виконувачем обов’язків президента. Перше, що він зробив, це видав указ про надання Єльцину імунітету від переслідування. Цей указ оберігав Єльцина від обшуків, арешту та допитів, а також захищав його телефонні розмови, документи, багаж і листування.

Вибори було призначено на 26 березня. Путін утримався від проведення масштабної виборчої кампанії і навіть не афішував своєї позиції щодо проблем, які стояли перед країною. Вибори він виграв, здобувши 54% голосів. Його суперник, лідер комуністів Геннадій Зюганов, отримав 30%. Російський народ обрав людину, про яку не знав нічого, крім того, що вона мститься за підриви житлових будинків.

Виникнення кримінальної олігархії та покладання на силові та протизаконні методи створення авторитарної політичної системи не могли не вплинути на суспільну свідомість. Їхніми наслідками стали розпливчастість моральних критеріїв, зростання ірраціональності й нехтування цінністю людського життя. Успіх у Росії так міцно пов’язувався зі злочинністю, що нікого не дивувало, коли бандити перетворювалися на громадських діячів. Отар Квантрішвілі, який став одним із найпомітніших «світських левів» столиці, починав свою кримінальну кар’єру в 1980-х, організувавши власну банду, яка займалася валютними спекуляціями, азартними іграми та вимаганням грошей у повій, що працювали в найкращих готелях Москви. Для управління всім цим бізнесом Квантрішвілі заснував холдингову компанію «Ассоциация XXI век», яка потім намагалася займатися експортом нафти, лісу та кольорових металів. Для отримання доступу до сировини йому були потрібні контакти з політиками. Їх він установив за допомогою Йосипа Кобзона — співака, який мав зв’язки з політичними лідерами. Через Кобзона, якого називали в цій організації «віце-президентом з гуманітарних питань», Квантрішвілі налагодив стосунки з оточенням Єльцина, колишнім мером Лужковим і високопосадовцями з ФСБ і МВС. Він був також арбітром у кримінальних суперечках і невдовзі став неофіційним емісаром організованої злочинності в суспільстві та представником суспільства в кримінальному світі[96].

«Ассоциация XXI век» мала імідж організації, що допомагала людям «вирішувати проблеми». Злочинці зверталися до Квантрішвілі за захистом від властей, а бізнесмени — за захистом від банд. Для респектабельності Квантрішвілі організував Фонд соціальної захищеності спортсменів імені Льва Яшина. Це зробило його московською знаменитістю. Його запрошували на телебачення обговорювати життя спортсменів, він став частим гостем конкурсів краси, спортивних подій і різних елітних вечірок. Наприкінці 1993 року він вирішив зайнятися політикою і створив власну політичну партію — «Спортсмени Росії». Однак 5 квітня 1994 року Квантрішвілі був застрелений снайпером, коли виходив із лазні в оточенні охоронців. На його похороні були однаково представлені як політична та культурна еліта, так і кримінальні авторитети. Серед присутніх були Лужков, Гусинський, тренер Єльцина з тенісу Шаміль Тарпіщев і популярний співак Олександр Розенбаум. Під час поховання Квантрішвілі Розенбаум сказав: «Країна втратила, не побоюся цього слова, лідера»[97].

Ще одним так званим «лідером» був Анатолій Биков, чиє організоване злочинне угруповання захопило Красноярський алюмінієвий завод (КрАЗ) у ході одного з найкривавіших епізодів в історії російської приватизації. Биков був причетний до вбивств красноярських кримінальних авторитетів і бізнесменів, які вже платили за «дах» і не бажали платити ще й Бикову. Наприкінці липня й на початку серпня 1994 року, впродовж десяти днів, було вбито п’ятьох провідних красноярських бізнесменів. Потім сталися ще десятки вбивств. У числі жертв були держпосадовці, бізнесмени та Мустафа Мустафін, який приїхав із Москви, аби примусити Бикова робити внески у всеросійську кримінальну скарбницю (общак). Було вбито й кілерів, відряджених убити самого Бикова, а також чотирьох бізнесменів, яких Биков переплутав із найманими вбивцями[98]. Биківські бойовики не лише знищували своїх жертв на очах у всіх, а й стріляли в кожного, хто траплявся на шляху[99]. Балотуючись у депутати законодавчих зборів Красноярського краю, Биков визнав, що скористався «певними незаконними шансами», але сказав, що порушував закон тільки заради встановлення порядку та позбавлення регіону від злочинців. Він був обраний до законодавчих зборів, здобувши 80% голосів виборців.

Одним із найжорстокіших російських злочинців був Олександр Солонік («Саша Македонський»), професійний кілер, відомий, зокрема, вмінням стріляти точно й двома руками одночасно. Солонік став бойфрендом однієї з найгламурніших жінок Росії — Світлани Котової, колишньої «Міс Росії». Вони познайомилися в одному з московських нічних клубів під новий, 1997 рік, а 25 січня на запрошення Солоніка Світлана полетіла до Греції. На борту літака на неї чекали величезні букети квітів, а на віллу Солоніка її відвіз водій на «мерседесі». По телефону вона розповідала матері, що там у неї не життя, а справжнє диво. Диво скінчилося 30 січня, коли на віллу прибули бандити з Курганського злочинного угруповання. Під час розмови із Солоніком один із них накинув йому ззаду на шию тонку мотузку й задушив. Потім вони знайшли на другому поверсі Світлану й теж задушили її, аби не залишати потенційного свідка[100].

У роки єльцинського правління відбувся також спалах містицизму та віри в паранормальні явища. Залишившись без дискредитованої комуністичної ідеології, люди намагалися розібратися в тому, що відбувається довкола, за допомогою відьом, чаклунів і ворожок.

На початку 1990-х найпопулярнішою публічною особистістю Росії був Анатолій Кашпіровський, психіатр і кваліфікований гіпнотизер, який проводив телевізійні сеанси зцілення, під час яких лікував усе — від підвищеного тиску та ушкоджень стегна до емоційних розладів. Весь одягнений у чорне, він голосом, водночас «заспокійливим і дивно загрозливим»[101], вводив аудиторію в транс. На його виступах маси людей вигиналися й ридали за його командою, думаючи, що переживають вигнання бісів. Популярним був також Алан Чумак, колишній журналіст, чоловік із довгим білим волоссям, який на ефірах після короткого вступу повільно рухав руками по телеекрану, начебто заряджаючи цілющою енергією каструлі з водою, що їх мільйони глядачів ставили перед своїми телевізорами. Чумак лікував різні захворювання. Перша частина щоденного сеансу присвячувалася, наприклад, алергії. Тим, хто мав проблеми зі шлунком, радили включити телевізор пізніше[102].

Окультні послуги стали в Росії величезним бізнесом. Жінки зверталися до чаклунок, бажаючи повернути чоловіків чи зурочити суперниць. Іноді клієнтки просили чаклунок вплинути на партнера. Для цього за світлиною відповідної людини робилася воскова фігурка, й чаклунка встромляла їй голку в статеві органи, а потім виймала її[103]. Бізнесмени консультувалися з чаклунами перед ухваленням рішень, аби визначити ворогів, передбачити наслідки запланованих справ і обрати мішені для замовних убивств. Російська православна церква, замість того, щоб чинити опір таким тенденціям, сама стала носієм подібного культу, освячуючи підприємства, банки, будинки, автівки й навіть танки, а також виганяючи «нечисту силу» за певну платню[104].

Серед численних релігійних груп, що діяли в Росії, була й японська секта «судного дня» Аум Сінрікьо, за вченням якої у 1997 році мав настати кінець світу й урятуватися могли лише члени секти. Керівники Аум Сінрікьо налагодили контакти з російськими високопосадовцями, зокрема, Олегом Лобовим, секретарем Ради Безпеки. За його сприяння члени секти проходили підготовку на російських військових базах і закуповували новітню зброю. Діяльність організації була заборонена після того, як кілька її членів здійснили газову атаку в токійському метро, використавши газ «зарин», який убив 12 чоловік і завдав ушкоджень більш як 5 тисячам. На той час, за деякими даними, Аум Сінрікьо мала в Росії у вісім разів більше послідовників, аніж у самій Японії[105].

До того ж, у Росії радикально знецінилося людське життя — навіть порівняно з радянським періодом. У 1990-х роках кількість убивств сягала 40 тисяч на рік — утричі більше, ніж у 1990 році. Порівняно з англійцями, ризик загинути в ДТП для росіян був більшим у 5 разів, випадково отруїтися — в 25 разів, вчинити самогубство — в 7 разів і бути вбитим — у 54 рази[106].

З таким моторошним ставленням до людського життя я одного разу зіткнувся, коли жив у Москві 1992 року. Одного жовтневого вечора я вийшов зі своєї квартири в районі Коломенського на прогулянку. У ранніх сутінках наближення зими було вже відчутним. Я йшов повз імпровізований ринок біля станції метро, де росіяни продавали свій скарб; повз ятки, де вигнані війною в Абхазії грузини пекли хачапурі; повз кіоски, укріплені залізними прутами, де власники торгували цигарками, горілкою та «снікерсами» через маленьке віконце, розташоване набагато нижче рівня очей, що змушувало покупця нахилятися, розмовляючи з продавцем.

У Росії ніколи не було багато автомобілів, але тоді на проспекті Андропова можна було побачити значний рух і чимало іномарок. Я повернув на Суднобудівну вулицю, пройшов повз ряди панельних житлових будинків і зупинився перед металевою дошкою для оголошень, обклеєною об’явами бажаючих орендувати чи обміняти житло. Одна з них, написана від руки, містила такий текст: «Ви хворі та самотні? Ми готові вам допомогти». Пропонувалася пожиттєва допомога самотнім і нужденним людям в обмін на законне право власності на їхні квартири. У повідомленні не було назви чи адреси організації, лише номер телефону. Автори обіцяли владнати всі юридичні формальності й стверджували, що допомагають уже багатьом людям у цьому районі.

Я довго стояв на пронизливому вітру, читаючи рядки оголошення. Після падіння комуністичного режиму державні квартири можна було приватизувати, й вони ставали власністю тих, хто в них мешкав. У районі проживало чимало самотніх людей. Я вперше стикався з квартирним рекетом, але інтуїтивно розумів, що кожен, хто погоджувався на таку угоду, підписував собі смертний вирок. Невдовзі виявилося, що мої підозри були небезпідставними: в лісах і на сміттєзвалищах по всій Росії сотнями знаходили тіла самотніх людей похилого віку.

Малоймовірно, що у російської держави вартість людського життя була більшою. Під час правління Єльцина російські громадяни пережили болісну втрату цілого світогляду, який надавав сенсу (хай і хибного) їхньому життю. На противагу цьому уряд усунув усі обмеження на продаж алкоголю. Результатом стало те, ЩО при зниженні навпіл купівельної спроможності середнього росіянина його зарплатня відносно вартості горілки збільшилася втричі. Доба дешевої горілки та, як наслідок, заспокоєння населення знизили опір розкраданню країни, але дорогою ціною — ціною здоров’я нації[107]. Водночас держава була неспроможна профінансувати систему охорони здоров’я. Вперше росіянам доводилося платити за численні медичні послуги — від необхідних ліків до рятівних операцій, і відсутність грошей багатьом коштувала життя. За різними оцінками, у період єльцинського правління передчасно померло від 5 до 6 мільйонів осіб[108]. Завідувач лабораторії Державного центру профілактичної медицини РФ Ігор Гундаров вважає, що в 1990-х роках у Росії відбувалася спроба «трансплантації душ», тобто спроба «замінити стару, неринкову душу на новий, прагматичний, діловий підхід до життя. Ця зміна не супроводжувалася намаганням пояснити, задля чого вона потрібна. Для багатьох людей, яким треба було жити заради чогось, такі зміни виявилися нестерпними, й вони втратили волю до життя, бо життя більше не мало жодного сенсу»[109].

Єльцин мав шанс, який дарується дуже небагатьом. Він став надзвичайно популярним главою держави в поворотний момент історії країни після падіння СРСР і міг допомогти Росії раз і назавжди порвати з її тоталітарним минулим. На жаль, він розумів тоталітаризм як економічне явище й гадав, що демократія потрібна лише для зміни економічних структур. Насправді ж у комунізмі, який пропагував «класові цінності», завжди важливою складовою була мораль, цю порожнину можна було заповнити тільки відродженням універсальних цінностей, що їх заперечувала комуністична система. В першу чергу це означало запровадження верховенства права. Але внаслідок зосередженості Єльцина на впровадженні капіталізму та здійснення цього переходу в такий беззаконний спосіб утиски в Росії не припинилися, а лише увійшли в нову фазу.

Коли Єльцин передавав владу Володимиру Путіну, він сказав: «Бережіть Росію». Виснажена й деморалізована країна не співчувала Єльцину, який залишав свій пост. Натомість вона вітала Путіна, сподіваючись, що його обрання знаменує початок чогось нового.

3. ВЕРТИКАЛЬ ВЛАДИ

Після спустошення, залишеного добою Єльцина, майже будь-який новий лідер сприймався б як потенційний рятівник. Росіяни побачили в Путіні те, що хотіли бачити, а не те, чим він був. До того ж він прийшов до влади в той момент, коли російська економіка почала зростати.

Хоча Путін і відмовився від дебатів під час президентської кампанії, його обіцянка знищити терористів, які підривали житлові будинки, знайшла відгук у народі. Водночас піар-кампанія на державному телебаченні допомагала перетворити його на народного героя. На екранах телевізора він то виступав у ролі льотчика-винищувача, то перепливав річку, то стріляв у сибірського тигра ампулою зі снодійним, а після підозрілого вибуху 8 серпня в підземному переході на Пушкінській площі в Москві, внаслідок якого загинули 13 осіб, заспокоював нерви росіян приборканням білого ведмедя.

Проте намір Путіна полягав у створенні системи, де вся влада належатиме режимові. У своїй інаугураційній промові 7 травня 2000 року він сказав, що «в Росії глава держави завжди був і буде людиною, яка відповідає за все». Насправді навіть за Конституцією 1993 року, яка створила суперпрезидентство, президент не відповідав за все: парламент був відповідальним за ухвалення законів, а суди — за здійснення правосуддя. Путін сказав, що керуватиметься тільки «інтересами держави». Це теж було певним непорозумінням, бо Росія — це начебто демократія, в якій держава відповідає перед народом. Тож слова про підпорядкування всього інтересам держави фактично приховували бажання одноосібно правити.

Стосовно зовнішньої політики Путін сказав, що важливо захищати російських громадян і в Росії, і «за її межами». На ці слова тоді не звернули особливої уваги, та й Росія була ще надто слабкою, аби планувати зовнішню агресію, — це була заява на майбутнє.

Путін не згадував у своїй промові про права людини, але його позиція з цього приводу з’ясувалася вже за три місяці. 12 серпня під час навчань на борту атомного підводного човна «Курськ» сталися два потужних вибухи, і він затонув у Баренцевому морі. Більшість із 118 членів екіпажу загинули одразу, але 23 чоловікам, що вижили, вдалося сховатися в задньому відсіку, звідки вони відчайдушно кликали на допомогу, грюкаючи по обшивці човна. Весь світ затамувавши подих стежив за драмою російських моряків, які опинилися в пастці, але російський уряд, не бажаючи виказувати слабкість, упродовж чотирьох днів відмовлявся від пропозицій іноземної допомоги. Путін поступився лише перед загрозою міжнародного обурення. Перші норвезькі рятувальники підійшли до «Курська» 20 серпня, але було вже запізно: човен затопило водою, і весь екіпаж був мертвий[110].

Пізніше на запитання Ларрі Кінга із CNN, що трапилося з «Курськом», Путін із моторошною посмішкою сказав лише: «Він потонув»[111]. У російських ЗМІ цю посмішку назвали серйозною політичною помилкою. Насправді ж вона не мала значних політичних наслідків, але це був зловісний знак тієї байдужості до страждань, яка стала характерною ознакою наступних років правління.

У системі, створеній Путіним, владну вертикаль утворювали чиновники, які безпосередньо відповідали лише перед лідером країни. Брехня та маніпуляції допомагали примирити населення з таким станом справ, але попри це режим дивився на російський народ із підозрою, справедливо вважаючи його прагнення мати права найбільшою потенційною загрозою для себе.

Злочинний характер єльцинського періоду при Путіні не змінився, наслідком відсутності моральної відповідальності був бандитизм, санкціонований державою. Видимість розумного врядування зберігалася, але всі звичайні цінності було зруйновано. За оптимальних економічних умов така система могла існувати тривалий час, але вона ґрунтувалася на припущенні, що така благодать триватиме вічно.

Для створення та консолідації системи доби Путіна було потрібно запровадити вертикальний ланцюг підпорядкування й усунути альтернативні центри влади. Ці процеси йшли паралельно, і перш ніж населення зрозуміло, що відбувається, автократичну систему було створено.

На найвищі посади Путін поставив тих, хто працював з ним у міській адміністрації Петербурга або в ленінградському управлінні КДБ. До їхнього числа входили: Дмитро Медведєв, перший заступник голови президентської адміністрації (і пізніше президент); Ігор Сєчін, заступник голови адміністрації; Віктор Іванов, заступник голови адміністрації; Сергій Іванов, секретар Ради Безпеки; Микола Патрушев, директор ФСБ. Інші посади були заповнені ветеранами КДБ-ФСБ та МВС. На 2004 рік половину складу Ради Безпеки та 70% регіональних високопосадовців у Росії становили вихідці зі служб безпеки[112].

Перевага, яку надавав Путін особистим друзям і службам безпеки, створила в російському керівництві особливу атмосферу. Як і більшість радянських громадян, багато хто з керівників Росії зростали в бідності, жили (як і сам Путін) у комунальних квартирах зі спільними кухнями та санвузлами. Не маючи інших підстав для успіху, крім заступництва Путіна, вони накопичували незліченні багатства й платили за цю прихильність цілковитою лояльністю. Колишній спікер Держдуми Борис Гризлов одного разу сказав, що якби Путін наказав йому вистрибнути з вікна, він це зробив би[113]. Ті посадовці, що прийшли зі служб безпеки, принесли із собою і властивий КДБ спосіб мислення: схильність до шпигуноманії; гонитву за примарами; усвідомлення себе як частини привілейованої касти; ставлення до «чужаків» (звичайних росіян і Заходу) як до ворогів.

Андрій Ілларіонов, який був економічним радником Путіна в перші п’ять років його президентства, сказав, виступаючи перед Конгресом США, що сучасне російське керівництво діє на основі взаємної підтримки та омерти — «кодексу мовчання» мафії. Воно зберігає «традиції, ієрархії, кодекси та звичаї таємної поліції... його члени демонструють високу міру покори начальству, яке знаходиться у влади, відданість один одному та вельми сувору дисципліну. Ці норми дотримуються завдяки як формальним, так і неформальним методам примусу. Той, хто порушує цей кодекс, підлягає суворому покаранню, аж до вищої міри»[114].

Створення «владної вертикалі», верхівка якої знаходилася в Кремлі, стало можливим завдяки разючим змінам у російській економіці. У 1990-х роках національний дохід Росії знизився майже наполовину, але різке підвищення світових цін на енергоносії, перші вигоди від капіталістичної трансформації економіки за Єльцина та величезний відкладений попит привели за Путіна до безпрецедентного підйому економіки. У 2000 році ВВП Росії збільшився на 7,6%, а промислове виробництво — на 9,2%. Це були найвищі темпи зростання з 1973 року[115]. Держава почала віддавати свої борги. Зарплати та пенсії вчасно виплачувалися та кілька разів підвищувалися. Росіяни, які успадкували свої квартири радянської доби, раптом виявили, що мають зайві гроші, і почався споживацький бум. По всій країні відкривалися торгові центри, люди кинулися купувати мобільні телефони, комп’ютери та автівки.

Доходи від нафти та газу дозволяли створювати, оснащувати та укомплектовувати кадрами державні установи, які ледь функціонували, створюючи раніше лише видимість порядку. Раніше в стягненні податків панував безлад. Ніхто не сплачував прибуткового податку; мало хто знав навіть, як це робити. Із 5 мільйонів осіб, які задекларували свої доходи перед податковими органами в 2000 році, лише 50 тисяч визнали, що заробляють понад 30 тисяч доларів[116]. За Путіна ж було запроваджено примусові механізми оподаткування, й гроші в бюджет почали надходити.

Інші державні установи теж почали виконувати належні їм функції. Однак посилення державних інституцій не привело до більшої законності. Замість викорінення злочинності державний апарат просто очолив її. На зміну анархії та браку керованості прийшли нав’язливе втручання та повсюдне хабарництво. З 2001 по 2005 рр., за даними центру ІНДЕМ[117], сума хабарів, яких вимагали представники влади, зросла майже в 10 разів, до 316 мільярдів доларів. У 2001 році Росія посідала 79-те місце в Індексі сприйняття корупції, що укладається організацією Transparency International. У 2006 році вона була вже 121-ю, на одному рівні з Руандою.

Окрім створення системи контролю згори донизу, Путін сприяв ліквідації незалежних центрів влади. Одна за одною інституції, починаючи зі ЗМІ та бізнесу й закінчуючи парламентом і судами, здатні стати альтернативою унітарній владі, підпорядковувалися їй. Виникло суспільство, в якому режим став єдиним центром влади, а свободу населення було радикально обмежено.

«Людей обурює, що вони не можуть нормально жити, — сказала Олена Панфілова, голова московського представництва Transparency International, в одному інтерв’ю 2011 року. — Кожен відчуває себе трохи неповноцінним. Ти не можеш робити те, що хочеш, вкладати гроші, куди хочеш, говорити, що хочеш. Це створює дискомфорт у житті. Скрізь існує потреба в політичному захисті та неуникність контролю. Що обдарованішою є людина, то більше її дратують обмеження»[118].

Путін розумів, яку роль зіграло телебачення в саботуванні Примакова як кандидата в президенти та створенні його власного привабливого іміджу, і хотів, аби телевізійні канали, особливо загальнонаціональні, завжди були під його контролем. Першою мішенню став канал НТВ, який перед квітневими виборами 2000 року розгнівав ФСБ своїм розслідуванням вибухів у житлових будинках. 11 травня до штаб-квартири холдингу «Медіа-Мост», який володів НТВ, вдерлися люди в масках, які назвалися податковою міліцією. У червні голову «Медіа-мосту» Володимира Гусинського викликали на допит до прокурора — нібито з приводу куль до декоративного пістолета, вилучених під час обшуку 11 травня. Того ж вечора його заарештували в зв’язку з приватизацією петербурзької телекомпанії «Російське відео» й відправили в Бутирську в’язницю.

16 червня Гусинському було пред’явлено обвинувачення в шахрайстві й випущено з тюрми під підписку про невиїзд. Між ним і владою почалися перемовини щодо майбутньої долі НТВ. Гусинському запропонували 300 мільйонів доларів і пробачення його боргу «Газпрому» розміром у 473 мільйони доларів в обмін на всю його медіа-імперію — «Медіа-Мост» і НТВ. Хоча навіть один телеканал оцінювався більш як у мільярд доларів. Маючи альтернативою ув’язнення, Гусинський погодився на цю «пропозицію». 27 липня з нього були зняті обвинувачення, й він залишив Росію[119].

З усуненням Гусинського ті критичні матеріали, якими відзначався телеканал НТВ в 90-х роках, зникли з його ефіру. Більше не було програм, присвячених вибухам у житлових будинках[120]. Тепер НТВ зосередився на розвагах, включно з іноземними «мильними операми», і таких програмах, як «Фактор страху», де учасники отримували винагороди за те, що видиралися на високі будівлі, сиділи в клітці під водою або їли хробаків чи тарганів.

За нейтралізацією НТВ настала черга ОРТ (Перший канал) — одного з найважливіших російських телеканалів, який належав Борису Березовському. ОРТ підтримав Путіна під час президентської кампанії, але після його обрання Березовський почав виступати проти деяких методів нової політики, зокрема, проти створення інституту представників президента, які могли заважати губернаторам ухвалювати рішення стосовно тих галузей, де Березовський мав економічний інтерес.

Коли затонув «Курськ», ОРТ перейшов в опозицію. На телеканалі показували, як Путін катається на гідроциклі в Сочі у той час, як страждають матері та дружини приречених моряків. Рейтинг популярності Путіна впав на десять пунктів. Імовірно, саме після висвітлення каналом ОРТ катастрофи «Курська» Путін вирішив відібрати його у Березовського. На зустрічі в Кремлі голова президентської адміністрації Олександр Волошин сказав Березовському, що той має віддати ОРТ протягом двох тижнів, інакше на нього чекає доля Гусинського. Під час особистої зустрічі з Путіним Березовський намагався довести, що критика насправді допомогла президенту, бо продемонструвала його толерантність до критики. У відповідь Путін обвинуватив Березовського в тому, що той найняв повій, аби вони удавали із себе вдів і сестер загиблих моряків[121].

Березовський залишив Росію, а Абрамович, зустрічаючись із ним у Західній Європі, продовжував вимагати відмовитися від контролю над ОРТ. У грудні було заарештовано друга та співробітника Березовського Миколу Глушкова. В інтерв’ю одній з московських радіостанцій Березовський назвав цей арешт шантажем проти нього, також він заявив, що не бачить сенсу в подальшій боротьбі, яка наражатиме на ризик його друзів і родину. У січні він продав свої акції ОРТ Абрамовичу.

Таким чином, у Росії залишився лише один незалежний телеканал — ТВ-6. Він швидко став об’єктом позову про банкрутство, поданого «Лукойл-Гарантом» — пенсійним фондом російської нафтової компанії «Лукойл», яка володіла 15% його акцій (більша частка якої належала державі). ТВ-6 стверджував, що за західними стандартами фінансової звітності він є прибутковим. Попри це, Вищий арбітражний суд ухвалив рішення про ліквідацію телеканалу, і 14 січня 2002 року він зник із ефіру. Унаслідок цих заходів, вжитих проти НТВ, ОРТ і ТВ-6, загальнонаціональне телебачення — головне джерело інформації для 90% населення — повністю стало контролюватися режимом.

Захоплення телебачення супроводжувалося уярмленням бізнесу. Якщо за Єльцина корумповані бізнесмени та гангстери приватизували державу, то за Путіна бізнесмени стали кріпаками режиму. Кількість чиновників зросла майже на дві третини, ця армія держслужбовців діяла у власних хижацьких інтересах. 1994 року Аналітичний центр з соціально-економічної політики при Адміністрації Президента доповідав, що від 70 до 90% підприємств і банків у великих містах Росії були змушені сплачувати злочинним бандам від 10 до 20% своїх прибутків[122]. Єдине, що змінилося за Путіна, — це персональний склад збирачів данини. Тепер це були державні службовці[123].

Система оподаткування в Росії є такою, що якби підприємства сплачували всі податки, вони стали б неприбутковими. Тому, як правило, компанії не показують своїх реальних доходів, і податківці заплющують на цей факт очі в обмін на хабарі. Бізнесмени дають хабарі й за те, щоб провезти товар через митницю, отримати дозволи, уникнути штрафів після перевірок, та й просто за те, щоб їх залишили в спокої. Ця система охоплює майже всіх, й це означає, що більшість громадян може зіткнутися з обвинуваченням у злочині. Найкращий спосіб цього уникнути — виказувати лояльність до влади.

На початку 2000-х проти такої системи виступила тільки одна людина — Михайло Ходорковський, глава нафтової компанії ЮКОС і найбагатша людина Росії. Його доля стала поворотним пунктом у консолідації системи. Як і інші олігархи доби Єльцина, Ходорковський отримав свої активи, використовуючи корупційні схеми приватизації, але виявився дуже ефективним менеджером. Він привіз західних консультантів і техніку й за 1997–2002 роки подвоїв обсяг видобутку нафти на своїх західносибірських родовищах[124]. З огляду на стале зростання ціни на нафту Ходорковський розумів, що його прибутки збільшуватимуться набагато швидше, якщо він порве з путінською системою і перетворить ЮКОС на підприємство західного типу. Він задекларував свої доходи й запровадив західні стандарти бухгалтерського обліку та менеджменту. Крім того, він конкурував із урядом за вплив на Держдуму, підкуповуючи депутатів і підтримуючи не лише ліберальні опозиційні партії «Яблуко» та Союз правих сил, а й комуністів[125].

Путін зазвичай контролював Думу за допомогою партії «Єдина Росія», але в результаті зусиль Ходорковського уряд кілька разів зазнав поразки в своїх спробах підвищити податки в нафтовій галузі[126]. Також Ходорковський почав звинувачувати уряд в корупції. Відповіддю влади став арешт Ходорковського 25 жовтня 2003 року та обвинувачення його в шахрайстві й ухилянні від сплати податків. Він начебто уникав оподаткування шляхом створення фірм-посередників у закритих містах, які користувалися податковими пільгами, а також привласнив під час приватизації акції одного гірничо-збагачувального комбінату. Подібні звинувачення можна було висунути проти кожного олігарха єльцинської доби, але в жодному іншому випадку справа не доходила до кримінального переслідування. Ходорковського ж засудили до восьми років ув’язнення в колонії, а ЮКОС розчленували, дешево розпродавши його друзям Путіна. Наприкінці терміну свого ув’язнення Ходорковський отримав нове обвинувачення, цього разу — в привласненні всієї продукції дочірніх компаній ЮКОСа, хоча його вже судили й винесли вирок за несплату податків з продажу цієї продукції. Другий суд засудив його до шести з половиною років.

Після арешту Ходорковського російські олігархи більше не намагалися протистояти Кремлю або фінансувати політичну опозицію. Навпаки — своїми публічними заявами та приватними подарунками вони старалися продемонструвати лояльність, аби не розділити долю Ходорковського. Справою ЮКОСа влада всім продемонструвала, що використання особистих статків у політичних цілях можливе лише на службі режиму.

Арешт Ходорковського та розчленування ЮКОСа створили прецедент, яким не забарилися скористатися чиновники на місцях. По всій країні почалося захоплення майна, відоме як «рейдерство». Власника зазвичай обвинувачували у якомусь злочині слідчі, оплачені його економічними конкурентами — часто державними службовцями або їхніми друзями та родичами. Потім людину саджали у СІЗО і пропонували продати свою власність за ціною, нижче за ринкову. Якщо в такий спосіб людину не вдавалося переконати поступитися своїм підприємством, суддя, проплачений рейдерами, виносив постанову, яка дозволяла рейдерам перебрати управління компанією на себе.

Відбирання компаній перетворилося на справжню індустрію. Вартість цих операцій публікувалася в російському Інтернеті. Вона складалася з таких сум: від 50 до 200 тисяч доларів за відповідне судове рішення (найдорожча й найважливіша складова); від 10 до 60 тисяч доларів — на хабарі місцевій міліції; від 100 до 200 доларів на людину — для найму групи бандитів, яка заходила на підприємство і захоплювала його[127]. Таким чином тисячі російських бізнесменів опинялися в СІЗО через кримінальні обвинувачення, ініційовані їхніми конкурентами[128].

В умовах путінського режиму головним чинником успіху в будь-якій справі стали корупційні зв’язки з владою. Чиновники всіх рівнів збагачувалися завдяки неперервному потоку хабарів. Сергій Канєв, кримінальний репортер «Новой газеты», описував становище типового московського бізнесмена. Він платить усім місцевим чиновникам, дарує начальнику міліції дорогу іномарку, а «куратору» з ФСБ оплачує щоденні обіди в ресторані. За допомогою хабарів він підтримує добрі стосунки з «мером, податковою інспекцією, міграційною службою та санепіднаглядом. Раз на місяць до його крамниць навідуються пожежники та торгова інспекція, які теж очікують грошей або подарунків. Навіть дільничний міліціонер на свій день народження приходить за подарунком. Крім того, бізнесмен платить ще парі “нахлібників” — голові місцевого відділення пропутінської партії “Єдина Росія” та представнику іншої прокремлівської партії — “Справедлива Росія”. Вуличне здирництво, яким раніше займалися злочинні банди, тепер — справа міліції. Великі магазини контролюються начальством; маленькі крамнички та ресторани — відділом карного розшуку, торговці нелегальним алкоголем і піратськими DVD — відділом боротьби з економічними злочинами. Рекетом ринкових торговців займаються місцеві патрульні, які ще й пригощаються там овочами та фруктами; вони ж “трусять” нелегальних мігрантів, п’яних і заскочених на використанні вулиці як вбиральні, а також пильнують “точки”, де збираються повії, і вимагають гроші у їхніх клієнтів»[129].

Коли чиновники всіх рівнів висмоктують кров із приватних підприємств, високопосадовцям вдається збагачуватися за рахунок крадіжок у держави — після того, як їх вводять до складу правлінь державних компаній. Дмитра Медведєва, коли він був першим заступником прем’єр-міністра (до того, як стати президентом), зробили головою ради директорів «Газпрому». Ігор Сєчін, заступник керівника кремлівської адміністрації, став головою правління нафтової компанії «Роснафта». Ігор Шувалов, помічник президента, ввійшов до складу правління «Російських залізниць». У 2007 році капіталізація «Газпрому» становила 236 мільярдів доларів, «Роснафти» — 94 мільярди, а «Російських залізниць» — 50 мільярдів. Інші державні компанії були не менш заможними, і, за деякими оцінками, путінське оточення контролювало компанії, на які припадало 80% капіталізації російського ринку цінних паперів[130].

Доступ до грошових потоків величезних державних підприємств дозволяв російським посадовцям переводити бізнес і вкрадені державні ресурси до офшорних компаній, які вони таємно контролювали. В 2007 році Цюрихський арбітражний суд ухвалив рішення щодо друга Путіна Леоніда Реймана, міністра зв’язку, про використання ним своєї посади голови правління державної холдингової компанії з телекомунікацій для придбання активів вартістю 6 мільярдів доларів[131].

Малоймовірно, що до цього не був причетний Путін. Наявна інформація свідчить про те, що він теж грабує державу, й навіть у ще більших масштабах. Серед особистих друзів Путіна — найбагатші люди Росії: Геннадій Тимченко, голова нафтотрейдерської компанії Gunvor, чиї статки оцінюються в 15,3 мільярда доларів; Юрій Ковальчук, власник банку «Росія» (1,4 мільярда); брати Аркадій і Борис Ротенберги, спільний капітал яких складає 5,6 мільярда. Усі ці люди заробили свої статки на активах держави. Найбільший недержавний пенсійний фонд «Газфонд», другий за значенням банк Росії «Газпромбанк», медіа-холдинг «Газпром-Медіа» — їх усіх вивели з державного «Газпрому» й поставили під контроль банку «Росія». Gunvor, маловідомий у 2000 році, став третім у світі нафтотрейдером, а брати Ротенберги, окрім володіння фірмами-посередниками, які продавали труби «Газпрому», заробили приблизно 7 мільярдів доларів на контрактах для сочинської Олімпіади[132].

За даними Бориса Нємцова, колишнього першого віце-прем’єра, вбитого в Москві 27 лютого 2015 року, та Володимира Мілова, колишнього заступника міністра енергетики, «є підстави вважати, що всі ці Тимченки, Ковальчуки, Ротенберги — лише номінальні власники великих майнових об’єктів, а справжнім бенефіціаром є сам Путін»[133].

Станіслав Белковський, російський політолог, який колись працював спічрайтером у Березовського, в 2007 році розповів німецькій газеті «Die Welt», що таємні активи Путіна складають 40 мільярдів доларів, і це робить його найбагатшою людиною Європи. Посилаючись на свої джерела — високопосадовців з адміністрації самого президента, — Белковський заявив, що Путін є бенефіціарним власником 75% компанії Gunvor, 37% — «Сургутнафтогазу» (головного постачальника нафти для Gunvor) і 4,5% — «Газпрому». Ця структура власності приховувалася за «непрозорою мережею офшорних компаній» із кінцевими пунктами в швейцарському кантоні Цуг і Ліхтенштейні. На запитання, чи може Белковський підтвердити свої заяви, той відповів, що багатство Путіна не є секретом для еліт. «І зауважте, що Володимир Володимирович ніколи не подавав на мене в суд»[134]. Оцінки Белковського щодо особистих статків Путіна дуже близькі до даних західних розвідслужб.

Після того, як режим узяв під контроль загальнонаціональне телебачення та бізнес, залишалося тільки нейтралізувати парламент і суди. Цей процес успішно просувався ще в перші роки правління Єльцина, але завершився за Путіна. В єльцинський період Держдума була слабкою, але не зовсім безпорадною, і опозиціонери мали шанси отримати представництво. За Путіна ці шанси систематично скорочувалися.

Різке підвищення рівня життя в Росії за Путіна мало величезний зиск для «Єдиної Росії», яка негайно почала вербувати нових членів і відкривати офіси по всій країні. Перехід влади до державного чиновництва та її зосередження в руках президента створили ситуацію, в якій майже кожен, хто обіймав керівну посаду, відчував, що потребує захисту у вигляді добрих стосунків із владою, а цей захист, як давали зрозуміти представники режиму, найкраще гарантували фінансова підтримка «Єдиної Росії» і діяльність в її інтересах.

Одним із наслідків цієї нової ситуації стало те, що комуністи та Ліберально-демократична партія (ЛДПР), які в єльцинський період принаймні удавали із себе опозицію, майже поступилися своєю незалежністю. Вони почали підтримувати політику нового режиму, час від часу сперечаючись щодо способів її реалізації.

Отже, єдиними потенційними представниками опозиції в Думі залишилися члени двох ліберальних партій — «Яблука» та Союзу правих сил (СПС). Однак після арешту Ходорковського обидві партії відчували великий дефіцит коштів. Водночас був ухвалений закон про підвищення порогу представництва в Думі до 7%, що означало, що партіям треба активно збирати голоси по всій країні, аби бути представленими в парламенті. Після 2007 року ані «Яблуко», ані СПС вже не могли здолати цього бар’єра, і їхня нездатність здобути місця в Думі майже виключила лібералів із офіційного політичного життя країни. Партії, не представлені в Думі, могли брати участь у майбутніх виборах, лише зібравши десятки тисяч підписів, спеціальний закон дозволяв чиновникам відхиляти подання у разі неможливості підтвердження бодай одного підпису. У 2007 році партії «Народ за демократію та справедливість», очолюваній колишнім прем’єр-міністром Михайлом Касьяновим, було відмовлено в реєстрації через 37 помилок у списку, що налічував понад 56 тисяч членів партії. У 2011-му Партія народної свободи — нова партія Нємцова та Касьянова — була дискваліфікована через 79 похибок у списку з 46 148 підписів[135].

З 2007 року в Думі було лише чотири партії: «Єдина Росія», КПРФ, ЛДПР та «Справедлива Росія». На президентських виборах 2012 року кожна з цих них висунула свого кандидата. П’ятий кандидат, Михайло Прохоров, зібрав достатньо підписів, аби потрапити до виборчого бюлетеня, й узяв участь у виборах з мовчазної згоди влади. Серйозна критика режиму та його політики не відіграли жодної ролі в президентських перегонах.

Попри відсутність реальної політичної опозиції, режим старався отримати якомога більше голосів для своїх кандидатів: членів «Єдиної Росії» — на парламентських виборах, і Медведєва та Путіна — на президентських виборах 2008 та 2012 років. На «Єдину Росію» мали попрацювати всі — чиновники, керівники, правоохоронці та бізнесмени.

У 20 з 83 російських регіонів, включно з Північним Кавказом, Південним Уралом, Тувою та Калмикією, практично не існувало місцевої опозиції, і результати голосування було легко сфальсифікувати. Наприклад, на парламентських виборах 2011 року «Єдина Росія» здобула понад 90% голосів у Дагестані та Інгушетії і 99,48% — у Чечні[136].

В інших регіонах, де відверта фальсифікація зіткнулася з більшим опором, «Єдина Росія» тиснула на виборців, аби ті «добровільно» підтримали її кандидатів. Держслужбовцям наказували голосувати за кандидатів від режиму, а робітників нерідко примушували голосувати на робочих місцях, під пильним оком начальників — зазвичай членів «Єдиної Росії». У сільській місцевості тим, хто не підтримував владу, могли відключити воду чи підпалити будинок. Потрібні результати виборів забезпечувалися також шляхом вкидання зайвих бюлетенів, кількаразового голосування та фальсифікації протоколів.

Контроль за виборчим процесом доповнювався підкоренням судової системи, в якої було мало шансів зберегти свою незалежність в унітарній державі.

У кожному регіоні саме голови судів організують роботу суду, включно з розподілом справ. До Путіна багато голів були політично незаангажовані, але з грудня 2001 року вони стали призначатися президентом, і це забезпечило їх підконтрольність державній владі.

Голова суду має прямий контакт із органами політичної влади та чимало способів контролювати суддів у своєму окрузі. Він забезпечує суддів житлом і складає графіки їхніх відпусток. Він також збирає матеріали, які можна використати як підстави для звільнення, наприклад, факти зволікання з розглядом справ або процедурних помилок. Голова може впливати й на кваліфікаційну комісію — наглядовий орган, обраний самими суддями, і саме від нього залежатиме, потрапить чи не потрапить під слідство суддя, підозрюваний у корупції[137].

За таких обставин судді бояться опиратися тиску з боку голови суду. Якщо в суді розглядається суперечка між приватними особами, то справа часто вирішується по суті. Якщо ж ідеться про «державний інтерес», то вказівки щодо рішення по справі передаються судді через голову суду.

Голова Московського міського суду Ольга Єгорова особливо прославилася виконанням політичних замовлень і використанням своїх повноважень для покарання за суддівську незалежність. Наприклад, суддю Ольгу Кудєшкіну усунули з посади в травні 2004 року за публічну заяву про те, що Єгорова наказала їй ухвалити потрібне генпрокурору рішення в справі мереж меблевих магазинів «Три кити» та «Гранд», які були засновані батьком одного високопосадовця з ФСБ і нібито не сплатили мільйони доларів імпортного мита.

Слідчим у цій справі був Павло Зайцев. Після того, як справу закрили за наказом генпрокурора, прокуратура висунула проти Зайцева обвинувачення в проведенні обшуку без санкції. Зайцев виправдовувався, що був змушений провести негайний обшук, аби запобігти знищенню документів, й така підстава визнається законом. Розглядати цю справу призначили Кудєшкіну, яка щойно переїхала до Москви з Сибіру.

Кудєшкіна розповіла журналістам, що перед початком судового процесу прокурор Дмитро Шохін натякнув їй, що від неї очікується обвинувальний вирок. Суд розпочався в травні 2003 року, а за тиждень Шохін висловив протест щодо манери Кудєшкіної ставити запитання, звинувативши її в прихильності до підсудного. Він звернувся до народних засідателів (представників громадськості, які до 2004 року функціонували в російських судах як спостерігачі) з проханням про заміну судді. Коли вони відмовилися це робити, Шохін почав вимагати і їхнього відводу[138].

За чотири дні Кудєшкіну викликали до Єгорової, яка, за словами Кудєшкіної, на неї гримала й ображала її. Потім Єгорова зателефонувала заступнику генпрокурора Юрію Бірюкову й обговорила з ним цю справу в присутності Кудєшкіної, після чого надіслала Бірюкову факсом копії скарг Шохіна. Того ж дня народні засідателі відмовилися брати участь у розгляді справи. У письмових заявах вони вказали, що «обурливі» спроби Шохіна чинити на них тиск загрожують їхньому здоров’ю. Єгорова наказала Кудєшкіній вилучити заяви засідателів із матеріалів справи й виключити їх із протоколу. Та відмовилася, тоді Єгорова відсторонила її від справи. Через п’ять місяців інший суддя визнав Зайцева винним і дав йому дворічний умовний термін[139].

У листопаді Кудєшкіна взяла в суді відпустку, аби балотуватися в Думу. Під час своєї виборчої кампанії вона заявляла, що суди використовуються для «зведення політичних, комерційних і навіть особистих рахунків»[140]. За кілька днів до виборів вона зняла свою кандидатуру, бо отримувала погрози, і Московська кваліфкаційна комісія розпочала проти неї дисциплінарне провадження за дискредитацію судової системи. У травні 2004 року комісія звільнила Кудєшкіну від обов’язків судді, звинувативши її в намаганні принизити авторитет судової влади та поставити під сумнів престиж суддівської професії[141].

Випадок із Кудєшкіною показовий. Росіяни не сподіваються й не можуть добитися справедливості там, де йдеться про інтереси режиму, а такими вважаються, зокрема, інтереси тих, хто використовує свої політичні зв’язки для збагачення. Саме через корумпованість російської судової системи Європейський суд із прав людини переповнений скаргами з Росії. У 2013 році їх було 24 102 — більше, ніж із будь-якої іншої з 46 країн-членів Ради Європи з цих справ Більшість цих скарг так і не були розглянуті, але з-поміж 129 ухвалених Європейським судом постанов щодо позовів проти Росії, порушення з її боку були визнані у 119 випадках[142].

Цю ситуацію прокоментував Олександр Коновалов, російський міністр юстиції, в інтерв’ю каналу НТВ 2 червня 2008 року. «В розвинутих країнах, — сказав він, — людина чудово знає, за що вона може отримати добряче по руках, а де вона діє у власному праві і може поводитися впевнено й спокійно, і до кого може звернутися за захистом, якщо на її права зазіхають. У нас, на жаль... звичайну людину намагаються ошукати всі. В Росії й надалі не подоланий споконвічний дискомфорт у захисті власних прав і їхнього здійснення... поваги до закону в повсякденному житті... ніколи не було в Росії, і досі»[143].

Путін і його підлеглі говорили про Росію, яка «встає з колін» після хаосу єльцинського періоду. Однак попри поліпшення економічної ситуації Росія повернулася до вихідної точки. Вона знову стала державою, яка позбавляє своїх громадян голосу та засобів захисту своїх прав. Причому система не здатна протистояти зовнішнім політичним і економічним струсам, тож урятувати себе від внутрішнього конфлікту та потенційного колапсу вона здатна лише за допомогою затаювання або агресивного мілітаризму.

Путінська система поділила російське суспільство на дві групи: купку тих, хто примножує багатства, беручи участь у корупційних схемах, і переважну більшість позбавлених такої можливості. Така ситуація загрожує жорстокою кризою, і після подій в Україні саме це й отримала Росія.

4. ВИБІРКОВИЙ ТЕРОР

Путінському режиму вдалося створити ілюзію стабільності. Цьому сприяв і дух часу. Чиновники висмоктували з Росії гроші з феноменальною швидкістю, але ціни на енергоносії зростали, й усюди були помітні ознаки нового процвітання. Протягом кількох місяців з’являлися десятки кав’ярень, цілодобових аптек і торгових центрів. У московських магазинах продавалися товари найдорожчих світових марок. Біля будівлі, в якій колись знаходилася Військова колегія Верховного суду СРСР і тисячі людей під час «великого терору» отримували смертні вироки, відкрилися представництва фірм «Бентлі» та «Мазераті», а також модний бутік «Ermenegildo Zegna».

Росіяни, які до того десятиліттями були позбавлені західних товарів, швидко стали їхніми поціновувачами. Жінки в столиці витрачали 12% своєї зарплатні на косметику[144], а ресторани та кав’ярні були заповнені модно одягненими гультяями. Урядовці купували для своїх коханок приватні літаки та квартири, сприяючи дефіциту житла. Спостерігався бум і в сфері косметології. Ознакою часу був плакат, на якому красуня питає свого приятеля: «У тебе дві нирки, а ти кажеш, що тобі не вистачає грошей на подарунки?»

Проте економічний бум і централізована система управління самі по собі не могли гарантувати довготривалості режиму. Зовнішній спокій теж був наслідком провокацій і терору. Терор мав нагадувати всім, що за фасадом нормального суспільства режим тримає засоби знищення своїх ворогів і в разі загрози не вагатиметься їх застосувати.

Для більшості громадян режим був не таким уже страшним. Терор не застосовувався до всіх без розбору, а був зосереджений на двох цілях: запобіганні будь-яким компромісам щодо Чечні та знищенні тих осіб, що вважалися небезпечними для нової системи.

Для багатьох росіян поразка у першій Чеченській війні стала символом приниження країни за правління Єльцина. Вторгнення до Чечні у вересні 1999 року дозволило створити імідж Путіна як правителя, який відроджує честь держави, й допомогло йому перемогти на президентських виборах. Для збереження репутації Путіна як успішного воїна потрібно було знищити опір чеченців.

Друга Чеченська війна відзначалася ще більшою жорстокістю, ніж перша. Російська авіація бомбардувала Чечню без розбору. Проти населених пунктів росіяни використовували ракети типу «земля — земля» та вибухову речовину для об’ємних вибухів — так звані «вакуумні бомби», які порівнюються з тактичною ядерною зброєю нижчого рівня. Тисячі чеченських чоловіків зникали під час облав і «зачисток». Варварство російської тактики стало причиною міжнародного тиску на країну з метою припинення цієї війни. Але всі ці зусилля виявилися марними через ще дві провокації: захоплення заручників у Театральному центрі на Дубровці в Москві в жовтні 2002 року та в бесланській школі у вересні 2004 року.

Захоплення заручників на Дубровці та в Беслані змінили Росію, але це суспільство усвідомило набагато пізніше. Хоча Росія залишалася відносно вільною країною, ці події легітимізували позицію КДБ-ФСБ щодо верховенства державних інтересів і мізерної цінності людського життя. Під час цих двох подій чеченські терористи захопили тисячу чи більше заручників. В обох випадках російська влада відмовилася від перемовин і визнала за краще вбити терористів, а разом із ними — сотні заручників. В обох випадках були докази того, що уряд певним чином спровокував ці терористичні напади.

Захоплення Театрального центру на Дубровці відбулося під час вистави «Норд-Ост», найпопулярнішого в Росії мюзикла. 23 жовтня, о 21 годині з хвилинами, коли публіка приготувалася дивитися другу дію, сорок озброєних до зубів чеченських терористів — чоловіків і жінок — увійшли до зали й у напівтемряві швидко розійшлися по рядах. Чоловіки були в камуфляжі, з автоматами Калашникова через плече та гранатометами.

Терористи витягли на середину сцени великі мішки й почали виймати з них пакети з вибухівкою, які жінки прикріплювали до своїх поясів. Чоловіки тим часом закладали міни й підвішували до стін вибухові пристрої. Вони встановили три великі бомби — бочки з-під пального, заповнені металевими фрагментами, з детонаторами, зробленими з артилерійських снарядів: одну посередині першого поверху, другу в центрі балкона, а третю посеред сцени. Бомби було розташовано таким чином, що якби вони вибухнули разом, усіх глядачів уразило б градом шрапнелі, а будівля обрушилася б.

Ватажком терористів був нібито Мовсар Бараєв, племінник чеченського викрадача людей Арбі Бараєва, який, за даними військової газети «Красная звезда», брав участь у вбивствах 170 людей. Були, однак, ознаки того, що фактичним керівником був інший терорист — Абубакар (Руслан Ельмурзаєв). Терористи вимагали негайного припинення війни в Чечні. Вони попередили, що в разі знищення будь-кого з них убиватимуть у відповідь десятьох заручників. «Ми прийшли... припинити війну або вмерти за Аллаха, — сказав Бараєв. — Ми прагнемо смерті більше, ніж ви прагнете життя»[145].

Заручникам дозволили користуватися мобільними телефонами, й ті наказали родичам благати владу вести перемовини з терористами, а не захоплювати театр. У перші години облоги терористи відпустили більше ста заручників: дітей до 12 років, мусульман, іноземців і людей із серйозними захворюваннями. Кілька посередників, зокрема, політики Григорій Явлінський, Ірина Хакамада, Руслан Аушев і журналістка Анна Політковська, спробували поговорити з терористами, але ті спочатку ніяк не могли сформулювати свої вимоги. Врешті-решт вони заявили: якщо Путін оголосить кінець війни й виведе війська з Чечні впродовж 24 годин, заручники будуть звільнені. У відповідь терористам було запропоновано безпечний прохід, якщо вони залишать будівлю, що за цих обставин було досить безглуздою пропозицією.

Протягом 48 годин заручники перебували в стані надзвичайної напруги, відчуваючи то отупіння, то неймовірний страх, не маючи змоги залишити свої місця, крім відвідин оркестрової ями, перетвореної на громадську вбиральню, та надто збуджені, аби заснути. Однак увечері 25 жовтня влада раптом погодилася на перемовини. Було оголошено, що представник Путіна в Південному федеральному окрузі Віктор Казанцев прибуде до театру о 10-й годині наступного ранку, аби почати переговори. Ця новина змінила атмосферу в залі. Бараєв вийшов на сцену й сказав: «Усе йде за планом. Ми не хочемо вас вбивати»[146]. Кілька терористів зібралися в апаратній, аби подивитися відеозапис захоплення Театрального центру. Заручники почали обмінюватися електронними адресами та телефонами. Кілька жінок витягли дзеркальця й почали зачісуватися, але більшість із них, зморені втомою, спали глибоким сном[147].

О 5-й годині ранку підрозділи ФСБ через систему вентиляції стали закачувати в приміщення театру газ. Почекавши хвилин 15-ть, поки газ почне діяти, бійці підрозділів «Альфа» та «Вимпел» у бронежилетах, протигазах та зі штурмовим озброєнням ввійшли до будівлі двома групами — з переднього та заднього входів — і почали розстрілювати терористів. Одна з груп знищила велику кількість бойовиків, загнавши їх на сцену. Інша побігла сходами нагору й коридорами до комори, яка слугувала терористам штаб-квартирою, вбиваючи на ходу й не зустрічаючи активного спротиву. Терористи, на яких подіяв газ, у тому числі майже всі жінки-смертниці, були застрелені в непритомному стані.

Протягом кількох хвилин було вбито 40 терористів. Вони встигли зрозуміти, що зал наповнюється газом, але не стали стріляти по заручниках або кидати в них гранати. Жоден із вибухових пристроїв, якими вони погрожували висадити будівлю в повітря, не був приведений у дію. Пізніше було виявлено, що ті бомби були муляжами, як і пояси шахідок. Атакувальні загони розправилися з терористами швидко та ефективно, й усі члени «Альфи» та «Вимпела» залишилися після цього штурму живими. Але в театральному залі понад 800 непритомних заручників сиділи в своїх кріслах або лежали в проходах — їм було важко дихати.

Евакуація заручників відбувалася хаотично. За відсутності медперсоналу міліція та солдати виносили нерухомі тіла людей на плечах або тягли їх за руки та ноги. Перед входом до театру їх складали один на одного, навіть не намагаючись відокремити живих від мертвих. Хоча органи охорони здоров’я мали кілька днів, аби підготуватися до наслідків облоги, карет «швидкої допомоги» не вистачало, й заручників везли до лікарень автобусами, мікроавтобусами та автівками[148]. У результаті померло багато людей. Відомий бард Олександр Карпов помер після того, як провів сім годин в автобусі, набитому трупами[149]. В іншому випадку тридцятьох заручників поклали до військового мікроавтобуса, розрахованого на 12 місць, декого — на підлогу. Тринадцятирічна дівчинка була розчавлена іншими тілами й померла дорогою до лікарні[150].

Назву газу, що було застосовано, не повідомили рятувальникам, й вони були змушені протягом кількох годин випробовувати антидоти, перш ніж знайшли один ефективний — налоксон, що застосовується при передозуванні героїну[151]. Але багатьох врятувати не вдалося — було вже запізно. Безлад продовжувався і в шпиталях, куди звозили сотні заручників, уражених невідомим газом, — це перевищувало можливості лікарень. ФСБ (мабуть, усвідомлюючи, що кількість жертв виявиться шокуючою) спочатку навмисно занижувала втрати. У першому повідомленні йшлося про десять загиблих, і росіяни зітхнули з полегшенням. У наступні 24 години ці дані постійно коригувалися, число смертей зростало: від 10 до 30, потім до 67, 90, 100, 118. Остаточна офіційна кількість загиблих від газу склала 129 осіб[152].

Штурм Театрального центру значно підвищив популярність Путіна. Він подавав цю операцію як рішучу перемогу росіян над терором. Але минали тижні, і в країні почали з’являтися серйозні сумніви щодо дій режиму та побоювання, що весь цей епізод може знову виявитися провокацією. 6 листопада, за 11 днів після нападу, комісія Ковальова, яка розслідувала підриви житлових будинків, почала слідство щодо захоплення Театрального центру на Дубровці[153]. Один із найзагадковіших аспектів цієї справи полягав у тому, що в той час, коли тривала війна й міліція та громадськість перебували в стані підвищеної пильності, цілій групі терористів вдалося зібратися в Москві й протягом кількох місяців готувати скоординований напад, залишаючись непоміченими.

Підготовка до нападу розпочалася в квітні 2002 року, коли один із бойовиків, пов’язаний із Шамілем Басаєвим, придбав будинок у селі Чорне Московської області, куди почали приїжджати люди та надходити зброя з Північного Кавказу. Ні міліція, ні ФСБ не зреагували на цю вкрай незвичну діяльність. ФСБ не зреагувала й на попередження, які отримувала від джерел у кримінальному світі, про велику групу озброєних чеченських екстремістів, що збиралася в Центральному та Південно-Західному округах Москви. Одне з попереджень надійшло від Михайла Трепашкіна, який більше не працював у ФСБ, але зберігав кримінальні контакти. Він, зокрема, повідомляв про те, що Абубакар живе в Москві й займається захистом двох фірм, які забезпечують грошима чеченських бойовиків. Після нападу, коли Трепашкін дізнався про роль Абубакара, він знову зв’язався з ФСБ й запропонував поділитися інформацією. У відповідь ФСБ спробувала сфабрикувати справу проти нього[154].

Служба безпеки, мабуть, не просто проігногрувала інформацію про підготовку терактів. Існували ознаки того, що ФСБ і терористи були тісно пов’язані. Одним із відвідувачів будинку у селі Чорне був Арман Менкеєв, відставний майор російської військової розвідки (ГРУ) та фахівець із виготовлення вибухівки. За деякими даними, саме він готував пояси шахідів та інші вибухові пристрої, що використовувалися при захопленні заручників на Дубровці. Менкеєв не брав участі у теракті, але його роль у подіях важко пояснити за умови, якщо влада не сприяла цьому нападу. Співробітники ФСБ, які допитували Менкеєва, дійшли висновку, що він є лояльним до російської державної влади і, крім того, «вміє зберігати військову таємницю»[155].

Інші терористи до подій в кінотеатрі пройшли російські в’язниці. Мовсара Бараєва арешутвало ГРУ, але його було звільнено, аби він міг зіграти одну з провідних ролей у захопленні заручників[156]. Принаймні троє з присутніх у театрі шахідок сиділи в тюрмі у вересні, за місяць до всіх подій, але теж були звільнені. Четверта жінка нібито відбувала тривалий термін в одній із російських колоній. Але мати, побачивши її по телевізору під час облоги, за повідомленнями «Новой газеты», не могла зрозуміти, як донька потрапила з тюремної камери до Москви[157].

За інформацією журналіста-розслідувача Олександра Хінштейна, вісьмом шахідкам вдалося знайти притулок у колишньому військовому містечку на Іловайській вулиці, неподалік Театрального центру, мешканці-нелегали якого давали хабарі міліції і були, судячи з усього, під її захистом[158].

Багатьом також здалося дивним, що в той час, як суспільство заціпеніло від жаху, спостерігаючи, що сталося з майже тисячею заручників, влада негайно почала здобувати з цієї кризи політичну користь. Попри те, що терористи називали себе ісламістами, влада поклала провину за цей напад на Аслана Масхадова, чеченського президента та лідера сепаратистів-неісламістів. Це означало, що хтось бажав кривавої розв’язки. У зіткненні між ісламістами та державою Масхадов як останній обраний лідер Чечні був, мабуть, єдиною людиною, здатною домовитися про мирне розв’язання цього конфлікту.

Коли терористи захопили театр, Ахмед Закаєв, представник Масхадова за кордоном, сказав, що Масхадов, який переховувався в горах Чечні, засудив напад і закликав до мирного вирішення проблеми. Однак російські ЗМІ наполягали, що наказ віддавав саме Масхадов. На сайті newsru.com наводилося відео, показане телеканалом Аль-Джазіра, де Масхадов каже: «Найближчим часом ми здійснимо операцію, яка переверне історію Чеченської війни». ФСБ назвала це доказом причетності до нападу на «Норд-Ост» Масхадова, а речник Путіна заявив, що чеченського президента треба «ліквідувати»[159].

Проте відео, показане по російському телебаченню, було вирване з контексту. З оригіналу ж було зрозуміло, що цей відеозапис зроблено не напередодні облоги театру, а щонайменше за два місяці до того, наприкінці літа. Це підтверджується і заявою Закаєва про те, що Масхадов говорив не про захоплення заручників, а про заплановану воєнну операцію проти федеральних військ. Коли в інтерв’ю на каналі НТВ терористів спитали, хто їх послав, Бараєв назвав ім’я противника Масхадова, ісламіста Шаміля Басаєва[160].

У наступні за нападом на «Норд-Ост» місяці родичі загиблих та вцілілі заручники почали вимагати від влади відповідей на свої запитання. Перше з них стосувалося найменування газу. Було повідомлено лише, що цей газ був заспокійливим опіатом, похідним від фенатилу, в аерозольній формі. Точний хімічний склад речовини не уточнювався. За даними з деяких джерел, це був «Колокол-1» — газ-інкапаситант, розроблений в одній із радянських військових лабораторій у 1970-х роках, пов’язаний із високим ризиком смерті[161].

Це питання було дуже важливим. Багато з тих, хто вижив, серйозно хворіли, й без інформації про специфіку отрути лікарі не знали, як людей лікувати. У квітні 2003 року один із адвокатів, що представляли колишніх заручників, повідомив, що з 26 жовтня 2002 року померло ще близько 40 людей. У жовтні 2003 року газета «Версия» оприлюднила результати власного розслідування: за її даними, на той час померло вже близько 300 осіб[162].

30 вересня 2003 року, відповідаючи на запитання журналістів, Путін сказав, що цей газ був «нешкідливим», і спростував інформацію про те, що він став причиною смерті заручників. Вони померли від тривалого перебування в нерухомому стані та від хронічних захворювань, сказав він. Однак експерти з Центру медицини катастроф дійшли висновку, що ці смерті були спричинені дією «високої концентрації певної хімічної речовини»[163].

Одним із уцілілих заручників, що зацікавився можливими зв’язками між терористами та владою, був болгарин Веселін Недков, який у першу ніч облоги помітив, що в театрі з’явився чоловік, одягнений не в камуфляж, а в костюм. Бойовики голосно його вітали. «Усе нормально?» — спитав один із терористів новоприбулого російською мовою. — «Звісно», — відповів той. — «П’ятдесят рублів тут, п’ятдесят рублів там. Нормально пройшов»[164]. Недков був шокований уже тим фактом, що великій групі терористів із бомбами та гранатометами вдалося захопити театр у центрі Москви, але те, що одному з них вдалося увійти до будівлі навіть після того, як її було оточено міліцією, вразила його ще більше. Влада намагалася вирішити цю проблему, запитував він себе, чи була її частиною?

Під час подій у Театральному центрі на Дубровці я був у Москві і, як і майже всі в місті, молився за безпеку заручників. Я поїхав туди, але, як і решта журналістів, зміг підійти лише до міліцейського кордону. Однак те, що мені вдалося реконструювати з тих подій в наступні місяці, переконало мене, що влада сприяла захопленню Театрального центру.

Усіх терористів було знищено, включно з тими багатьма, кого застрелили в непритомному стані. Це було безглуздо, якщо російська влада сподівалася дізнатися про організацію цього нападу та про якісь плани майбутніх нападів. Але це було логічно, якщо влада хотіла зробити неможливим публічний судовий процес, під час якого могли б з’ясуватися незручні подробиці.

Водночас родичі жертв і вцілілі заручники, які подали позов до уряду Москви, сподіваючись отримати більше інформації про те, що сталося, зіткнулися з бюрократичними перешкодами з боку влади. Вимогу правозахисних груп до прокурора — відкрити розслідування щодо застосування газу — було відхилено. Пропозиція щодо парламентського розслідування цієї події не набрала в Думі достатньої кількості голосів. Сергій Юшенков, голова комісії, яка розслідувала вибухи в житлових будинках, пообіцяв розслідувати й напад на глядачів мюзиклу «Норд-Ост», але 17 квітня 2003 року його було вбито. На прес-конференції з нагоди третіх роковин цих подій Світлана Губарєва, яка під час облоги втратила свого нареченого — американця Сенді Букера — та 13-річну доньку Сашу, сказала: «Складається таке враження, що всі ми — колишні заручники, живі та мертві, родичі заручників — для прокуратури ніхто»[165].

Перед захопленням театру на російську владу дедалі сильніше тиснули щодо врегулювання ситуації з Чечнею. Населення Росії дедалі більше втомлювалося від війни, що тривала вже три роки. За даними опитування у вересні 2002 року, 56% респондентів віддавали перевагу мирним переговорам з метою припинення чеченського конфлікту й лише 34% — продовженню воєнних дій[166]. Зростав і міжнародний тиск. 16–19 серпня 2002 року між колишніми спікерами російського парламенту Іваном Рибкіним, Русланом Хасбулатовим і чеченським лідером Ахмедом Закаєвим відбулися переговори під егідою Американського комітету за мир у Чечні, одним із провідних членів якого був Збігнєв Бжезінський. План, запропонований Бжезінським, передбачав визнання чеченцями територіальної цілісності Росії та проведення референдуму, на якому чеченці могли б висловитися за конституційну основу широкого самоврядування. Однак захоплення Театрального центру поклало цим перемовинам край.

Позбувшись тиску щодо мирного врегулювання, режим тепер міг застосувати свою улюблену стратегію: промосковському маріонетковому уряду Чечні на чолі з колишнім бойовиком Рамзаном Кадировим було обіцяно майже повну свободу дій доти, доки він демонструватиме лояльність до Москви. До цього було додано мільярди рублів допомоги. Велику частину цих грошей було вкрадено, але дещо використали для відновлення республіки. Органи безпеки були укомплектовані етнічними чеченцями, які виявилися не менш жорстокими, ніж їхні російські попередники, але діяли більш вибірково. Бунтівникам запропонували амністію та можливість повернутися додому. Викрадені люди тепер не завжди зникали безвісти. Ця тактика та виснаження після майже десяти років війни розкололи лави опору, й боротьба пішла на спад.

Проте вщухання бойових дій у Чечні супроводжувалося посиленням боротьби в сусідніх республіках, зокрема Інгушетії. Мурат Зязиков, ветеран ФСБ, який став президентом Інгушетії завдяки сфальшованим виборам, відповідав на напади миттєвими розправами над сотнями людей, що мало наслідком масовий вступ молоді до лав повстанців. 21 червня 2004 року чеченські та інгуські бойовики під проводом Басаєва здійснили в столиці Інгушетії Назрані масштабну атаку на урядові будівлі, зокрема, на МВС. Росіяни були заскочені зненацька, в результаті було вбито десятки міліціянтів і охоронців.

Улітку 2004 року і чеченський опір, і російська влада обмірковували способи відновлення своїх позицій. Представники радикально-ісламістського крила опору знали: аби примусити росіян вести перемовини щодо Чечні, потрібне щось надзвичайне, й вони хотіли продемонструвати, що війна триває. Росіяни ж намагалися завдати опору рішучого удару й підтвердити успішність своєї політики. Ця ситуація мала наслідком численні змови з обох сторін. Результатом стало захоплення чеченськими терористами школи в місті Беслан у Північній Осетії 1 вересня 2004 року.

Ранок 1 вересня в Беслані був теплим і сонячним. Діти в синьо-білій шкільній формі разом із батьками прийшли до школи № 1 на свято Першого дзвоника. З гучномовців лунала музика, у багатьох дітей були в руках повітряні кульки. На дев’яту годину ранку на шкільному подвір’ї зібралося більше як тисяча осіб.

Урочистості саме мали розпочатися, коли на двір увірвалися десятки терористів у військовому одязі, стріляючи із автоматів у повітря. Багато хто з батьків спочатку не помітив їх і не зрозумів значення цієї стрілянини, але вона тривала, а терористи вигукували «Аллаху Акбар!» і «Всі до школи!», заганяючи батьків, учителів і дітей спочатку до школи, а потім до спортивного залу, що мав розміри приблизно 25 на 10 метрів.

Що більше народу прибувало до залу, то більшими ставали галас і паніка. Коли один із заручників наблизився до терористів, він негайно отримав постріл у голову. Інших чоловіків примусили протягти його тіло за руки через зал, і люди раптом замовкли. Терористи підвісили на дроті над спортивним залом бомби, наповнені металевими кульками та уламками скла, а також позривали дошки підлоги, аби покласти бомби й туди. Найбільш потужні вибухові пристрої вони поклали на стільцях поміж заручниками.

Терористами — майже виключно чеченцями та інгушами — керував Руслан Хучбаров, відомий за прізвиськом «Полковник». У 1998 році він убив двох вірмен, сперечаючись за жінку, після чого став «глибоко релігійним». Заступником Хучбарова був Володимир Ходов — напівукраїнець, напівосетин, навернений в іслам і причетний до згвалтувань у 1998 та 2004 роках, підриву автівки у Владикавказі в березні та сходу з рейок потяга в Ельхотово через два місяці[167].

Встановивши контроль, терористи передали назовні з однією із заручниць, Ларисою Мамітовою, записку, в якій вимагали, аби до школи прийшли чотири особи: Олександр Дзасохов, президент Північної Осетії, інгуський президент Зязиков, радник Путіна з питань Північного Кавказу Асламбек Аслаханов та педіатр Леонід Рошаль, який, як вважалося, працював із ФСБ під час облоги Театрального центру на Дубровці. У записці також містився номер мобільного телефону для контакту з терористами. Другого заручника випустили з відеозаписом ситуації всередині школи та з ще однією запискою — з вимогою припинити війну в Чечні та звільнити 27 бойовиків, захоплених у полон після червневого набігу на Інгушетію.

Однак, попри ці записки, влада не виявила зацікавленості в перемовинах. Державне телебачення повідомило, що терористи не висунули жодних вимог, і хоча Мамітова переконувала представників влади, що в школі утримують понад тисячу бранців, по телебаченню назвали цифру 120 осіб[168].

Ця брехня розлютила терористів. Вони сказали заручникам, що на їхньому житті поставили хрест, і заборонили їм пити воду та ходити до вбиральні. Потім вони відокремили від решти молодших чоловіків і завели їх до якоїсь кімнатки, де примусили сісти обличчям до стінки з руками за головою. Після цього терористи-чоловіки вийшли, а жінки-шахідки, які були з ними в кімнаті, привели в дію свої пояси з вибухівкою. Пролунав потужний вибух, який миттєво вбив більшість чоловіків. Інші зазнали жахливих поранень, один з них втратив ноги та нижню частину тулуба, але був іще живий. Після вибуху терористи повернулися й примусили небагатьох уцілілих віднести мертвих і поранених до приміщення на верхньому поверсі, де, як розповідали, поранених забили до смерті, а мертвих викинули з вікна[169]. У доповіді комісії парламенту Північної Осетії зазначалося, що вбивство молодих заручників чоловічої статі було прямою відповіддю на відмову влади визнати вимоги терористів[170].

Об 11.30 ранку Дзасохов прибув до Беслана й сформував кризовий комітет, до якого ввійшов також Теймураз Мамсуров, голова парламенту Північної Осетії. Але невдовзі Дзасохов був змушений передати свої повноваження Василю Андреєву, очільнику північно-осетинської ФСБ. З Москви прибули двоє заступників директора ФСБ, Володимир Пронічев і Володимир Анісімов. Вони створили паралельний оперативний штаб, який дуже мало контактував із кризовим комітетом. З цього моменту всі реальні рішення ухвалювалися ФСБ.

Дзасохов оголосив, що готовий увійти до школи, але оперативний штаб попередив, що в разі такої спроби його зупинять[171]. Номер мобільного телефону, переданий терористами з Мамітовою, був загадковим чином заблокований, а відеозапис, надісланий з другим заручником, нібито виявився «порожнім» (за кілька днів це відео було показано по НТВ)[172]. Коли терористи побачили, що телефон не спрацьовує, вони послали Мамітову вдруге — з новим номером. На цей момент для розмови з терористами був призначений Віталій Зангіонов, перемовник із північно-осетинської ФСБ, але його пропозиції — шлях відступу, гроші та живий щит — не відповідали вимогам терористів. Якби влада погодилася принаймні на звільнення 27 ув’язнених бойовиків, які брали участь у рейді на Інгушетію, то вони могли б таким чином купити життя багатьох заручників. Але вони цього не зробили.

Між тим ФСБ майже напевно можна звинуватити в усуненні ще одного потенційного перемовника — Анни Політковської. Почувши про захоплення заручників, Політковська о 21-й годині сіла на літак до Ростова, сподіваючись дістатися звідти Беслана автівкою. Чеченці поважали журналістку за її репортажі, й під час подій на Дубровці вона мала більше успіху, ніж інші перемовники. Однак, сівши на літак до Ростова, вона випила чаю й втратила свідомість. Коли літак приземлився, її швидко доправили до шпиталю й піддали інтенсивній терапії. Пізніше вона говорила, що її отруїли.

На другий день облоги по державному телебаченню оголосили, що точна кількість заручників у школі — 354. Насправді їх було 1128. Терористи, які мали доступ до радіо та телебачення, і ті заручники, що сиділи досить близько, аби почути ці повідомлення, були приголомшені тим, як репортери весь час повторюють цю безглуздо занижену цифру[173].

Облога тривала, й стан заручників погіршувався. Вони були набиті в спортзал у такій кількості, що ледь могли поворухнутися. Був спекотний день, і атмосфера в залі була нестерпною, люди задихалися. Пити їм не давали, й через зневоднення багато хто періодично непритомнів. Терористи принесли відра, аби заручники користувалися ними як туалетом. Невдовзі сморід у приміщенні став запаморочливим. Водночас змучені спрагою люди почали пити сечу.

Незважаючи на цю дедалі страшнішу ситуацію, влада не розмовляла з терористами. Натомість із Владикавказа до Беслана були підтягнуті танки та БТРи. Єдиними справжніми переговорами виявилися ті, що провів 2 вересня Руслан Аушев, колишній президент Інгушетії. Він із власної ініціативи зателефонував терористам, і ті погодилися впустити його до школи. О 15.30 бойовики в масках провели його до «Полковника», й той сказав Аушеву, що терористи діють за наказами Шаміля Басаєва. Аушеву вдалося домовитися про звільнення 11 жінок, 15 немовлят і дітей дошкільного віку[174]. Йому дали також записку Басаєва до Путіна, в якій Басаєв називав себе «рабом Аллаха» й закликав надати Чечні незалежність в обмін на безпеку для Росії. Якщо Чечня отримає незалежність, писав він, вона не укладатиме жодних воєнних чи політичних угод, спрямованих проти Росії, приєднається до СНД й залишиться в рублевій зоні. На завершення Басаєв додав, що чеченські бойовики не брали участі в підривах житлових будинків 1999 року, але готові взяти на себе відповідальність за них «за певних обставин»[175]. Це було схоже на пропозицію одного терориста іншому — допомогти приховати справжніх авторів тих терактів.

Протягом 2 вересня представники російської влади давали інтерв’ю, в яких стверджували, що не мають наміру штурмувати школу. О 14-й годині в своєму першому публічному коментарі щодо цих подій Путін сказав, що головне завдання — врятувати життя заручників і що всі дії підпорядковуватимуться цій меті. Голова кризового комітету Андреєв оголосив, що про застосування сили в такій ситуації не може бути мови, що для влади зараз настає період «тривалих та інтенсивних перемовин»[176].

Тим часом спецназ таємно готувався до штурму, проводячи репетиції в покинутій школі в селі Фарн, менш ніж у кілометрі від Беслана. Видовище озброєних людей, що захоплюють школу, викликало паніку серед мешканців села — вони думали, що це терористи. Коли прибула місцева міліція, то виявила, що це російський спецназ. Чутки про тренування досягли Беслана, і родичі заручників зрозуміли, що попри публічні заяви, влада збирається штурмувати школу. Починаючи з 1 вересня вони утворювали перед школою живий ланцюг, аби запобігти цьому. Їх постійно вмовляли розійтися, але вони відмовлялися.

Коли Аушев домовлявся пройти до школи, він разом із Дзасоховим також зв’язувався телефоном із Закаєвим у Лондоні. Вони попросили його поговорити з Масхадовим, і з міркувань безпеки Закаєв мав чекати на дзвінок Масхадова. Закаєв зателефонував до Чеченської служби Радіо «Свобода» та розповів про свої розмови з Аушевим і Дзасоховим. Коли новину було оприлюднено, Масхадов почув її у своїй таємній штаб-квартирі в горах і негайно подзвонив Закаєву, він заявив, що готовий приїхати в Беслан без попередніх умов, якщо йому гарантують безпечний проїзд[177]. Також він зробив заяву, в якій закликав терористів відпустити дітей.

На другу ніч облоги відчай і пригніченість заручників тільки зростали. У когось почалася істерика. Інші, особливо маленькі діти, були немовби паралізовані й майже втратили свідомість.

Вранці 3 вересня Аушев и Дзасохов знову зателефонували Закаєву, який розповів їм про реакцію Масхадова. Дзасохов відповів: «Я нічого іншого й не очікував від Аслана Алієвича», і додав, що йому потрібно дві години на вирішення питання безпечного проїзду, яке він має обговорити з «першим» (Путіним)[178]. Однак невдовзі до кризового комітету прийшла людина зі штабу ФСБ і сказала Дзасохову, що оперативному відділу відомо про його контакти із Закаєвим і Масхадовим і родичі заручників хочуть із ним поговорити.

Дзасохов попрямував до клубу поблизу, де на нього чекали численні родичі заручників. Коли вони дізналися, що Дзасохов розмовляв з Масхадовим, то залишили свій пост перед школою, де збиралися своїми тілами загородити шлях російським військовим і запобігти штурму. Дзасохов сказав цим людям, що ситуація серйозна, але втручання Масхадова дає підстави для надії, і що для безпечного прибуття Масхадова до Беслана вживаються заходи. Через кілька хвилин загони спецназу розпочали штурм школи.

Штурм почався з двох вибухів. За даними Юрія Савельєва, члена парламентської комісії, призначеної для розслідування масової загибелі людей, перший вибух був результатом дії термобаричної гранати, кинутої чи то вогнеметом, чи то гранатометом із п’ятиповерхівки по Шкільному провулку, 37, о 13.03. Другий вибух, 22 секундами пізніше, був спричинений осколковою гранатою з вибуховою силою 6,1 кг у тротиловому еквіваленті, випущеною гранатометом із п’ятиповерхівки по Шкільному провулку, 41[179].

Унаслідок першого вибуху на горищі школи почалася пожежа, другий пробив діру в стіні спортзалу. Ці вибухи, приписані державним ТБ терористам, були сигналом до початку штурму силами російського спецназу. Серед безладу деяким заручникам вдалося втекти. Інших терористи перегнали зі спортзалу до їдальні, актового залу та південного флігеля. Але сотні людей лишалися в пастці спортзалу, де крокви стелі горіли й падали на них. О 13.30 російські військові почали стріляти по школі з танків, гранатометів і вогнеметів. Дах школи запалав і впав на заручників.

В їдальні терористи поставили жінок і дітей у вікнах, але росіяни стріляли й по вікнах, вбиваючи їх. Потім вони, як розповідали заручники, відкрили автоматний вогонь по місцю розташування їдальні.

Над школою здійнялися три грибоподібні хмари — дві білих і одна чорна. З відеозапису видно, що о 15.08 школа все ще перебувала під потужним вогнем із гранатометів и вогнеметів. Танки з 58-ї армії теж стріляли по школі. Загалом відеозапис зафіксував 13 вибухів. Лише о 15.10 керівник спецназу генерал Олександр Тихонов віддав наказ починати гасити пожежу. До того, протягом більш ніж двох годин Тихонов забороняв усім гасити вогонь. На момент початку ліквідації пожежі, о 15.28, заживо згоріло понад 160 заручників. При розтинах виявилося, що причиною смерті був термічний шок, що означало, що у жертв обгоріло майже 100% шкіри, кульових чи осколкових поранень у них не було[180].

Коли вогонь ущух, мертвими були 318 заручників, зокрема, 186 дітей. Десятьох російських спецпризначенців теж було вбито, як і двох рятувальників[181]. Серед терористів загинуло 32 людини, решта (кількість невідома) втекла[182].

Путін прибув до Беслана о 5-й годині ранку. Він поїхав прямо до районної лікарні, де протягом 30 хвилин відвідував у палатах постраждалих. Потім попрямував до оперативного штабу ФСБ, де зустрівся зі співробітниками і зробив заяву для телебачення. Не було жодного наміру застосовувати силу, але події розвивалися «швидко та несподівано», сказав Путін і похвалив спецслужби за «особливу мужність». Потім він повернувся до Москви, не зустрівшись із родичами жертв і, наскільки відомо, не відвідавши спаленої школи[183]. Пізніше Путін з’явився на телебаченні зі зверненням до народу. «Сталася жахлива трагедія, — сказав він. — Ми живемо в умовах, що склалися після розпаду величезної, великої держави... Ми виявили слабкість. А слабких б’ють»[184]. І він оголосив про низку заходів, начебто призначених посилити єдність країни. Одним із них було скасування загальних виборів губернаторів — пряме порушення російської Конституції.

Поки тривали події довкола бесланської школи, вони привертали увагу всього світу. Коли ж усе завершилося, подальший розвиток ситуації уже мало кого цікавив. Наступного дня після штурму, 4 вересня 2004 року, руїни школи, разом із дитячими зошитами та частинами тіл жертв, було зібрано екскаватором, покладено у вантажівки й вивезено на звалище за містом. Це знищення доказів унеможливило встановлення всієї послідовності подій.

Однак ті, хто вижив, прагнули справедливості, тому пережили справжній емоційний шок, почувши версію подій, висунуту російською владою, яка звинувачувала терористів, знімала з посадовців підозру в будь-яких незаконних діях (багатьох було потім підвищено по службі) і відмовлялася слухати розповіді вцілілих заручників про те, що вони бачили та пережили.

Дехто з батьків у відчаї звертався до релігії, інші починали власне розслідування. До них приєдналися дві журналістки — редактор сайту pravdabeslana.ru Марина Литвинович і репортер із «Новой газеты» Олена Мілашина. Парламент Північної Осетії сформував слідчу комісію, а Юрій Савельєв, хоч і входив до її складу, розпочав ще й незалежні пошуки справедливості.

Попри те, що влада всю провину за напад на школу поклала на чеченських терористів, а Путін також натякнув на те, що терористи користувалися підтримкою Заходу, факти свідчать про те, що події в Беслані, як і захоплення заручників під час спектаклю «Норд-Ост», були результатом російської провокації.

У серпні 2004 року, як свідчать міліцейські документи, отримані «Новой газетой», попередження владі про загрозу терористичного нападу в Північній Осетії почали надходити з моторошною регулярністю. Останнє надійшло 1 вересня. О 5-й годині ранку чеченська міліція повідомила російське МВС, що арештований Арсаміков повідомив, що терористи цього дня планують захопити школу в Беслані. У влади було чотири години, аби запобігти цьому. Але не лише не було вжито жодного заходу, а й усі КПП на шляху до школи загадковим чином зникли, забезпечивши терористам безперешкодний проїзд[185].

Із 18 терористів, які скоїли напад, більшість раніше арештовувалися. Ходов, який перебував у федеральному розшуку як учасник двох терактів 2004 року у Владикавказі та Ельхотові, відкрито жив в Ельхотові й кожного дня молився в місцевій мечеті. Про це повідомлялося північно-осетинському управлінню ФСБ і відділу міліції з боротьби з організованою злочинністю, але його не заарештували[186].

В ході офіційного розслідування по Беслану навіть не розглядалося питання, чому міліція не зреагувала на попередження й чому терористам дозволили вільно пересуватися. Пояснення надійшло від організатора Бесланської трагедії, Шаміля Басаєва. У листі під назвою «Ми маємо багато чого розповісти про Беслан...», опублікованому 31 серпня 2005 року на сепаратистському сайті kavkazcenter.net, Басаєв писав, що захоплення школи почалося з плану російських служб безпеки спровокувати чеченських бойовиків на захоплення будівель парламенту та уряду Північної Осетії.

За словами Басаєва, теракти, здійснені Ходовим у 2004 році, виконувалися за підтримки ФСБ, з метою завоювати довіру Басаєва. Після цього Ходов запропонував план захоплення урядових будівель Північної Осетії. Але коли він зізнався, що працює на ФСБ, Басаєв переконав його стати подвійним агентом, таким чином Ходов змусив росіян повірити в реальність плану захоплення, нібито призначеного на 6 вересня — річницю незалежності Чечні. Сили ФСБ, писав Басаєв, «збиралися (6 вересня) зустріти нас на в’їзді до Владикавказа та знищити. 3 31 серпня вони відкрили нам коридор для активного збирання розвідданих, але ми скористалися ним для заходу в Беслан (і захоплення школи), “переплутавши” час і об’єкт нападу»[187].

Басаєва не можна вважати цілком надійним джерелом, але його розповідь є єдиним логічним поясненням того факту, що цьому нападу не запобігли, чому напад на школу відбувся. Крім того, неісламська опозиція Масхадова провела власне розслідування й дійшла висновку, що пояснення Басаєва правдиве. Захоплення урядових будівель у Північній Осетії замислювалося як виправдання скасування прямих виборів губернаторів — заходу, давно запланованого для зміцнення влади Путіна.

Роль влади в бесланській кризі нікого не обурювала більше, ніж самих бесланців. Родичі загиблих організувалися в групу під назвою «Матері Беслана» (пізніше — «Голос Беслана»), аби дізнатися, навіщо знадобилося атакувати спортзал, набитий безпорадними заручниками, після досягнутої на переговорах угоди, яка могла покласти край цій трагедії без подальшої втрати людських життів. Влада наполягала на тому, що спецназ був змушений штурмувати будівлю після того, як терористи підірвали бомби. Але люди, які вижили після облоги, запевняли, що всередині школи не було жодних вибухів, а штурм почався після її обстрілу з вогнеметів і гранатометів ззовні. Коли представники влади почали заперечувати використання російськими військовими вогнеметів, родичі жертв як доказ розшукали поблизу школи використані тубуси від вогнеметів і продемонстрували їх журналістам.

У травні 2005 року родичі загиблих написали Путіну, що мають детальну інформацію про цю трагедію й готові прибути до Москви (навіть пішки, якщо треба), аби про все розказати. Відповіді вони не отримали[188]. 1 серпня вони зробили заяву, що все ще бажають зустрітися з Путіним у Москві, але в Беслані 1 вересня, у річницю нападу, Путін не буде бажаним гостем. У відповідь Путін запропонував їм зустрітися 2 вересня, під час урочистих заходів, присвячених роковині трагедії[189].

Ця пропозиція внесла розкол поміж родичів: дехто вважав, що її треба проігнорувати. Однак врешті-решт троє матерів залишили урочистості в Беслані й поїхали до Москви, де мали тригодинну зустріч із Путіним. Він сказав, що зволікав із зустріччю, аби дати час зібрати інформацію[190]. Але коли матері запитали його, як терористам вдалося непоміченими приїхати в Беслан, чому не спробували домовитися з ними й чому було знищено місце злочину, Путін відповів, що не знає. Він пообіцяв ретельне розслідування[191]. Результати розслідування, оголошені в грудні, знімали будь-яку відповідальність за цю трагедію з міліції та інших силовиків.

Захоплення школи чеченськими бойовиками-ісламістами мало наслідком рішуче ототожнення всіх чеченців із тероризмом. Але кривава розв’язка була на совісті й російської влади, яка байдуже поставилася до життів сотень заручників, що стали бранцями внаслідок її некомпетентності та авантюризму.

Попри те, що втручання Масхадова було єдиною надією уникнути масової загибелі людей, росіяни звинуватили його в захопленні школи й оголосили винагороду за його голову. 8 березня 2005 року Масхадова було вбито у перестрілці в чеченському селищі Толстой-Юрт. За російським законом тіла «терористів» не повертаються родинам, тому його останки зникли[192].

Після Бесланської трагедії в Росії порушувалися питання щодо можливої співучасті в ній російських спецслужб, але десять років конфлікту притупили в суспільстві відчуття правильного та неправильного стосовно Чечні. За винятком кількох людей у Москві та родичів загиблих у Беслані, бажання з’ясувати, що ж насправді трапилося, у громадськості майже зникло.

Захоплення заручників у Театральному центрі на Дубровці та Беслані надзвичайно допомогло Путіну в його намаганнях виставити себе ворогом тероризму й легітимізувати війну в Чечні в очах як росіян, так і Заходу. У самій Чечні Кадиров правив, викрадаючи людей і застосовуючи до них тортури, але проблема Чечні поступово зникала з інформаційного простору світу. Уявлення про те, що Путін наводить там лад, дедалі поширювалося.

Окрім знищення сепаратистського руху в Чечні, путінський режим зміцнював свою владу ще одним методом: убивствами відомих політичних діячів. Росіяни могли висловлюватися вільно, й у незалежній пресі існувала широка дискусія. Пересічні громадяни не боялися загинути від рук влади з політичних мотивів. Але вибіркові вбивства дали всім зрозуміти, що опозицію в Росії терплять лише до певної межі. Якщо хтось перетинав цю невидиму лінію (яка могла зазнавати змін), він ризикував власним життям.

Потенційними жертвами були дві категорії людей: опоненти режиму та його незручні друзі. Коли вбивали опонентів, мотив був зазвичай зрозумілий. Коли жертвами ставали друзі, що перетворилися на проблему, здогадатися про причини було важче.

Мабуть, найвідомішим убивством політичного опонента було вбивство Олександра Литвиненка, у минулому втікача-агента ФСБ, автора книжок про підриви житлових будинків і зв’язки ФСБ з організованою злочинністю. Литвиненко публікував також статті на сайтах чеченських повстанців, де знущався з ФСБ та особисто Путіна. Його смерть 23 листопада 2006 року стала першим у світі випадком радіаційного отруєння, а щодо мотивів цього висувалися різні версії. Багато хто припускав, що причиною стали його книжки та статті. Проте більш імовірно, що проблема полягала не в тому, що писав Литвиненко, а в тому, ким він був. Від агентів ФСБ очікується цілковита лояльність до режиму. Не повинно взагалі виникати ситуацій, коли вони переходять в опозицію. Литвиненко ж своїм прикладом показав, що навіть агенти ФСБ можуть думати й діяти самостійно. За режиму, де панує ФСБ, це був виклик, яким не можна було знехтувати.

Литвиненко захворів 1 листопада, після чаювання з Андрієм Луговим, власником однієї з московських охоронних фірм, і його діловим партнером Дмитром Ковтуном у барі «Pine» готелю «Міленіум» у Лондоні. Два наступних дні він страждав від блювоти та діареї. У нього почало випадати волосся, а в крові різко знизився рівень лейкоцитів. Лікарі запідозрили радіаційне отруєння, але крізь шкіру можуть проникати лише гамма- та бета-частки, а в крові Литвиненка не було гамма- чи бета-радіації. 20 листопада його перевели до відділення інтенсивної терапії, куди вдалося проникнути одному фотографу, який зняв його — виснаженого, безволосого, з очима, що дивляться в камеру. Ця світлина з’явилася на перших шпальтах газет усього світу[193]. 22 листопада його стан погіршився, й серце двічі зупинялося. Наступного вечора було оголошено про його смерть.

Друг Литвиненка Олександр Гольдфарб прочитав зроблену Литвиненком заяву, в якій той звинувачував Путіна в своєму вбивстві. «Ви можете змусити замовчати одну людину, — йшлося в заяві, — але протест усього світу лунатиме у ваших вухах, пане Путін, усю решту вашого життя»[194].

Литвиненко помер, так і не довідавшись, хто саме його вбив, але напередодні смерті зразки його сечі було надіслано до Центру досліджень ядерної зброї (AWE), який контролює британський ядерний арсенал. Там їх перевірили на альфа-випромінювальні елементи, які, на відміну від бета-часток, не можуть проходити крізь шкіру, але є смертельними, коли потрапляють усередину організму. Перевірка показала наявність полонію-210 — альфа-випромінювача. Якби Литвиненко помер раніше, причину смерті, можливо, так і не визначили б[195].

Після виявлення полонію британська поліція почала ретельно перевіряти пересування Литвиненка. Сліди полонію було знайдено в барі «Pine», в суші-барі, де Литвиненко обідав із Луговим і Ковтуном 16 жовтня, та на кріслі літака «Британських авіаліній», яким Луговий летів з Москви до Лондона 25 жовтня[196].

На прес-конференції в Гельсінкі, яка відбувалася наступного дня після смерті Литвиненка, але до того, як було виявлено полоній, Путін сказав, що ознак насильницької смерті тут немає й ця справа використовується в політичних цілях. Віце-прем’єр Сергій Іванов заявив, що Литвиненко мав «низький рівень інтелекту» і був схильний до провокацій. «Для нас, — сказав він, — Литвиненко — ніхто»[197].

Британія відрядила до Москви слідчих і звернулася з проханням про допит Лугового, Ковтуна та інших росіян. У відповідь Кремль сказав, що проводить власне розслідування й попросив дозволу допитати із сотню людей у Лондоні, включно з Борисом Березовським. Через півроку після смерті Литвиненка британський прокурор офіційно зажадав екстрадиції Лугового. Путін відмовив, сказавши, що Конституція Росії забороняє видавати громадян за кордон для суду, хоча Росія й підписала Європейську конвенцію про екстрадицію в 2001 році. Британці, сказав Путін, мають передати свої докази московським прокурорам і дозволити вирішити цю судову справу російській судовій системі. У грудні 2007 року Луговий, який у Росії вважався героєм, був обраний до Держдуми від Ліберально-демократичної партії. Він наполягав на тому, що МІ-5 (британська військова розвідка) сфабрикувала проти нього справу. В інтерв’ю газеті «Известия», відповідаючи на запитання про вимоги щодо його поїздки в Лондон на допити, Луговий сказав: «Чому я маю кидати все і мчати до Англії?»[198].

Іншою відомою жертвою була Анна Політковська, яка стала для світу найважливішим джерелом інформації про жорстокі злочини російського та чеченського урядів у Чечні. 7 жовтня 2006 року її було вбито чотирма пострілами в будинку, де вона мешкала, при виході з ліфта.

Потім Путін намагався применшити важливість зробленого Політковською: її смерть була «трагедією, звичайно», але її «вплив на політичне життя країни був мінімальним»[199]. Випереджаючи припущення щодо причетності влади до смерті журналістки, Путін сказав, що її вбивство «зашкодило владі набагато більше, ніж її репортажі»[200].

Протягом десяти місяців не було жодної інформації про цю справу, але в серпні 2007 року генпрокурор Росії Юрій Чайка оголосив, що заарештовано десятьох людей, які скоро постануть перед судом. Він сказав, що кілерами були чеченські злочинці, але замовляли цей злочин люди за межами Росії, аби дискредитувати російських лідерів[201]. Путін натякнув, що замовником був Березовський[202].

Коли в листопаді 2008 року розпочався судовий процес, число обвинувачених скоротилося до трьох — двох братів-чеченців, Ібрагіма та Джабраїла Махмудових, і Сергія Хаджикурбанова, колишнього майора міліції, члена організованого злочинного угруповання. Четвертого — Павла Рягузова, колишнього підполковника ФСБ — підозрювали в керівництві цією змовою, але через брак доказів йому не висунули звинувачення за цією справою, засудивши за інший злочин. Третій із братів Махмудових, Рустам, утік за кордон.

Суд тривав три місяці й завершився 19 лютого 2009 року виправдальним вироком для всіх підсудних. Багато хто вважав, що ФСБ саботувала кримінальне переслідування, зробивши вкидання інформації про особи підозрюваних, що дало можливість втекти фактичному вбивці, та не дозволивши слідчим вилучити комп’ютер з офісу Рягузова. За даними «Новой газеты», ФСБ почала стежити за Політковською влітку 2006 року, але відмовилася повідомити, що було виявлено[203].

Існували докази того, що за Політковською стежила ще одна «команда». У день загибелі журналістка робила покупки в супермаркеті «Рамстор» на Фрунзенській набережній. Прихована відеокамера зафіксувала чоловіка в джинсах і светрі та світловолосу жінку в чорному, які ходили за Політковською між полицями. Слідчі ані ідентифікували цю пару, ані пояснили, яка була її роль у цьому вбивстві[204].

Виявилося також, що зв’язки між вбивцями, ФСБ та міліцією були набагато щільнішими, аніж здавалося спочатку. Заступник редактора «Новой газеты» Сергій Соколов, який проводив власне розслідування, стверджував, що Джабраїл Махмудов був агентом ФСБ. Його з братами завербував їхній дядько, Ломі-Алі Гайтукаєв, теж агент ФСБ, який підпорядковувався Рягузову й сидів у в’язниці за замах на одного українського бізнесмена[205]. Рустаму Махмудову вдалося втекти з країни, сказав Соколов, бо ФСБ забезпечила його фальшивими документами[206].

У червні 2009 року виправдальний вирок для підсудних було скасовано Верховним судом Росії, який послався на процедурні помилки. З датою нового суду були зволікання, але «Новая газета» знайшла докази того, що Дмитро Павлюченков, очільник відділу зовнішнього спостереження Московської міліції і свідок на першому суді, був найнятий Гайтукаєвим для стеження за Політковською. Він дав убивцям її адресу та зброю і кулі, які були використані для вбивства[207].

У серпні 2011 року Павлюченкова було заарештовано й звинувачено у вбивстві Політковської. Зі стороною обвинувачення він уклав угоду: в обмін на те, що він назве замовника, йому обіцяли перекваліфікувати обвинувачення з організації вбивства на участь у ньому. Але Павлюченков так і не дав свідчень щодо замовника або того, хто заплатив за цей злочин. Володимир Маркін, речник Слідчого комітету, сказав, що «Павлюченков... засвідчив, що Гайтукаєв йому сказав, нібито замовниками... були Березовський і Закаєв»[208]. Замість пожиттєвого ув’язнення Павлюченков отримав 11 років.

Угода Павлюченкова зі стороною обвинувачення дозволила приховати слід, що вів до замовника. Даних на підтвердження офіційної версії — нібито за цим злочином стояв Березовський — немає. 20 червня 2014 року було оголошено вирок п’ятьом особам. Гайтукаєв, який наймав банду, та його племінник Рустам Махмудов, кілер, отримали довічне ув’язнення; Ібрагім і Джабраїл Махмудови — відповідно 12 і 14 років за стеження за Політковською в день убивства; Хаджикурбанов — 20 років як співучасник. Жоден із них, найімовірніше, не знав замовника вбивства.

Окрім Литвиненка та Політковської, були вбиті й інші відомі політичні опоненти Путіна. Сергій Юшенков розслідував підриви житлових будинків, збирався розслідувати справу «Норд-Оста», а також був співголовою «Ліберальної Росії» — нової політичної партії, яка, схоже, мала шанс стати головною опозиційною до Путіна демократичною партією. Юшенкова застрелили біля будинку, де він мешкав, 17 квітня 2003 року, лише за кілька годин після отримання реєстраційних документів, необхідних для участі партії у грудневих виборах до Думи. Михайла Коданьова, другого лідера «Ліберальної Росії», судили й дали 20 років ув’язнення за замовлення вбивства Юшенкова. Коданьов наполягав на своїй невинуватості й був засуджений лише на підставі свідчень іншого підозрюваного, Олександра Винника, який зробив кілька суперечливих заяв[209]. Через два роки репортер газети «Moscow News» Ігор Корольков дізнався, що відеокамера біля будинку, де було вбито Юшенкова, зафіксувала двох людей, що біжать від будинку відразу після вбивства. Міліція вилучила цей відеозапис, але до матеріалів справи Коданьова його так і не було додано[210].

У липні 2003 року Юрій Щекочихін, ще один депутат Думи, який розслідував вибухи в житлових будинках, помер від невідомої хвороби. Як журналіст «Новой газеты» він розслідував також справу меблевих магазинів «Гранд» і «Три кити», заснованих батьком одного високопосадовця з ФСБ: власники підозрювалися в ухилянні від сплати імпортних мит на мільйони доларів. Щекочихін захворів, повернувшись до Москви з відрядження до Рязані. Хвороба катастрофічно прогресувала — від лущення шкіри до набряків дихальної системи і мозку та, зрештою, смерті. Родичам відмовили в наданні офіційного медичного висновку про причину захворювання й заборонили брати зразки тканин. Під час похорону нікому не дозволяли наближатися до тіла. І все ж таки журналістам із «Новой газеты» вдалося отримати зразок тканини й надіслати його для перевірки за кордон, але він виявився надто малим, аби отримати переконливий результат.

Ще однією жертвою стала Наталія Естемірова, яка працювала разом із Політковською й після її смерті була фактично єдиним живим джерелом інформації про тортури та вбивства, що здійснювалися спецслужбами в Чечні за Кадирова. Естемірову викрали на вулиці Грозного 15 липня 2009 року, вивезли до лісистої місцевості в Інгушетії і застрелили. Під час її останньої зустрічі з Кадировим той фактично передрік їй смерть. Коли Естемірова критично висловилася щодо примусу молодих дівчат у Чечні до носіння хіджаба, Кадиров відповів: «У мене руки по лікоть у крові, але я цього не соромлюсь. Я вбивав і вбиватиму поганих людей. Ми боремось із ворогами республіки»[211].

Жертвами політичних убивств були зазвичай росіяни, але однією з них став американець — Пол Хлебніков, редактор російської редакції журналу «Форбс». Хлебніков написав критичну біографію Березовського, використавши інформацію, надану генералом ФСБ Олександром Коржаковим, начальником охорони Єльцина. На момент своєї смерті Хлебніков, як вважалося, розслідував розподіл власності в Москві родиною Лужкова та перерозподіл власності в сфері телекомунікацій. Його було застрелено на вулиці 9 липня 2004 року[212].

Російська влада звинуватила в цьому злочині групу чеченців, і в 2006 році в одному з московських судів відбувся судовий процес. Прокурор сказав, що це вбивство замовив чеченський високопосадовець Хож-Ахмед Нухаєв, якому не сподобалося, як його зобразили в книжці Хлебнікова. Це пояснення мало кого переконало — не лише тому, що таке вбивство виглядає абсурдно надмірною реакцією, а й тому, що назагал Нухаєв описаний у книжці доброзичливо[213]. Нухаєв перед убивством зник, але двох чеченців — Мусу Вахаєва та Казбека Дукузова — звинуватили в здійсненні цього злочину за його наказом. Несподіваного повороту справі надав Сергій Соколов, який розслідував убивство Політковської. Він сказав, що Дукузов пов’язаний із Гайтукаєвим — агентом ФСБ, який наймав кілерів Політковської[214]. Дукузова та Вахаєва виправдали, але Верховний суд скасував цей вердикт і призначив новий судовий процес. Тим часом зник Дукузов. Сьогодні справа Хлебнікова більше не є предметом активного розслідування[215].

Зазвичай режим не застосовував терористичних методів проти своїх друзів, але якщо друг ставав незручним, його теж могли ліквідувати — хоча б для того, щоб він не заговорив. Двома такими друзями були наставник Путіна, колишній мер Петербурга Анатолій Собчак, і той, хто вважався посередником між Путіним та організованою злочинністю, — Роман Цепов.

Собчак був найвідомішим із колег Путіна, що померли за загадкових обставин. Путін був заступником Собчака, і Собчаку був відомий масштаб путінської корумпованості в перші роки правління Єльцина. У 2000 році, коли тривала кампанія обрання Путіна президентом, Собчак відверто зізнався, що очікує призначення на дуже високу посаду після перемоги на виборах свого протеже[216]. 17 лютого він у рамках виборчої кампанії разом із двома помічниками поїхав до Калінінградської області, а 19 лютого, трохи випивши на вечірці, повернувся до свого номеру в готелі та помер. Офіційне пояснення — серцевий напад[217]. Проте зроблений у Калінінграді розтин давав підстави припускати вбивство, тому було проведено повторний розтин, цього разу у військовому шпиталі в Петербурзі. За його результатами було підтверджено, що в Собчака був серцевий напад. Попри цей другий розтин, прокурор у Калінінграді почав розслідування в справі «навмисного вбивства за обтяжуючих обставин». Через три місяці справу було закрито без жодних висновків[218].

Аркадій Ваксберг, журналіст-розслідувач, який знав Собчака й зустрічався з ним у Парижі під час його дворічного перебування в еміграції, розпочав власне розслідування й дізнався, що два охоронця, які супроводжували Собчака, після його смерті лікувалися від легкого отруєння. У серпні 1995 року отрута, нанесена на телефон Івана Ківеліді, голови президіуму об’єднання «Круглий стіл бізнесу Росії», вбила не лише Ківеліді, а і його секретарку, яка користувалася тим самим телефоном. Ваксберг, який мав чималий досвід журналіста-криміналіста, після того, як підтвердилося отруєння особистих охоронців Собчака, висловив припущення, що Собчака вбили шляхом випаровування отрути, нанесеної на лампочку нічника біля його ліжка. Такі отрути розроблялися в спеціальних лабораторіях СРСР у 1930-х роках. За кілька місяців після публікації книжки Ваксберга вибухнула його автівка в Москві, тоді у ній нікого не було[219].

Не менш загадковою була смерть Романа Цепова, співзасновника одного з петербурзьких охоронних підприємств. Коли Путін був заступником мера Петербурга, Цепов урегульовував стосунки між мерією та петербурзьким злочинним світом[220]. Він захворів 11 вересня 2004 року, випивши чаю в штаб-квартирі петербурзької ФСБ. Спочатку у нього була сильна блювота та діарея, а також різке зниження рівня лейкоцитів у крові, потім почала злазити шкіра з язика та губ. Невдовзі він став схожим на хворого на лейкемію, підданого хіміотерапії. Коли Цепов помер 24 вересня, рівень радіації у його тілі перевищував норму в мільйон разів[221].

На похороні Цепова були присутні високі чини з ФСБ і МВС, а також його давній бізнес-партнер Володимир Барсуков-Кумарін — за припущенням, голова Тамбовського кримінального угруповання. На цвинтарі зібралися лише близькі друзі та родичі, й серед них Барсуков-Кумарін. Міліцейський загін вшанував пам’ять Цепова салютом.

Місцеві прокурори порушили у зв’язку зі смертю Цепова кримінальну справу, але її швидко закрили через «відсутність підозрюваних». Насправді ж було чимало людей, які могли бажати Цепову смерті. «Самовпевненість Цепова та кількість інформації, якою він володів, набули небезпечних масштабів, — писав Ваксберг, який теж досліджував цю справу. — Усі розуміли також, що його вбивці були присутні на церемонії поховання своєї жертви»[222].

5. СИСТЕМА ПІД ЗАГРОЗОЮ

Система, створена за Путіна, була жорсткою, проте не надто диктаторською. Щоправда, вона вимагала участі в корупції або толерантного ставлення до неї, але більшість росіян вважали це неістотним компромісом порівняно зі значним покращенням свого матеріального становища.

Дмитро Медведєв, давній протеже Путіна, в 2008 році був обраний президентом. У такий спосіб Путін нібито дотримався вимог Конституції, яка обмежувала перебування президента на посаді двома термінами поспіль. Медведєв негайно призначив Путіна своїм прем’єр-міністром, і влада в Росії фактично залишилася в тих самих руках. Прихильники Путіна посіли в органах державного врядування 95% посад, тож Путін і надалі залишався реальним джерелом влади. Як зауважив Михайло Делягін, директор Інституту глобалізації, Медведєв «не здатний керувати нічим, навіть власним секретаріатом. Путін обрав найнадійніший спосіб залишитися при владі — цілковиту некомпетентність свого наступника»[223].

Протягом якогось часу Путін і Медведєв удавали конкуренцію між собою. Путін обстоював «стабільний, спокійний розвиток». Медведєв — немовби у відповідь — говорив: «Неправильно орієнтуватися лише на спокій і помірне зростання. Під цим... може приховуватися звичайна стагнація»[224]. Він називав сировинні багатства Росії «наркотиком» і засуджував корупцію та «правовий нігілізм» у країні[225], але для подолання цих проблем не робив жодних кроків. Його заяви мали звучати як президентські, але єдиним їхнім наслідком було подання оманливого сигналу лібералам, які сподівалися на позитивні зміни.

За чотири роки свого президентства Медведєв змінив тільки одне в путінській системі: йому вдалося збільшити президентський термін із чотирьох років до шести. Однак стабільність не могла тривати вічно. Що довше цей режим залишався при владі, то корумпованішим він ставав і то більше нехтував межами дозволеного, й це дедалі більше відчужувало від нього населення. Так само не міг бути вічним російський економічний бум. У 2008 році внаслідок світової економічної кризи різко знизився темп розвитку економіки. Наступного року його було відновлено, але до попереднього рівня він не повернувся. Директор Левада-центру Лев Гудков писав у вересні 2011 року в «Новой газете»: «Це бідне та втомлене від струсів суспільство було готове заплющити очі на адміністративне свавілля та війну в Чечні, корупцію та зростання соціальної нерівності, не кажучи вже про імітаційну демократію та фокуси з виборами. Переважна маса людей, включно з найбіднішими, повірила, що зростання добробуту — це надовго»[226].

Економічна криза підірвала цю довіру. Раптом виникли сумніви щодо майбутнього та здатності влади керувати. Але процес, який призвів до політичного пробудження населення, почався не з оцінки економічної ситуації, а з усвідомлення росіянами того факту, що Путін збирається залишатися у владі довічно.

2011 року Путін почав подавати недвозначні сигнали щодо свого наміру повернутися на президентську посаду. Він знову став об’єктом підлесливої уваги державного телебачення: то роз’їжджав на мотоциклі «Харлей-Девідсон», то сидів за роялем, наспівуючи хіт 50-х років «Blueberry Hill». Перший заступник глави президентської адміністрації Владислав Сурков зізнався в одному інтерв’ю в липні 2011 року, що вірить у те, що Путіна послав Росії Бог[227]. У ЗМІ повідомлялося про жіночу секту, яка вважала Путіна реінкарнацією апостола Павла[228].

24 вересня 2011 року на з’їзді партії «Єдина Росія» Медведєв офіційно оголосив, що не балотуватиметься на посаду президента вдруге, й закликав партію підтримати кандидатуру Путіна. Речник Російської православної церкви, протоієрей Всеволод Чаплін, назвав рішення Медведєва вийти з гри прикладом «доброти й моральності в політиці», якому може «позаздрити... більшість країн у світі», включно з «тими, що намагаються нас вчити»[229].

Однак усвідомлення того, що Путін повертається до влади, деморалізувало міський середній клас Росії, який складав приблизно 40% мешканців Москви та 20–30% мешканців інших великих міст[230]. Багато хто почав рахувати, скільки їм буде років, коли Путін залишить свою посаду після двох термінів, у 2024 році. Для більшості майбутнє за Путіна означало насамперед професійну безплідність і національну стагнацію.

4 грудня відбулися вибори до Держдуми, і «Єдина Росія» здобула більшість голосів на тлі явних ознак фальсифікації виборів. Фотографії, що засвідчували масове вкидання бюлетенів до урн і «каруселі», надходили до штабів спостерігачів з усієї країни. Офіційний результат — 49,3% голосів за «Єдину Росію», що забезпечувало їй 238 із 450 місць у Думі. Але, на думку аналітиків, ця партія не могла здобути більше 35%[231]. Найлегше було примусити проголосувати за неї виборців на закритих дільницях — у військових частинах, психіатричних лікарнях і в’язницях, наприклад, в одній московській психіатричній лікарні підтримка пропутінської партії складала 99,5%[232]. Держслужбовців теж примушували голосувати за «Єдину Росію», причому виборці могли голосувати кілька разів завдяки спискам, повним «мертвих душ»[233].

Результати підрахунку голосів надсилалися з виборчих дільниць до Центральної виборчої комісії, де кількість голосів, поданих за «Єдину Росію», подекуди завищувалася в два-три рази. В Москві, за даними одного екзит-полу (пізніше скасованого через «неточність»), «Єдина Росія» отримала 27% голосів виборців[234]. Коли ж ЦВК оголосила результати, то по Москві для «Єдиної Росії» вони підскочили до 46,5%, а по всій країні на сусідніх дільницях було зафіксовано абсолютно незіставні результати: на одних підтримка провладної партії становила 30%, на інших — 80%[235]. Аналіз показав, що таке голосування за «Єдину Росію» було пов’язано з явкою на вибори, тобто відбувалося масове вкидання бюлетенів на користь цієї партії. Крім того, результати «Єдиної Росії» наближалися до круглих цифр — 50, 60, 70%, — що свідчило про те, що місцеві чиновники намагалися досягти наперед визначених показників. Такі самі сплески мали місце на виборах до Думи 2007 року[236].

Шахрайство на виборах 4 грудня відбувалося в той час, коли психологічний ефект від підвищення рівня життя вже слабшав, і значна частина населення зрозуміла, що рішення Путіна йти на третій термін фактично позбавляло народ громадянських прав. Упродовж 2000-х років на мітинги опозиції зазвичай збиралося кількасот чоловік, але в 2012-му вочевидь сфальсифікований підрахунок голосів зібрав на стихійну демонстрацію 5 грудня на Чистих Прудах у Москві 10 тисяч. Більшість людей дізналися про подію через соціальні мережі. Блогер Олексій Навальний затаврував «Єдину Росію» як «партію шахраїв і злодіїв», і це гасло з’явилося на поспіхом виготовлених транспарантах[237]. За цим мітингом 10 грудня відбувся ще один, на Болотній площі навпроти Кремля, й на нього прийшло вже до 60 тисяч осіб. На проспекті Сахарова 24 грудня зібралося вже понад 100 тисяч, хоча температура опустилася нижче нуля. Навальний був найпопулярнішим промовцем на цьому мітингу. «Я бачу досить людей, аби захопити Кремль і Білий дім прямо зараз, — сказав він. — Але ми люди мирні, ми цього не робитимемо. Однак якщо ці шахраї та злодії і надалі дуритимуть нас, і надалі брехатимуть нам, і крастимуть у нас, ми заберемо те, що належить нам по праву»[238]. Того дня тисячні мітинги протесту відбулися також у Петербурзі, Пермі, Самарі, Казані, Єкатеринбурзі та Новосибірську. Це були наймасовіші демонстрації з часів розвалу Радянського Союзу[239].

Поява масових протестів у мовчазній до того країні не пройшла повз увагу Кремля. Протягом одинадцяти років путінський режим будував систему бюрократичного контролю, і доки правляча група залишалася згуртованою, кинути виклик цій системі можна було лише за допомогою масових протестів. Тепер можливість таких протестів була вже не лише теоретичною. Лілія Шевцова — один із найпроникливіших аналітиків Росії — писала, що нова суспільна активність викликала паніку в керівництві країною, яке злякалося, що втрата політичного контролю призведе до втрати свободи чи навіть життя. «В Кремлі до пізньої ночі горіло світло, — писала вона, — і висновки було зроблено: варто послабити хватку, й ти закінчиш, як Хосні Мубарак чи Муаммар Каддафі»[240].

За спокоєм доби путінського правління приховувався брак упевненості в собі, і інтенсивність протестів посилювало те, що Олена Панфілова назвала «синдромом останніх днів Помпеї»[241].

Майже всі найбагатші росіяни здобули свої статки за допомогою політичної протекції, і якщо людині, яка забезпечувала певну монополію, щось загрожувало, то в небезпеці опинялися й ті, хто залежав від її корупційної підтримки. Провідні бізнесмени та чиновники почали шукати надійні притулки, відмивати гроші та переводити свої активи за кордон. Це відбувалося й у 2008-му, коли було ще не відомо, чи балотуватиметься Путін у президенти втретє, але виведення капіталів з країни після протестів 2011 року була в три-чотири рази масштабнішою. Один американський юрист, близько знайомий із олігархами путінської доби, зауважив: «Відсутність патріотизму в еліти вражає».

Президентські вибори 4 березня наближалися, й Медведєв оголосив низку реформ, які мали пригасити протести, йшлося про повернення прямих виборів губернаторів і спрощення реєстрації політичних партій. Однак можливість обирати губернаторів зводилася нанівець державним контролем за висуванням кандидатів, а лібералізація реєстрації партій — забороною об’єднань. Це сприяло створенню безлічі дрібних партій, підтримуваних Кремлем, які ще більше заплутали виборчу ситуацію[242].

4 лютого близько 125 тисяч осіб звезли на Поклонну гору — меморіальний парк, створений на честь перемоги СРСР у Другій світовій війні. Аудиторія складалася з держслужбовців, яким заплатили за присутність на мітингу, а також робітників-мігрантів, привезених автобусами з провінції для створення масовості заходу. Їм розповіли, що опозицією керують США та НАТО і в разі перемоги на виборах вона передасть ядерну зброю Росії Америці[243].

Президентські вибори 4 березня 2012 року відзначалися такими самими фальсифікаціями, що й парламентські в грудні 2011-го. Офіційно Путін здобув 63,8% голосів. Однак підрахунок, зроблений моніторинговою організацією «Голос» на підставі копій протоколів, отриманих за допомогою SMS з виборчих дільниць по всій країні, показав реальну цифру — 50,75%[244]. Інші експерти оцінювали результат Путіна як 40–50%, до яких увійшли голоси всіх держслужбовців, яким заплатили за належне голосування чи примусили до нього[245]. Можливо, на Путіна було переписано голоси за Прохорова, який попри всі сподівання отримав лише 8%[246]. Висування кандидатури Прохорова у будь-якому випадку було способом контролю результатів виборів. У відкритій боротьбі голоси, подані за Прохорова, відійшли б до ліберального, антипутінського кандидата.

Влада сприйняла свою «перемогу» з величезним полегшенням. Увечері 4 березня Путін зі сльозами на очах і словами подяки своїм прихильникам виступив з промовою на Манежній площі поблизу Кремля.

Але спотворення результатів голосування активізувало й опозицію, яка провела демонстрацію на Болотній площі 6 травня на знак протесту проти інаугурації Путіна, що мала відбутися наступного дня. Вулицями пройшло від 50 до 100 тисяч людей, але коли вони досягли площі, їх зустріла добре озброєна міліція, яка надала для входу лише вузький коридор, тож через тиск ззаду демонстранти наштовхувалися на міліцейський кордон[247]. У відповідь міліція перейшла в наступ, побивши десятки протестувальників. Дехто з них почав кидати каміння. 600 осіб було затримано й 13 заарештовано, причому багато людей було схоплено випадково[248].

Після подій 6 травня Путін змінив закон про проведення мітингів, додавши до нього величезні штрафи за участь у несанкціонованих зборах[249]. Незважаючи на ці та інші заходи, демонстрації продовжувалися до кінця року. У вересні Навальний балотувався в мери Москви й попри брак коштів на телевізійну кампанію набрав майже 30% голосів. Але опозиція втратила дієздатність — не в останню чергу через те, що різні її складові (ліберали, соціалісти та націоналісти) не мали цілісної програми, крім опозиції до Путіна, який усе ще користувався чималою підтримкою населення. У 2013 році хвиля протестів значно послабшала — саме тоді, коли в сусідній Україні виникала набагато масштабніша опозиція режимові, дуже схожому на режим Путіна.

У 2010 році президентом України було обрано Віктора Януковича. Приватизація в країні викликала підозри скрізь, але в Донецькій області, де починав Янукович, вона відбувалася взагалі під дулом пістолета. Своєю політичною кар’єрою Янукович завдячував Рінатові Ахметову, найбагатшому олігарху країни, який починав «смотрящим» у Ахатя Брагіна, провідного українського гангстера. У 1995 році, коли Брагін і шестеро його охоронців загинули від бомби на донецькому стадіоні, фінансова імперія Брагіна перейшла до Ахметова[250].

У 2010 році у Верховній Раді — українському парламенті — існувала демократична більшість. Однак з приходом Януковича до влади депутатів почали примушувати до союзу з Партією Регіонів, використовуючи держслужбовців і кримінальних партнерів для погроз їхньому бізнесу. Оскільки захист власних фінансових інтересів був для багатьох українських депутатів головною причиною того, що вони пішли в політику, ця тактика виявилася дуже успішною. Забезпечивши собі парламентську більшість, Янукович скористався нею для оновлення Конституційного суду — звільнив 6 суддів із 18, що забезпечило йому контрольовану більшість. Після таких змін Конституційний суд позбавив Верховний суд можливості розглядати апеляції. Водночас з’їзд суддів, який регулює систему правосуддя, передав ці повноваження адміністративному та господарському судам, які були найбільш корумпованими. У такий спосіб Янукович підпорядкував собі судову систему[251].

Отримавши необхідну владу, Янукович і його прибічники розпочали кампанію масової експропріації, подібну до тієї, що відбувалася в Росії після арешту та засудження Ходорковського. Бізнесменам пропонувалися за їхній бізнес ціни, нижчі за ринкові, і якщо вони не погоджувалися, проти них відкривалися кримінальні справи. Ті, хто намагалися опиратися захопленню, часто виявляли, що вони є вже колишніми власниками своїх підприємств: їм вручалися рішення судів у справах, про які вони нічого не знали[252].

Рейдерство на найвищому рівні мало наслідком рейдерство на місцевому, створюючи атмосферу суцільного беззаконня. Але на відміну від Росії, де поширеною була думка про те, що Путін бореться з корупцією, а не очолює її, в Україні ніхто не сумнівався в тому, що відповідальним за посилення в країні кримінальної атмосфери, є сам Янукович.

Після того, як Янукович зосередив владу в своїх руках, українці стали свідками кар’єрного злету його сина Олександра — 40-річного стоматолога, який упродовж двох-трьох років став мільярдером. Янукович покладався на сина як певну противагу Ахметову та іншому потужному олігарху — Дмитру Фірташу. Але відверте сприяння Олександру викликало в народі інстинктивний опір владі. Водночас захоплення родиною Януковича нерухомості, призначення ним лояльних, але некомпетентних керівників справило негативний вплив на українську економіку, яка дуже постраждала від світової економічної кризи[253].

Система, яка дозволяла Януковичу та його поплічникам займатися масштабними крадіжками, призвела також до деградації української міліції і прокуратури, створивши ситуацію, в якій українці відчували себе незахищеними від свавільних арештів і ув’язнення. Обурення цією ситуацією досягло апогею влітку 2013 року в містечку Врадіївка Миколаєвської області.

Увечері 26 червня, коли Ірина Крашкова, 29-річна розлучена бухгалтерка, поверталася додому з дискотеки, двоє співробітників міліції і один таксист викрали її, зґвалтували, побили металевим прутом і залишили вмирати. Поки вони ходили за лопатою, аби її закопати, жінці вдалося відповзти в безпечне місце. Пізніше вона назвала нападників: це були капітан міліції Євген Дрижак, старший лейтенант Дмитро Поліщук і таксист Сергій Рабиненко. Затримали лише Поліщука та Рабиненка. Дрижаку, який мав родичів серед місцевих високопосадовців, обвинувачення не висунули, а начальник врадіївської міліції та п’ятеро колег-міліціонерів забезпечили обвинуваченому алібі[254]. Коли містечком поширилася новина про те, що сталося з Крашковою, люди почали збиратися в центрі міста. За попередні три роки співробітники врадіївської міліції зґвалтували та вбили п’ятьох жінок, а потім катували чоловіків, змушуючи їх зізнатися в цих злочинах. Троє з чоловіків повісилися, а один помер вдома від тортур[255]. Незабаром на центральній площі зібралося вже з тисячу людей; вони взялися штурмувати відділок міліції, але були розігнані за допомогою сльозогінного газу.

Повстання у Врадіївці викликало акції протесту у різних містах по всій країні. 7 липня десятки жителів Врадіївки вирушили пішки до Києва, де збиралися вимагати покарання винних у зґвалтуваннях і вбивствах, а також відставки міністра внутрішніх справ Віталія Захарченка. Прибувши до Києва, протестувальники вирушили на Майдан Незалежності, де розбили наметове містечко, потім зруйноване міліцією. 27 липня на Майдані відбулася ще одна акція протесту проти міліцейського терору, під час якої було заарештовано десятеро людей. Протести, зрештою, припинилися, але не раніше, ніж уся країна дізналася про те, що трапилося у Врадіївці і що, на думку багатьох українців, могло трапитися з кожним із них.

Попри обурення діями Януковича, вважалося, що протистояти йому неможливо, бо він успішно зосередив всю владу в своїх руках. Однак низка певних подій перетворила зростаюче невдоволення на революцію. Янукович очолював цілком корумпований режим, але він дав українцям проблиск надії, пообіцявши «відкрити їм шлях до Європи». Проте в листопаді від плану щодо підписання угоди про асоціацію з ЄС українська влада несподівано відмовилася. 26 листопада на Майдані розпочалися не дуже численні демонстрації протесту, а в неділю 24 листопада там зібралося близько 100 тисяч чоловік з вимогою «Європейської України». Українські керівники приїхали на саміт ЄС у Вільнюсі, який відбувся 28–29 листопада, але 29-го о 22-й годині було оголошено, що Україна відмовилася підписувати угоду, й про якісь переговори у майбутньому не згадувалося. Складалося враження, що шлях до Європи для України закрито назавжди.

Більшість із майже 10 тисяч осіб, що зібралися на Майдані на підтримку асоціації з ЄС, після цієї новини розійшлися, але близько 300 студентів залишилися на ніч. О 4-й годині ранку вони були атаковані без попередження міліцейським спецпідрозділом «Беркут» й жорстоко побиті. Тридцятьох студентів довелося госпіталізувати. Багато хто побіг до розташованого поблизу Михайлівського Золотоверхого монастиря — того самого, де багато століть тому кияни ховалися від монголів.

Масове побиття студентів було безпрецедентним для пострадянської України. У відповідь на це три опозиційні партії оголосили про створення ними Комітету національного спротиву. У неділю, 1 грудня, півмільйона людей зібралися на Майдані на підтримку європейського вибору України та на знак протесту проти дій «Беркута». Того вечора радикали — можливо, провокатори — атакували загін «Беркута», що охороняв президентську адміністрацію. У ході «контратаки» сотні протестувальників і щонайменше 40 журналістів зазнали ушкоджень. Після цього активісти з партій «Свобода» та «Батьківщина» зламали двері Будинку профспілок на Майдані й оголосили його штабом протестного руху.

З цього моменту події почали розвиватися за власною інерцією. Демонстранти почали будувати барикади та встановлювати намети на площі. Вони захопили також будівлю міської адміністрації поблизу Майдану, в колонній залі якої щоночі перебувало близько тисячі демонстрантів. На Майдані було встановлено сцену для промов та інших виступів. Промови лідерів опозиції і наметове містечко на Майдані демонструвалися на величезному екрані на стіні Будинку профспілок. Завдяки допомозі сотень волонтерів почали працювати служби медичної допомоги, безпеки та харчування. Скрізь було видно гасла «Україна — це Європа», «Банду геть» і «Україна без Януковича».

Приїхавши до Києва 4 грудня, на п’ятий день протестів, аби поновити свою журналістську візу, я спитав у таксиста, який віз мене з вокзалу, що тут відбувається. Він відповів: «Революція». Я приходив на Майдан і розмовляв з людьми, які давали свої пояснення повстанню проти Януковича. Петро, вчитель із Києва, сказав про Януковича: «Це зек, бандит, що прийшов до влади. Це татаро-монгольська орда, їх інакше не назвеш. Те, що він робить, було б неможливо в жодній цивілізованій країні». Київський пенсіонер Анатолій Бойко висловився так: «Ми ненавидимо цю владу, бо вона спирається на суцільне розкрадання. Країна спустошується, а їхні гроші знаходяться в Європі та США». Зварювальник із Луганська Олександр Решетняк: «Я живу в селищі, де немає газу, води, тепла, ліків у лікарні. Жити в цій країні неможливо».

Багато людей на Майдані наголошували на тому, що в разі придушення руху та вбивства людей повстане вся країна й буде громадянська війна.

На Майдані постійно перебували тисячі людей, хоча їхня кількість то збільшувалася, то зменшувалася. Було багато прапорів: синьо-жовтих українських, синіх, червоних і білих прапорів українських політичних партій, Євросоюзу, Грузії, а також більш зловісні червоно-чорні прапори радикальних українських націоналістів і прапори УНА-УНСО із символом, що нагадує свастику. Ці останні зрештою майже зникли в зв’язку з підозрою, що члени цієї організації є провокаторами.

Протестувальники вимагали відставки уряду та підписання Україною угоди про асоціацію з ЄС. Спочатку вони не ставили вимоги про відставку Януковича, але лише тому, що не бачили розумного способу його усунення від влади.

З першим снігопадом наметове містечко на Майдані почало набувати ознак довготривалості. Барикади укріплювалися важкими трубами та дерев’яними платформами, а входи до Майдану звузилися, аби легше було контролювати потоки людей. Площа вкрилася наметами, до них постійно додавалися нові. Виникли навіть екуменічний «молитовний» намет, пункт медичної допомоги і кінотеатр просто неба. У наметах протестувальники готували їжу та спали, а обігрівалися залізними дров’яними пічками-«буржуйками» на кшталт тих, що використовувалися в армії за часів Другої світової війни. Виходячи з наметів, групи людей сідали на саморобних лавках навколо поржавілих металевих діжок, в яких горіли дрова, розкидаючи довкола снопи тріскучих іскор.

Проходили тижні, а протест на Майдані й не думав вщухати. Навпаки — його служба харчування та загони Самооборони набули організованого характеру. Рішучість протестувальників почасти пояснювалася відчаєм. Арсеній Яценюк, лідер партії «Батьківщина», сказав в одній з промов, що Янукович поводиться, як самодержець, а до народу ставиться, як до «бидла»[256].

Для Януковича складність розв’язання цієї кризи (якщо він мав такий намір) полягала в тому, що йому не довіряли майже всі верстви суспільства. Еліта ненавиділа його тому, що стала першою жертвою його утисків, а звичайні люди — тому, що мали відчуття, нібито живуть під наглядом кримінальної організації.

13 грудня Янукович запросив до себе лідерів опозиції. Він запропонував амністію та мораторій на застосування сили, якщо демонстранти припинять акції протесту. Але протестувальники побоювалися, що в такому разі Янукович розпочне масові репресії. Згоди досягнуто не було. Повстання продовжувалося, Янукович відмовлявся виконувати конкретні вимоги протестувальників, а найбільшими ворогами демонстрантів ставали виснаження, необхідність з’являтися на роботі та люті холоди.

З наближенням Різдва Янукович забезпечив собі фінансову допомогу від Росії в розмірі 15 мільярдів доларів, а людей на Майдані стало меншати. Лідери опозиції заявили, що краще зосередитися на наступних президентських виборах. Вперше з початку протестів рішучість демонстрантів, здавалося, стала слабшати.

Однак 16 січня союзники Януковича в парламенті ухвалили низку законів, що передбачали великі штрафи та тривалі терміни ув’язнення за участь у протестах. Нові закони дозволили б уряду запроторити до в’язниці кожного учасника Майдану, тож загроза репресій стала для демонстрантів спонукою. Увечері 19 січня відбулися криваві сутички між ними та міліцією, і Майдан повернувся на перші шпальти газет усього світу.

Ескалація конфлікту відбувалася з обох сторін. 22 січня було викрадено Дмитра Булатова, одного з активістів Майдану. Його тримали в полоні вісім днів і весь цей час катували — зокрема, прибивали руки до дверей. Іншого активіста, сейсмолога Юрія Вербицького зі Львова, викрали з лікарні, де йому оперували око, пошкоджене на Майдані, а пізніше його знайшли в лісі мертвим. На тілі було видно сліди тортур[257]. Щонайменше п’ятеро інших активістів теж вважалися зниклими.

Саме тоді Янукович і правляча партія втратили контроль над західними та центральними регіонами країни, включно з Києвом. У Львові протестувальники 23 січня захопили будівлю обласної адміністрації. У Рівному вимагали повернення додому спецзагонів міліції, відряджених до Києва. У Черкасах відбулася сутичка між тисячами протестувальників і міліцією, яка охороняла будівлю міської адміністрації. Намагаючись заспокоїти повсталий народ, парламент 28 січня скасував закони, ухвалені ним усього за 12 днів до того, а кабінет міністрів на чолі з Азаровим пішов у відставку. Сутички між демонстрантами та міліцією в Києві почали вщухати, а в пресі з’явилися повідомлення, що кілька націоналістичних угруповань, незалежних від жодних політичних партій, відкололися від загального руху.

Проте 29 січня Янукович припустився фатальної помилки. Він примусив парламент проголосувати за свою версію законопроекту про амністію, яка ставила звільнення десятків затриманих протестувальників у залежність від звільнення ними адміністративних будівель. У законопроекті також містився ультиматум: якщо протестувальники не зроблять цього протягом 15 днів, міліція звільнить ці будівлі силоміць[258]. 2 лютого десятки тисяч демонстрантів зібралися на Майдані, аби відкинути умови Януковича. Тепер вони вимагали його відставки та дострокових парламентських і президентських виборів. Швидке погіршення політичної ситуації спонукало депутатів, раніше лояльних до президента, зрадити його.

Уранці 18 лютого протестувальники рушили до Верховної Ради з вимогою повернутися до Конституції 2004 року, яка обмежувала повноваження президента. Ситуація загострилася після того, як спікер парламенту припинив обговорення цієї теми. Міліція для нападу на демонстрантів скористалася послугами «титушок» — оплачених проурядових громил. Група демонстрантів вдерлася до штаб-квартири Партії Регіонів і підпалила її. Одна людина загинула у вогні[259]. Спецпідрозділи міліції атакували барикади на площі й насувалися на демонстрантів, застосовуючи водомети, гумові та бойові кулі і сльозогінний газ, в результаті чого загинуло троє чоловік — учасників протестів[260]. Люди намагалися пройти до парламенту, але їх зустріли автоматним вогнем[261].

У ході дедалі запеклішого зіткнення демонстранти відступили на Майдан і почали підпалювати намети, матраци та шини, створюючи вогняну барикаду[262]. Протистояння та стрілянина тривали всю ніч. На ранок було 25 убитих, в тому числі, зокрема, дев’ятеро міліціянтів[263]. Міліція заявила, що її співробітники були застрелені в голову та шию вище бронежилетів снайперськими кулями, але особи тих, хто стріляв, так і не були встановлені. Складалося враження, що в цих убивствах брала участь якась третя сила, озброєна снайперськими гвинтівками, не підпорядкована ані міліції, ані керівництву Майдану[264]. Одних протестувальників було вбито з вогнепальної зброї, інших забито до смерті міліцейськими кийками. Крім того, з обох сторін були сотні поранених[265].

Після масових убивств 18 лютого настрої протестувальників певним чином змінилися. Демонстранти почали озброюватися палицями, щитами та військовими шоломами. Більше не було колишньої легковажності, натомість з’явилася майже військова дисципліна, а обличчя сховалися за чорними «балаклавами». Майдан перетворився на озброєний табір.

19 лютого демонстранти на чолі з войовничими групами націоналістів, зокрема, Правим сектором і партією «Свобода», відсунули міліцейські кордони й заволоділи прилеглими вулицями. В Ужгороді, Луцьку, Хмельницькому та Полтаві протестувальники захопили міліцейські відділки та адміністративні будівлі, а у Львові знову зайняли обласну держадміністрацію[266]. Уряд Януковича оголосив про перемир’я з лідерами опозиції.

Тим часом СБУ повідомило, що 18 лютого у п’ятьох районних відділках міліції Львова та в штабі Західного командування внутрішніх військ було захоплено півтори тисячі одиниць зброї та 100 тисяч комплектів боєприпасів[267]. Ширилися чутки, нібито цю зброю везуть до Києва. Але в світлі снайперських атак на Майдані 18 лютого ніхто не міг із певністю сказати, до чиїх рук потрапить ця зброя і хто в кого стрілятиме.

Уранці 20 лютого почалася стрілянина, й радикали прорвалися крізь кордони міліції, встановлені за два дні до того. Протестувальники ринули з Майдану вгору по вулиці Інститутській в напрямку урядового кварталу, й міліція почала відступати, відстрілюючись. Потім у протестувальників почали влучати снайпери, що стріляли з дахів і вікон навколишніх будинків. Демонстранти ховалися за дерева та бігли в укриття. Міліція теж потрапила під вогонь, і виявлені пізніше дані свідчать про те, що принаймні дехто зі снайперів стріляв і в протестувальників, і в міліцію[268]. Повні автобуси спецпризначенців залишили місце дії — їх замінили загони «Беркута», які потім теж були відведені. Коли стрілянина припинилася, вулиці були вкриті трупами, а центр міста опозиція міцно тримала в своїх руках. Близько 60 спецпризначенців було «захоплено і в полон»[269].

Головний лікар Майдану Олег Мусій повідомив про загибель 70 протестувальників, тобто за 72 години протистояння кількість жертв склала приблизно сто осіб[270]. Цих убитих в Україні стали називати «Небесною Сотнею». За даними українського МВС, у сутичці 20 лютого було вбито також 16 співробітників міліції[271].

Шок від цих убивств мобілізував рух спротиву. Жителі Києва приносили протестувальникам харчі й почали працювати на барикадах, створюючи довкола центру міста пропускні пункти з вузькими проходами. Янукович погодився на перемовини з трьома лідерами опозиції за посередництва міністрів іноземних справ Німеччини, Польщі та Франції. Протестуючи проти насильства, з лав Партії Регіонів вийшли 12 депутатів парламенту і міський голова Києва.

Після «ночі важких перемовин» Янукович і лідери опозиції погодилися на мирову угоду, якою передбачалося повернення до Конституції 2004 року (тобто передання владних повноважень від президента до прем’єр-міністра), дострокові президентські вибори, створення нового коаліційного уряду та амністію для всіх учасників заворушень. Янукович погодився також утриматися від введення надзвичайного стану й надати протестувальникам три дні для здачі усієї нелегальної зброї.

Однак сили безпеки, на які спиралася влада Януковича, кинули його напризволяще. Незабаром після вбивств на Майдані український парламент наказав усім внутрішнім військам і міліції повернутися до казарм. Міліція сприйняла цей наказ, як перший крок до звинувачення її в насильстві. Офіцери середньої ланки спробували зв’язатися з начальством, але це їм не вдалося. Тоді міліція почала «зривати погони» й тікати з Києва[272]. Коли європейські емісари залишили Адміністрацію Президента, персонал служби безпеки теж ринув із міста, залишивши урядові будівлі без охорони[273].

Подробиці мирної угоди були оголошені на Майдані лідерами опозиції, але після вбивств, у яких усі звинувачували Януковича, для багатьох протестувальників компроміс із ним або залишення його подальше перебування на посаді були неможливі. Правий сектор та інші активісти поставили вимогу: Янукович має піти у відставку до 10-ї години ранку, інакше вони усунуть його силою.

Оскільки й Адміністрація Президента, й власна резиденція Януковича залишилися без охорони, Янукович тепер побоювався за своє життя й вирішив тікати до Харкова. Після втечі Януковича насильство, що панувало в Києві, зовсім припинилося. У суботу 22 лютого на вулицях не було жодного представника міліції, і протестувальники взяли під свій контроль Адміністрацію Президента та резиденцію Януковича, просто зайшовши туди через головні ворота.

У Москві українські події сприймалися як класичний приклад повалення народом правителя-клептократа, яке могло повторитися в Росії. Режим в Україні був майже тотожнім режимові, створеному в Росії, з єдиною відмінністю: Україна, з її націоналістичним Заходом і проросійським Сходом, була більш плюралістичною. За таких обставин для російського керівництва було критично важливо дискредитувати українську революцію. Режим обрав традиційний спосіб відволікання уваги російського населення від зловживань його правителів — він розпочав війну.

22 лютого, на другий день після втечі Януковича з Києва, Росія почала планувати спецоперацію із захоплення Кримського півострова, переданого Україні в 1954 році Микитою Хрущовим. В інтерв’ю для документального фільму «Крим. Шлях на Батьківщину», знятого державним Першим телеканалом до річниці анексії, Путін сказав, що ухвалив це рішення о 7-й годині ранку після нічної екстреної наради із силовиками, присвяченої кризі в Україні. За його словами, він наказав колегам розпочати роботу «із повернення Криму до Росії»[274].

В ніч з 26 на 27 лютого 120 добре підготовлених і озброєних людей без розпізнавальних знаків захопили будівлю кримського парламенту в Сімферополі й підняли над нею російський прапор. Крім того, вони встановили контрольно-пропускні пункти на стратегічних пунктах. Вони не зустріли жодного опору, оскільки українське керівництво побоювалося, що збройний конфлікт може послужити приводом для окупації не лише Криму, а й усієї країни. У захопленому парламенті кримські депутати 27 лютого проголосували за розпуск уряду й призначення нового прем’єр-міністра — Сергія Аксьонова, ветерана кримського злочинного світу, відомого за прізвиськом «Гоблін».

28 лютого загони людей у камуфляжі, але без розпізнавальних знаків розрізнення, захопили аеропорт у Сімферополі, заблокувавши кілька українських військових підрозділів, а також автошлях між Сімферополем і Севастополем. Їм допомагали цивільні волонтери з помаранчево-чорними георгіївськими стрічками — символом російської воєнної доблесті, взятим на озброєння проросійськими активістами в Криму. Російський військовий корабель заблокував Балаклавську бухту, де базувалася українська берегова охорона. 1 березня було захоплено ракетно-артилерійський підрозділ в Євпаторії, а у Феодосії ізольовано батальйон українських моряків. «Ввічливі зелені чоловічки», як стали називати цих військових без розпізнавальних знаків, почали займати стратегічні об’єкти скрізь[275]. Вони діяли невеличкими групами й з легким озброєнням, бо вочевидь були впевнені у відсутності військового опору. Захоплення Криму пройшло майже без зусиль. Інша річ була б, якби ці «чоловічки» наразилися на спротив із застосуванням важкої зброї. Але все відбулося без стрілянини та кровопролиття[276].

Тим часом новий кримський уряд оголосив про проведення 25 травня референдуму щодо розширення автономії Криму. Однак 6 березня було проголошено незалежність Криму, і дату референдуму перенесли з 25 травня на 30 березня, а потім на 16 березня. Голосуванню передувала пропагандистська кампанія по радіо і телебаченню, із закликами взяти участь у референдумі, було написано спеціальну пісню про референдум, а також засновано нову газету «Крим 24» з півмільйонним накладом[277].

Офіційні результати референдуму — 96,77% за те, щоб Крим став частиною Росії, за явки 83,1%[278]. Лідери кримськотатарської громади, яка відкидала союз із Росією, заявили, що реальна явка не могла бути вищою за 40%[279]. Після референдуму кримський парламент проголосив незалежність Криму від України й попросив приєднати півострів до Росії.

Росія виправдовувала своє вторгнення до Криму необхідністю захистити російськомовне населення від неонацистських екстремістів. На телебаченні демонстрували відео про те, як «екстремісти в Криму нападають на російських вояків». Пізніше з’ясувалося, що це відео було знято не в Криму, а в Києві під час вуличних боїв 20 лютого[280].

18 березня 2014 року Путін виступив у Кремлі з промовою, де виклав свою версію подій, яка мала стати основою російської пропаганди щодо України. «У серці, у свідомості людей, — сказав він, — Крим завжди був невід’ємною частиною Росії». Але історія була несправедливою. «На жаль, те, що здавалося неймовірним, стало реальністю. СРСР розпався... І коли Крим раптом опинився в іншій державі, ось тоді вже Росія відчула, що її навіть не просто обікрали, а пограбували». Путін заявив, що нові правителі України є нелегітимними, а колишні керівники «доїли країну, билися між собою за повноваження, активи та фінансові потоки, не дуже переймаючись долею простих людей». Але нові лідери «вдалися до терору, вбивств і погромів. Головними виконавцями перевороту стали націоналісти, неонацисти, русофоби та антисеміти». «Жителі Криму та Севастополя, — за словами Путіна, — звернулися до Росії з закликом захистити їхні права та життя... Звісно, ми не могли не відгукнутися на це прохання, не могли залишити Крим і його жителів у біді, бо це було би просто зрадою з нашого боку»[281].

28 березня виконувач обов’язків президента України Олександр Турчинов, зважаючи на перевагу сил противника, схилився перед переважною силою й видав указ про виведення українських військових підрозділів із півострова. Захоплення Криму викликало в Росії сплеск шовіністичної ейфорії, яка ретельно підживлювалася російськими ЗМІ, контрольованими державою. Уряд профінансував урочистості з приводу «повернення» півострова до Росії під гаслом «Крим наш». Підтримка Путіна сягнула найвищого рівня за останні три роки[282].

Захоплення Криму було лише однією складовою російського тиску на Україну. Наприкінці березня Росія почала зосереджувати війська на кордоні з Україною, за 24 години перекинувши туди 40–50 тисяч вояків. На початку квітня в різних областях Східної України проросійські угруповання вдалися до штурму адміністративних будівель. Перша хвиля нападів сталася 6 квітня 2014 року. Під прикриттям натовпу демонстрантів озброєні люди в масках захопили обласну адміністрацію в Харкові й проголосили незалежність області. У той самий час і в такий самий спосіб було захоплено будівлі міської адміністрації і СБУ в Донецьку й проголошено Донецьку Народну Республіку. У Луганську люди в масках і з автоматами захопили міське управління СБУ, взявши перед тим заручників і оголосивши про замінування будівлі. 7 квітня мала місце спроба захопити адміністративну будівлю в Миколаєві[283].

За акціями 6 квітня відбулася ще одна, більша хвиля нападів 12 квітня. Групи добре озброєних людей у камуфляжі, але без розпізнавальних знаків, одночасно атакували стратегічні будівлі в Донецьку, Горлівці, Дружківці, Краматорську, Костянтинівці, Слов’янську, Красному Лимані, Артемівську та Красноармійську. У Красному Лимані напад було відбито. Спроба штурму управління міліції в Горлівці також не вдалася, але 14 квітня будівлю було взято після того, як демонстранти утворили живий щит навколо нападників, а міліція не стала відкривати вогонь по них. У Слов’янську було захоплено будівлі міської адміністрації, міліції та СБУ, у Краматорську, Костянтинівці та Красноармійську — місцеві відділи міліції, у Донецьку бійці «Беркута», які перейшли на бік «повстанців», захопили хімічний завод[284].

13 квітня відбувся штурм мерії Маріуполя, а також будинку адміністрації міста Макіївка та будівель міліції і міської ради в місті Єнакієвому. У Луганську міліція перейшла на бік бунтівників. В Одесі озброєні люди намагалися захопити будівлю СБУ[285]. Напади відбувалися одночасно й були ретельно скоординовані. З огляду на такі масштабні захоплення, проведені озброєними групами сепаратистів, тимчасовий президент України Олександр Турчинов розпочав широкомасштабну «антитерористичну» військову операцію з метою повернення контролю над цими будівлями й відновлення державної влади.

Ключовою фігурою в розпалюванні війни на Донбасі був Ігор Гіркін (Стрєлков) — росіянин із Москви, який вважається полковником російської військової розвідки. Коли після анексії Криму Гіркін виконував там функції радника, він зустрічався з людьми з материкової України, які бажали, аби Східна Україна пішла за прикладом Криму. Гіркін набрав 52 добровольців і поїхав до Слов’янська, що в 70 км від Донецька, де, вважалося, проросійські настрої є найсильнішими. Там до Гіркіна приєдналося 200 місцевих чоловіків, і цей загін захопив усі головні адміністративні будівлі в місті[286].

11 травня в «Донецькій республіці» відбувся референдум щодо «державного суверенітету» області. За даними донецьких лічильних комісій, 89% учасників референдуму проголосували за самоврядування, причому явка склала 75%[287]. 12 травня Гіркін проголосив себе «верховним головнокомандувачем» Донецької республіки й зажадав, аби всі військові в області присягнули йому на вірність упродовж 48 годин. Решта тамтешніх українських військових, сказав він, «буде знищена на місці»[288]. Того ж дня відбувся референдум у Луганську — з оголошеною явкою 75%, із яких 96,2% нібито проголосували за самоврядування[289]. 22 травня представники Донецької і Луганської республік підписали угоду про створення конфедеративної держави Новоросія. Потім сепаратисти заявили, що планують включити до складу цього нового утворення більшість південних і східних регіонів України, в тому числі Харківську, Херсонську, Дніпропетровську, Запорізьку та Одеську області[290].

Спочатку заколот на Донбасі здавався хаотичним і неорганізованим, але це було оманливе враження. На чолі різних ударних груп стояли вправні професіонали, залучені з колишньої української міліції або з російського військового резерву. Міста, що піддавалися атакам, обиралися не навмання — це були транспортні вузли, важливі як для залізничного, так і для автомобільного сполучення. Утримуючи, наприклад, Слов’янський вузол, бойовики змогли відрізати від постачання українську армію та північний схід Донецької області. У Краматорську був аеропорт із посадковою смугою, здатною приймати російські військово-транспортні літаки всіх типів. Контроль над Краматорськом дозволив перекидати війська в серце Донбасу повітрям[291].

Слов’янськ швидко став центром заколоту. На початку червня кількість бойовиків, що приховувалися в місті, сягала тисячі чоловік, 90% яких були місцевими. У відповідь на атаки українських військ самопроголошений мер Слов’янська, сепаратист В’ячеслав Пономарьов, заявив: «Ми зробимо з цього міста другий Сталінград»[292].

Тим часом лави повстанців по всьому Донбасу стрімко зростали. Українська міліція в Луганській і Донецькій областях, включно з колишніми бійцями розформованого «Беркута», масово переходила на бік сепаратистів. Наприкінці травня серед бойовиків Донецька було 28 тисяч місцевих волонтерів, і серед яких багато злочинців і безробітних[293].

До цих сепаратистів невдовзі приєдналися добровольці з Росії. Контрольовані державою російські ЗМІ зображували події у Східній Україні як кампанію захисту етнічних росіян від переслідувань українських нацистів, і потік брехливої інформації на російському телебаченні не вщухав. Відсторонення Януковича від влади подавалося не як повстання проти правителя-клептократа, а як переворот, здійснений українськими фашистами, схибленими на придушенні російськомовного населення. Серед таких брехливих репортажів, спрямованих на роздмухування націоналістичної істерії, була історія про трирічного хлопчика, нібито замордованого й розіп’ятого українськими вояками в Слов’янську; повідомлення про штучний підйом рівня річок Лопань і Харків, аби субмарини НАТО могли досягти Донецька; про скасування відзначення Дня Перемоги в Києві 9 травня й заміну його гей-парадом; про те, що українці припинили продавати хліб російськомовним громадянам, і про те, що український президент Петро Порошенко збирається зробити день народження Гітлера державним святом[294].

Таке висвітлення подій допомагало надихнути на добровільну участь у боротьбі тисячі російських ветеранів. Заклики приєднуватися до «Народного ополчення Донбасу» публікувалися в Інтернеті разом із українськими телефонними номерами для зв’язку. В Москві було відкрито призовний пункт. В оголошеннях, що з’являлися в соцмережах і на різних сайтах на підтримку ДНР і ЛНР, бажаючим стати добровольцями радили звертатися до московського офісу електронною поштою чи скайпом. В одній із об’яв говорилося: «Канал відкритий — армія полковника Стрєлкова в Слов’янську та народ Новоросії чекають на вашу допомогу, брати!»[295].

Призовні пункти було відкрито також у Воронежі та Брянську. Добровольців спрямовували до міста Шахти Ростовської області, поблизу українського кордону, де їх зустрічали та розквартировували. Після перевірки військових навичок добровольцям надавали проводирів, які переправляли їх через кордон безпечними коридорами[296].

Атмосферу на такій шахтинській базі описав Микола Мокроусов, один із авторів інтернет-видання «Знак»: «Майже всі, з ким я зустрічався в Шахтах і дорогою до Донецька, справляли приємне враження своєюї щирістю й самовідданістю — ці якості, що ми, жителі великих і малих міст, чомусь втратили. Показово, що біля перевалочної квартири в місті Шахти накопичився цілий автопарк із найрізноманітніших регіонів Росії. Були там машини з Курської області, з Москви, звісно, з Ростова, і навіть новенький джип із Ханти-Мансійського автономного округу. Весь цей транспорт стояв біля ґанку гуртожитку й використовувався для потреб добровольців»[297].

У багатьох добровольців були схожі історії: з роботою та сім’єю не склалося, тож залишати вдома особливо нема чого. Вечорами упродовж місяців вони проходили підготовку перед тим, як вирушити до України. Їм видавали «картки ополченця». Ця операція з вербування, яка спочатку проходила таємно, ставала дедалі відвертішою. В Єкатеринбурзі добровольців почали відправляти з вокзалу під овації натовпу та з благословення священика. За однієї з таких нагод місцевий священик Володимир Зайцев підбадьорював: «Бийте фашистську сволоту і нічого не бійтеся». Після молитви добровольці виконали неоязичницький обряд: стали в коло і, притупцьовуючи, йшли за сонцем з вигуками «Русь!». Потім пролунала команда: «На перон!»[298].

Серед росіян, що прибували до України, були не лише добровольці. Попри офіційні заперечення, до участі в боях на Донбасі залучалося дедалі більше російських військовослужбовців. Призовникам подовжували період служби й відряджали до Ростова для «навчань», а потім доправляли через кордон в Україну. З першими пострілами вони усвідомлювали, що це не навчання. Військовослужбовців-контрактників попереджали про можливість наказів, пов’язаних із перетином кордону. Коли солдати в Мурманській області запитали про підстави для таких наказів, їм сказали: «Ви маєте любити свою батьківщину. Там гинуть росіяни, і ви повинні захищати їх»[299]. Накази про участь у боях змусили багатьох вояків розірвати контракти та припинити службу — попри те, що це було для них єдиним джерелом засобів до існування[300].

Загиблих в Україні російських військовослужбовців ховали на якихось далеких цвинтарях, але наприкінці серпня в російських ЗМІ з’явилися повідомлення про щонайменше 17 таємних поховань. Про це писала — в тому числі й незалежна обласна газета «Псковская губерния» та інші видання у Псковській області[301]. На підставі знайдених документів представники українських збройних сил повідомили, що ці солдати належали до Псковської 76-ї дивізії ПДВ і загинули в боях під Луганськом[302].

В українських ЗМІ теж публікувалися інтерв’ю із захопленими в полон російськими вояками, що знаходилися на дійсній військовій службі. Російське Міністерство оборони заявило, що це добровольці, які пішли на війну, перебуваючи «у відпустці»[303]. 15 лютого 2015 року українська сторона повідомляла, що Росія зосередила на Донбасі більш як 13 тисяч вояків, до 300 танків і понад 130 реактивних систем залпового вогню, артилерійських установок і бронетранспортерів[304]. Водночас російська армія вела артилерійський вогонь по Україні з російської території[305].

Крім військовослужбовців і добровольців, кордон між Росією та півднем Донецької області перетинала величезна кількість військової техніки: танки Т-64, системи залпового вогню «Град БМ-21», гармати та БТРи. Бойовики мали також у своєму розпорядженні переносні зенітно-ракетні комплекси (ПЗРК), якими збивали українські військові гелікоптери[306]. На початку липня в українських військах стало відомо, що в руках бойовиків знаходяться три ЗРК середньої дальності «Бук М-1», також відомі як SA-11. 14 липня над Луганською областю було збито український військовий літак Ан-26 з вісьмома людьми на облавку. Він летів на висоті 6500 метрів — набагато вище радіусу дії ПЗРК[307].

Рішення росіян забезпечити бойовиків системами «Бук М-1» мало наслідком одну з найстрашніших трагедій цієї війни. 17 липня було збито рейс МН17 «Малайзійських авіаліній» з 298 людьми на борту. Лайнер летів на висоті 10 км одним із найбільш завантажених транзитних авіакоридорів світу[308].

Війна у Східній Україні притягувала в цей регіон певну кількість російськомовного населення. Але вони не змогли б воювати, тим більше протягом багатьох місяців, без російської зброї, російських солдатів і тисяч досвідчених російських добровольців. Що більше загострювалася ця війна, то вищим ставав рейтинг популярності Путіна, досягши зрештою 86%, тобто перевищивши навіть рівень його підтримки часів війни з Грузією 2008 року. Так само, як перша Чеченська війна відволікла росіян від скрути, спричиненої єльцинськими економічними реформами, а друга Чеченська війна — від несправедливої приватизації, то війна в Україні відвернула увагу населення Росії від справжнього значення подій в Україні і не дозволила йому замислитися над можливістю Майдану в Росії.

Наслідком усіх цих подій були тяжкі втрати від того, що обидві сторони почали вбивати геть усіх. Повстанці, які базувалися головним чином у містах, стріляли в бік українських військових із позицій, розташованих впритул до шкіл і лікарень, а також у житлових кварталах. Українські війська відповідали вогнем з установок «Град» і артилерії, хоча снаряди й влучали в населені міські території[309].

При спробах захоплення міст бойовики теж стріляли по цивільних, але тактика української армії, яка широко висвітлювалася в пропагандистських цілях російським телебаченням, налаштовувала місцеве населення проти київського уряду, а декого змусила приєднатися до сепаратистів. Радник Міністерства оборони України Василь Будик так описував цей метод Анні Нємцовій з інтернетвидання «Daily Beast»: «Спочатку ми проводимо масовану артпідготовку, аби розчистити простір, а потім заходять піхота й танки. Такий метод застосовувався завжди»[310].

Росіяни та українці — близькі народи зі спільною історією, спільним походженням і тісними родинними зв’язками. Однак кінець цієї війни важко передбачити. У результаті бойових дій на початок 2015 року 5700 чоловік загинуло в боях і більше мільйона людей стали біженцями.

6. ДОЛЯ POCІЇ

Впродовж майже 25 років пострадянська Росія намагалася робити вигляд, що її можна вважати частиною цивілізованого світу, — навіть тоді, коли посилювалися авторитаризм і злочинність. Однак революція на Майдані поклала край цій симуляції. Захід раптом побачив не машкару, а ту Росію, яка існувала весь цей час і яку багато хто із західних політиків і спостерігачів не хотів помічати.

Після анексії Криму російські лідери почали погрожувати Заходу ядерною атакою. В одному з документальних фільмів Путін повідомив, що під час захоплення півострову був готовий привести стратегічні ядерні сили Росії у стан підвищеної бойової готовності[311]. У березні 2015-го, на зустрічі американських і російських генералів у відставці, російські делегати зробили заяву, що будь-яка спроба НАТО повернути Крим Україні матиме наслідком ядерну відповідь, і «Сполучені Штати мають розуміти, що теж наражаються на ризик»[312]. 21 березня посол Росії у Данії Михайло Ванін заявив датській щоденній газеті «Jyllands Posten», що в разі здійснення Данією плану приєднання країни до натівського протиракетного щита датські військові кораблі можуть стати мішенню для російських ядерних ракет[313].

27 лютого на Москворецькому мості навпроти Кремля було застрелено лідера російської прозахідної ліберальної опозиції Бориса Нємцова. Цей міст обладнаний такою кількістю приладів відео- та аудіоспостереження, що там, за словами одного колишнього полковника ФСБ, «миша не проскочить»[314]. Це обладнання має запобігати можливості закласти на мості бомбу або вистрелити по Кремлю з гранатомета. На початку та в кінці моста встановлено так звані закриті пости, де 24 години на добу чергують офіцери, які відстежують відеоінформацію, а також «тривожна група», здатна миттєво заблокувати будь-яких підозрілих осіб[315]. Той факт, що Нємцова вбили саме на цьому особливому мості, майже незаперечно свідчить про те, що виконавці мали офіційне прикриття.

Але найважливішим, мабуть, є те, що режим використав державне телебачення для мобілізації населення на підтримку війни в Україні та проти Заходу. Рейтинг Путіна, який складав у січні 2014 року 65%, після анексії Криму підскочив до 88% і відтоді залишається на цьому рівні, підтримуваний бурхливим потоком облудної інформації про жорстокості українців і ворожі дії Заходу[316]. Націоналістична ейфорія є такою всеохопною, що її можна порівняти з патріотичним очманінням у Росії в перші тижні Першої світової війни. Під час телемосту 16 квітня Путін сказав: «Якщо ми збережемо теперішній рівень консолідації суспільства, нам не страшні жодні загрози»[317].

Проте останні дії путінського режиму не здатні замаскувати його вразливість і невпевненість. Після краху комунізму російський народ здобув право заробляти гроші, отримувати інформацію, вільно висловлювати свою думку та подорожувати за кордон. Однак політичний режим узаконив грабунок і убезпечив себе за допомогою неодноразових кривавих провокацій. Було створено певну надбудову, яка тримається на брехні та жадібності, і хоча вона здатна проіснувати ще багато років, проте може й обрушитися, ставши жертвою власного нехтування звичайними моральними цінностями.

Майбутнє Росії пов’язане з трьома дуже серйозними проблемами: погіршенням стану економіки, братовбивчою війною, яка майже напевно коштуватиме Росії дедалі дорожче, та моральним занепадом, через який режим може залишитися без захисників у разі якогось серйозного виклику. Цих чинників, узятих разом, більш ніж достатньо для підриву стабільності системи.

Стале зростання рівня життя в 2000-х роках мало наслідком мовчазну угоду між владою та населенням. Владі дозволялося красти, доки триватиме подальше підвищення середніх доходів і матеріального добробуту. Однак це зростання економіки залежало від високих цін на нафту та газ, нормальному ж її розвитку заважала корупція. Коли в червні 2014 року ціна на нафту впала, Росія не мала інших порівнянних джерел доходів, а західні санкції у відповідь на анексію Криму завадили конче потрібним інвестиціям.

За цих обставин виникла серйозна небезпека соціальної напруги. Сьогодні в Росії 35% багатств країни контролюють 110 осіб — переважно приятелі Путіна та інші пов’язані з ним люди. Середні доходи домогосподарств з 2000 року підвищилися в сім разів — з 1650 доларів у 2000-му до 11900 доларів у 2013-му, але середній дохід у 2013 році дорівнював лише 871 долару. Інакше кажучи, у 50% відсотків дорослих росіян сімейний бюджет обмежувався 871 доларом чи навіть менше[318].

На початку 2015 року офіційний рівень безробіття в Росії все ще становив лише 5,1%[319], але за даними державної соціологічної служби ВЦІОМ, 35% росіян очікували скорочення своїх сімейних доходів у наступні три місяці внаслідок зниження зарплатні, а 26% чекали на звільнення з роботи одного з членів родини[320]. У 2014 році ціни на продукти виросли на 15,4%[321]. У більш нормальному суспільстві це не віщувало б якоїсь небезпеки, але в Росії подальше послаблення економіки позбавляє населення найважливішої підстави ігнорувати корумпованість еліт. Про стурбованість уряду може свідчити той факт, що він знизив ціни на горілку, незважаючи на потребу в доходах через падіння цін на нафту[322]. Це чітка ознака того, що влада має намір використати горілку як заспокійливе для населення.

Окрім послаблення економіки, загрозу для путінського режиму становлять і наслідки війни в Україні, яку він розпочав, але перебіг якої не здатен контролювати. Росіяни вважали спочатку, що вторгнення до Східної України пройде без втрат — як захоплення Криму. Така впевненість сприяла популярності цієї операції. Але оскільки число загиблих в Україні російських військових і добровольців продовжує зростати, намагання влади приховати масштаби втрат часто виявляються безглуздими та марними.

Після оприлюднення в Інтернеті супутникових світлин цвинтаря в Ростові, який швидко розширюється, російські журналісти поїхали на місце й сфотографували могили з літерами «НМ» («неопознанный мужчина») на табличках. Вони нарахували близько 500 таких поховань. Зважаючи на те, що одразу за кордоном йшли важкі бої, було логічним припустити, що ці могили належать російським добровольцям, убитим в Україні (військовослужбовців повернули б для поховання рідним). Проте директор цвинтаря наполягав на тому, що ці тіла було знайдено на вулицях Ростова[323].

Швидше за все число цих смертей збільшуватиметься. Росія з самого початку билася за те, аби всіляко дискредитувати революцію в Україні, не дозволити їй стати взірцем для аналогічних подій в Росії. З огляду на цю мету контролю бойовиків над частинами Донецької і Луганської областей із мільйонами зубожілих людей і непрацюючою економікою недостатньо. Якщо крихке припинення вогню, про яке домовилися в квітні 2015-го, буде порушено й бої поновляться, російські війська зіткнуться з українською армією, яка швидко набуває професіоналізму та має 2500 танків, з яких 44% перебувають у відмінному бойовому стані[324]. Наслідком цього майже напевно стануть тисячі нових загиблих, і російській пропаганді буде дедалі важче це виправдовувати, особливо якщо бої поширяться на території, де немає значної частки російськомовного населення.

І, нарешті, режимові Путіна загрожує моральний занепад, ініціатором якого є він сам. По суті, російська «еліта» поводиться у своїй країні як окупант, і такі масштаби є чимось надзвичайним навіть для клептократій. Відомий економіст Владислав Іноземцев говорив: «Немає в світі жодної іншої країни, де чиновники... збагачувалися б так швидко і в таких масштабах, а люди з таким браком професіоналізму досягали б подібних успіхів». Росія, писав він, «управляється як величезна корпорація... функціонування якої цілком підпорядковане завданню збагачення її менеджерів»[325].

«Менеджери», своєю чергою, орієнтуються на Захід і розглядають його як надійну гавань. Оскільки корупційне багатство в Росії є наслідком політичного заступництва, а співвідношення політичних сил завжди може змінитися, російські олігархи та крупні бізнесмени не тримають своїх капіталів у Росії і налагоджують собі друге життя на Заході, де мають банківські рахунки та нерухомість і де живуть їхні родини. Багато хто з них проводить у Росії якомога менше часу. Один американський юрист, знайомий із новими російськими багатіями, сказав про них: «Брак патріотизму просто вражає»[326].

Обурення, яке викликають у населення олігархи Росії, посилюється їх звичкою до показних витрат. У 2014 році в одній з передач про «чорну п’ятницю» (перший день різдвяного розпродажу в Лондоні) телеканал РЕН-ТВ показав інтерв’ю з трьома дружинами російських олігархів, одна з них заявила, що вона не буде шукати знижок на пальто з крокодилячої шкіри, бо 50 тисяч фунтів — це цілком прийнятна ціна. Це інтерв’ю, в якому висвітлюються й інші деталі шопінгових звичок таких жінок, переглянули на YouTube 200 тисяч осіб, і воно викликало хвилю обурених коментарів, це були не лише особисті образи, а й погрози. Один із коментаторів написав: «Треба влаштувати їм красиве життя за допомогою коктейлів Молотова. Влаштувати цим буржуям терор — хай ідуть і працюють рабами на узбеків і таджиків. Цих негідників нічому історія не навчила. Французька революція — гільйотина, Жовтнева революція — націоналізація та розстріли, Революція Гідності в Україні 2014 року — втеча Януковича та його банди. Чекаємо на продовження»[327].

Зміни в Росії можуть відбутися шляхом палацового перевороту. Авантюризм Путіна призвів до впровадження західних санкцій, які вдарили безпосередньо по багатьом найзаможнішим і наймогутнішим представникам цього режиму. Але оскільки умовою збагачення в Росії є співпраця з режимом і участь у його корупції, малоймовірно, що будь-який бунт зсередини призведе до якісного покращення життя в країні чи вилікує її від тієї моральної, політичної та економічної корупції, що її роз’їдає.

Однак демократичні зміни в Росії могли б статися в результаті такої самої самоорганізованої антизлочинної революції, яка відбулася в Україні. Багато хто каже, що російське населення є інертним і тому влада Путіна непохитна. Але ті самі аргументи висловлювалися й стосовно України та Януковича. Так чи інакше, доля будь-якого демократичного повстання в Росії вирішуватиметься не на її просторах, а в Москві, де населення продемонструвало свою здатність до проведення політичних акцій, а чисельність представників середнього класу перевищує 50%.

Народне повстання в Україні відбулося й зуміло протриматися завдяки певним факторам. Беззаконня та корупція, якими відзначався режим Януковича, ні для кого не були таємницею. Водночас раптова відмова Януковича підписувати угоду про асоціацію з Євросоюзом, яку багато хто вважав надзвичайно важливою для свого майбутнього, викликала шок і тривогу. І, нарешті, іскрою, що розпалила вогнище, став напад «Беркута» на студентів, що зібралися на Майдані на підтримку європейського майбутнього України.

Цей сценарій може повторитися і в Росії. Розпочинаючи війну в Україні, Путін прагнув відвернути увагу росіян від того, що український приклад для них може бути актуальним. Але незважаючи на викликаний цим сплеск шовінізму, росіяни добре усвідомлюють рівень корупції та беззаконня в країні, і аж ніяк не впевнені в тому, що Путін до цього не причетний. Певною мірою їхня готовність прощати ці зловживання Путіну та його режиму віддзеркалює рішуче небажання дивитися правді в очі. Таке небажання може зникнути дуже швидко, якщо протести посиляться й люди почнуть вірити в реальну можливість позитивних змін.

Одним із каталізаторів демократичного повстання могли б стати президентські вибори 2018 року, особливо якщо Путін здобуде право на свій четвертий термін шляхом масштабних фальсифікацій. Політична криза може вибухнути і внаслідок економічного колапсу або воєнної поразки в Україні. За цих обставин демократичне повстання може спровокувати й якась конкретна подія — на кшталт побиття студентів на Майдані, — яка нагадає людям про їх безпорадне становище. У лютому 2010 року в Москві загинули два лікарі — Віра Сидельникова та її невістка Ольга Александріна. Їхня автівка зіткнулася з автівкою віце-президента «Лукойла» Анатолія Баркова, який, за словами свідків, виїхав на зустрічну смугу, аби об’їхати «пробку». Цей інцидент спричинив вибух обурення в Інтернеті, але не публічні виступи. За відповідних умов аналогічна подія могла викликати таке саме масове повстання, як зґвалтування Ірини Крашкової у Врадієвці чи побиття студентів у Києві[328].

Перспектива зіткнення режиму із системною кризою вимагає від демократичних сил у Росії визнання важливості для російського суспільства певної моральної революції. Фредерик Дуглас писав, що в основі рабської ментальності лежить схильність ставитися до аномальних умов як до природних. Це багато що пояснює в сьогоднішньому російському житті. У будь-якому російському місті корупція є такою звичною та добре розвинутою, що долучені до неї легко переконують себе, що не роблять нічого поганого.

Російська опозиція охоче критикує корупцію. Але корупція є лише одним із симптомів більш глибшої хвороби — нехтування цінністю окремої людини заради гаданих потреб держави. Боротьба з корупцією без урахування цього засадничого принципу ризикує завершитися усуненням однієї групи корумпованих керівників і заміною їх іншою групою — такою самою чи ще гіршою. Тим часом війна в Україні надала нових сил крайньому російському націоналізму, а економічний спад може підвищити привабливість лівацького соціалізму.

Найбажанішим сценарієм для Росії було б усунення путінського режиму шляхом вільних і чесних виборів. На жаль, шансів провести такі вибори практично немає. Останні чесні президентські вибори в Росії відбулися в 1990 році, перед падінням СРСР, коли Єльцина було обрано президентом Російської Федерації. Тож якщо путінський режим і відмовиться від свого наміру правити вічно, то це станеться не завдяки виборам, які він здатен контролювати, а завдяки розвитку такого масового невдоволення народу, що поліція та армія стануть ненадійними, а правляча група розколеться, причому принаймні одна з її фракцій стане на бік народу.

За таких обставин дуже важливо, під якими прапорами відбуватиметься демократичне повстання. Майже для всіх опозиційних сил спільною є теоретична протидія корупції. Але Росії потрібна перемога свідомості, здатної зорієнтувати народний рух не на радикалізм, а на чітко висловлену відданість універсальним цінностям. Тенденція ставитися до людини як до сировини для реалізації амбіцій держави уможливила в Росії тріумф комуністичного режиму, який намагався створити «рай на землі» ціною мільйонів життів. Та сама тенденція призвела до рішучого запровадження капіталізму без верховенства права й тотальної криміналізацїї Росії. У разі майбутніх заворушень такий підхід може знову призвести до згубних наслідків.

Аби відновити повагу до окремої людини як підґрунтя для нового початку, Росія має тверезо подивитися на своє минуле. Адже вона не бажала визнавати факти злочинів комуністичного режиму й не намагалася очистити моральну та політичну атмосферу після 74 років комунізму. Визнання правди про комунізм і увічнення пам’яті мільйонів його жертв залишаються головною умовою пристойного майбутнього для Росії.

Однак першочерговим є ще визнання злочинів, скоєних після падіння комунізму — таких як масова розправа біля Останкінської телевежі в 1993 році, обстріл Білого дому, грабунок під час процесу приватизації, підриви житлових будинків у 1999 році, облога театру в Москві в 2002-му та школи в Беслані в 2004-му, радіаційне отруєння Олександра Литвиненка в Лондоні та вбивства Анни Політковської, Сергія Юшенкова, Юрія Щекочихіна, Пола Хлебнікова, Наталії Естемірової, Бориса Нємцова та інших.

З усіх цих злочинів найважливіше значення мають підриви житлових будинків 1999 року. Вибухи в Москві, Буйнакську та Волгодонську були кінцевим результатом криміналізації країни за Єльцина та підставою для приходу до влади Путіна. Якщо путінський режим зіткнеться з демократичним повстанням, то намагатиметься захистити себе, звинувачуючи в усьому іноземних агентів. Але ці вибухи доводять, що ворогом населення є саме режим Путіна, який не вагатиметься застосувати будь-що, аби залишитися при владі. Водночас підриви житлових будинків яскравіше, ніж будь-який інший епізод найновішої російської історії, демонструють злочинний характер погляду російської влади, згідно з яким окремі люди існують заради блага держави.

Хтось може сказати, що у випадку з підривами будинків провина Путіна та Єльцина є не доведеною. Це так, але лише в тому сенсі, що провину будь-якого злочинця можна вважати остаточно доведеною тільки після вироку суду. Путінський режим ніколи не поставав перед судом, але лише тому, що контролював судочинство та мав можливість приховувати або знищувати докази. Уся сукупність непрямих доказів (а їх, на відміну від прямих, неможливо сфальшувати) так переконливо свідчить про провину, що, якби все це стосувалося окремої людини в кримінальній судовій справі, вердикт був би очевидним і неспростовним. Оскільки цей режим тричі блокував спроби незалежного розслідування вибухів у житлових будинках і є причетним до вбивств людей, які намагалися розслідувати їх самостійно, його треба вважати винним. Подальші дії режиму свідчать про те, що він цілком здатен на такі злочини. Якщо влада Росії хоче спростувати твердження про її участь у підривах будинків, у неї є можливість надати найважливіші докази для їхнього незалежного вивчення — зокрема, бомбу, яку було закладено в підвалі будівлі в Рязані і яку конфіскувала ФСБ, порушуючи російський закон про те, що докази надзвичайної загрози правам і безпеці громадян не можуть вважатися державною таємницею.

Майбутнє Росії зараз виглядає похмурим. Війна в Україні поки не має ознак завершення, а після вбивства Бориса Нємцова в країні було створено умови для масових внутрішніх репресій. Погрозами застосувати ядерну зброю проти країн, які не є ворогами Росії, збільшило шанси на реальне застосування цієї зброї — чи то через помилку в розрахунках, чи то в рамках в результаті конфронтації, спричиненої власними діями самої Росії. Однак противагою цьому песимістичному сценарію є життєздатність і обдарованість російського народу, якому все ж таки, попри всі очікування, вдалося мирним шляхом позбутися комуністичного режиму і який здатен скинути нову тиранію, що прийшла на зміну комунізму.

Найнагальнішою потребою Росії є створення комісії зі встановлення істини (на кшталт південно-африканської Комісії правди і примирення), здатної об’єктивно розглянути злочини посткомуністичних режимів і донести інформацію про них російському народу. Багато з цих злочинів були жахливими, але усвідомлення їхньої справжньої природи може мати вирішальне значення для побудови нового, демократичного російського суспільства. Якщо Росія зможе повторити приклад України і скине злочинний уряд, насамперед необхідно буде скликати Установчі збори для розробки конституції, яка передбачатиме справжній розподіл державної влади. Складається враження, що Росія так і не оговталася після розгону виборних Установчих зборів 18 січня 1918 року, внаслідок чого політичні структури в країні не мали самостійних повноважень і завжди використовувалися як інструменти деспотичної влади.

Частка демократично налаштованої російської громадськості складає серед російського населення, мабуть, не більше 10–15%, але досвід періоду «перебудови» свідчить про те, що вони здатні повести за собою мільйони. Однак для цього російським лібералам треба визнати правду про пережите Росією в умовах пострадянської «демократії». Це буде нелегко. Але це дозволить демократичним силам порвати з трагічною історією країни і закласти фундамент майбутнього країни. Для цього треба лише стати на захист гідності людини та обрати своїм дороговказом правду.

БІБЛІОГРАФІЯ

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. Герои 90-х: люди и деньги. Новейшая история капитализма в России. Москва: Коммерсант и АНФ, 2012.

Батумский А. «Сговор», Версия, 3 августа 1999.

Батурин Ю. М. и др. Эпоха Ельцина: очерки политической истории. Москва: Вагриус, 2001.

«Бизнесмен Андрей Луговой — о “деле Литвиненко”: “Почему я должен все бросать и нестись в Англию?”», Известия, 26 февраля 2007.

Богоран И., Солдатов А. «Неправда», Версия, 4–10 ноября 2002.

«Боевики ДНР и ЛНР имеют столько же танков, сколько армии Германии, Франции и Чехии, вместе взятые», Inforesist.org, 12 апреля, 2015.

Вагнер А., Королев А. «Двуликая помощь. “Армия SOS” и “военкомат ДНР” — Радио Свобода выяснило, кто и как помогает воюющим сторонам на востоке Украины», Svoboda.org, 30 июля 2014.

«Весь бред российских СМИ за год», Свободная зона, 11 января 2015.

«Вечная память погибшим правоохранителям...», Министерство внутренних дел Украины.

Виноградов Д. «Как Зюганов сдал своих избирателей и победу в 1996». Интервью с Виктором Илюхиным, Gazeta.ru, 11 ноября 2011.

«Вот почему боевиков хоронят не на Донбассе, а в Ростове», UAinfo.org, 2 апреля 2015.

«В Церкви благословили решение о «мирной и дружеской» передаче власти от Медведева к Путину», Interfax, 26 сентября 2011.

«Генри Резник: Коданева оговорили», Grani.ru, 17 марта 2004.

Горбачева А. «Пока надеюсь — дышу», Независимая газета, 26 января 2001.

Графова Л. «Чтобы нигде и никогда», Новая газета, 29 августа 2005.

Графова Л. «Надо же кому-то верить», Новая газета, 15 сентября 2005.

Григорьянц С. «Направо кругом марш...», Grigoryants.ru, 4 октября 2013.

Губарева С., Москаленко К., Михайлова О. «“Норд-Ост”. Газ не спасал от взрыва», Новая газета, 21 марта 2005.

Губарева С. «Выступление на пресс-конференции к третьей годовщине “Норд-Оста”», Грани.Ру, 25 октября, 2005.

Гудков Л. «Кто виноват, что нам плохо?», Новая газета, 21 сентября, 2011.

«Дело Анны Политковской: заказчик пока “неприкасаемый”», Новая газета, 17 декабря 2012.

Дергачев В., Тельманов Д., Винокуров А. «Там русские гибнут, вы должны их защищать», Gazeta.ru, 13 февраля 2015.

Доклад депутатской комиссии Парламента PCO-Алания по рассмотрению и выявлению обстоятельств, связанных с трагическими событиями в г. Беслан 1–3 сентября 2004 года, pravdabeslana.ru.

Донских И. «Приговор всей системе. Вердикт присяжных по делу об убийстве Анны Политковской обнаружил полную несостоятельность всех правоохранительных органов России», Новая газета № 18, 20 февраля 2009.

Жилин И. «Война. Обратная связь», Новая газета, 2 марта 2015.

«Жена олигарха: все нам просто завидуют, а мы потешаемся», spr.ru, 24 декабря 2014.

«Захват школы в Беслане. Хроника событий. Справка», Grani.ru, 4 сентября 2004.

Ивахненко В. «Врадиевка: черно-красная заря восстания», Svoboda.org, 6 июня 2013.

Иноземцев В. «Как рухнет режим. Возможный сценарий», Slon.ru, 5 января, 2015.

Канев С. «Как устроены “крыши” в России», Новая газета, 26 октября 2007.

Кислинская Л. «Кто ответит за базар?», Совершенно секретно, 1 апреля, 2006.

«Контрактники из Мурманска не захотели ехать в Украину», Newsland.ru, 14 февраля 2015.

Корольков И. «Фоторобот не первой свежести», Московские новости, 11 ноября 2003.

Корольков И. «У него не было шансов выжить», Svoboda.org, 20 июля 2014.

Кочергин Ю., Фочкин О. «Тишина после взрывов», Московский комсомолец, январь 19, 2000.

Левченко А., Московкин Л. «Селезнев знает, кто взрывал Россию», Новые известия, 21 марта 2002.

Мальков И. «Продавец “разреженного воздуха”: деньги могут быть не только “деревянные”, но и “березовские”», Московский комсомолец, 31 июля 1997.

Медведев Р. Капитализм в России? Москва: Права человека, 1998.

Медведев Р. Владимир Путин: четыре года в Кремле. Москва: Время, 2004.

Медведев Р. Время Путина? Москва: Права человека, 2001.

Милашина Е. «Агентура вышла из-под контроля. И дошла до Беслана», Новая газета, 31 августа 2009.

«Министр юстиции Александр Коновалов: уважения к закону в повседневной жизни в России не было никогда», Polit.ru, 2 июня 2008.

«МОЗ: З початку сутичок померло 28 людей», Українська правда, 20 лютого 2014.

Мокроусов Н. «Я принял решение нарушить расписку о неразглашении...», Znak.com, 25 августа 2014.

Мурсалиева Г. «Убивал не только газ — убивало время». Интервью с Александром Шабаловым, директором Московской службы спасения, Новая газета, 4 ноября 2002.

«На границе идет война на два фронта: против террористов и против российских войск — Тымчук», Inforesist.org, 22 июля 2014.

Немцов Б., Милов В. «Путин: Итоги», Grani.ru, 7 февраля 2008.

Ослунд А. «Три основных источника богатства новых русских», Известия, 20 июня 1996.

Павлов Д. «“Теракты такого масштаба больше не повторятся”, — заявил начальник УФСБ в годовщину взрыва на Гурьянова», Коммерсант, 8 сентября 2000.

Пионтковский А. «Признание олигарха прокурору республики», Новая газета, 21 января, 2001.

Подрабинек А. «Политика на крови», Prima News, 5 ноября 2002.

«Полковник ФСБ: следите за новостями — кто из приближенных к Путину “внезапно” погибнет в ДТП, авиакатастрофе или на охоте», Gordonua.com, 12 марта 2015.

«Последняя жертва Солоника. Расследование», Express Gazeta № 20, 1997.

Проханов А. «Кто ты, “Стрелок”? Интервью с Игорем Стрелковым», Завтра, 20 ноября 2014.

Прошкин Л. «Штурм, которого не было», Совершенно секретно, № 9, 1998.

Резунков В. «Неизвестные солдаты тайной войны», Svoboda.org, 23 января, 2015.

Рожнов Г. «Особые приметы: красивая и молодая», Криминальная хроника, март 1998.

Самигуллина А. «Путин не доехал до разрушенной школы», Gazeta.ru, 4 сентября 2004.

Саттер Д. «Зоопарк Януковича. Киевский дневник, часть 5», Svoboda.org, 19 декабря 2013.

Саттер Д. «Кризис и семья Януковича. Киевский дневник, часть 4», Svoboda.org, 14 декабря 2013.

Саттер Д. «Куда уходит украинский олигарх. Киевский дневник, часть 3», Svoboda.org, 10 декабря 2013.

«Свободівець: міліціонери Врадіївки за 3 роки зґвалтували і вбили 5 жінок», Українська правда, 3 липня 2013.

Соколов С. «Оперативное сопровождение убийства», Новая газета № 74, 6 октября 2008.

«Спасти бизнес от репрессий: каждый бизнесмен — вор?», Moscow News, 17 января 2012.

Тарасов А. «Провокация: версия событий 3–4 октября 1993 в Москве», Skepsis, 20 октября — 13 ноября 1993.

Третьяков В. «Гонители семьи и аннибалы “Отечества”», Независимая газета, 12 октября 1999.

Уральцы уехали воевать на Донбасс. Священники за: «Бейте фашистскую сволочь», UralPolit.ru, 12 марта, 2015.

Фельгенгауэр П. «Путинская операция по спасению заложников вызывает много вопросов», Inopressa.ru; The Wall Street Journal, November 1, 2002.

Хинштейн А. «Черные вдовы под “крышей” Петровки», Московский комсомолец, 23 июля 2003.

«Что это было? Спасение заложников или уничтожение террористов?», Новая газета № 86, 21 ноября 2002.

Шамиль Басаев: «У нас есть много что рассказать по Беслану...», Kavkazcenter.net, 31 августа 2005.

Ширяев В. «Крым. Год спустя. Что мы знаем теперь», Новая газета, 20 февраля 2015.

Шпилькин С. «Статистика исследовала выборы», Gazeta.ru, 10 декабря 2011.

Щекочихин Ю. «Незамеченные новости недели, которые меня удивили», Новая газета № 4, 20 января 2003.

«Address by President of the Russian Federation», Kremlin.ru, March 18, 2014.

Akhmadov I., Lanskoy M. «The Chechen Struggle: Independence Won and Lost», New York: Palgrave Macmillan, 2010, 162.

Aslund A. «Russia in Free Fall», Capital, February 25, 2015, piie.com.

Aslund A. «Unmasking President Putin’s Grandiose Myth», The Moscow Times, November 28, 2007.

«Association GOLOS — Domestic Monitoring of Elections Of the President of the Russian Federation, Preliminary report», Golos.org, March 4, 2012.

«At least 25 reported dead, more than 1,000 injured in Feb. 18 clashes», Kyiv Post, February 19, 2014.

Bacchi U. «Russia issues nuclear threat over Crimea and Baltic States», International Business Times, April 2, 2015.

Baker P, Glasser S. Kremlin Rising, New York: Scribner, 2005.

Bennetts M. «Faith healer Anatoly Kashpirovsky: Russia’s new Rasputin», The Observer, June 6, 2010.

Bivens M. «Ballot Fraud: Not If, but How Much», The Moscow Times, June 4, 1996.

Blair D. «Ukraine crisis: Rebels claim high turnout and landslide “yes” vote in independence referendum», The Telegraph, May 11, 2014.

Browder B. Red Notice: How I Became Putins No. 1 Enemy, London: Bantam Press, 2015.

Brown F., Womack H. «Return of the KGB», Newsweek, November 24, 2003.

Bowring B. «Judicial Independence in Russia», The EU-Russia Review, No. l, May 2006, p. 31–37, academia.edu.

Bullough O. «Putin vows no deal with “terrorists” after siege», Reuters, October 28, 2002.

Chalupa I. «Russia Secretively Buries Its Soldiers Killed in the Ukraine War», Atlantic Council, August 28, 2014.

Chazan G. «In Russia’s Courts, A Judge Speaks Up — And Gets Fired», The Wall Street Journal, August 5, 2004.

Clarke R. «Russian Miners Demand: “Yeltsin Out”», Green Left Weekly, June 1, 1998.

Clover Ch. «A death retold», Financial Times, February 19, 2009.

Clover Ch. «Russia’s middle class finds its feet», Financial Times, December 12, 2011.

Cockburn P. «Russia planned Chechen war before bombings», The Independent, January 29, 2000.

Coker M., Wall R. «Ukraine Knew of Separatists’ Air-Defense Capabilities, Say Officials», The Wall Street Journal, July 19, 2014.

Colton T. J., McFaul M. Popular Choice and Managed Democracy: The Russian Elections of 1999 and 2000, Washington, D.C.: Brookings Institution Press, 2003.

«Crimea declares independence, seeks UN recognition», RT.com, March 17, 2014.

Curtis G. E. Russia: a country study, Washington, D.C.: Library of Congress, Federal Research Division, 1998.

Dawisha K. «Putin’s Kleptocracy: Who Owns Russia», New York: Simon and Schuster, 2014.

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», Stuttgart: ibidem-Verlag, 2012.

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises: A Critique of Russian Counter-Terrorism», Stuttgart: ibiden-Verlag, 2006.

«Euromaidan Activist Reappears as Casualties Rise in Ukraine», Freedomhouse.org, January 31, 2014.

Felshtinsky Y., Pribylovsky V. «The Corporation: Russia and the KGB in the Age of President Putin», New York and London: Encounter books, 2008.

Fenton B., Steele J., Highfield R., Gardham D. «Net tightens on the amateur assassins», The Telegraph, December 1, 2006.

Feshbach M. «Russia’s Population Meltdown», Wilson Quarterly, in Johnsons Russia List, January 11, 2001.

Gatehouse G. «The untold story of the Maidan massacre», BBC News, February 12, 2015.

Gessen M. «The Man Without a Face», New York: Riverhead Books, 2012.

Glinkina S. «Kriminelle Komponenten der Russischen Wirtschaft: Typen und Dimensionen», working paper no. 29, Berichte des Bundesinstituts fur Ostwissenschaftliche und Internationale Studien, 1997, ssoar.info.

Glinkina S., Grigoriev A., Yakobidze V. «Crime and Corruption», in: The New Russia: Transition Gone Awry, ed. L. R. Klein and M. Pomer, Stanford, CA: Stanford University Press, 2000.

Goldfarb A., Litvinenko M. Death of a Dissident, New York: Free Press, 2007.

Gupta, R. C, Collapse of the Soviet Union, Meerut: KRISHNA Prakashan media (P) Ltd., 1997.

Harding L. «Anna Politkovskaya trial: the unanswered questions», The Guardian, February 19, 2009.

Harding L. «Putin, the Kremlin power struggle and the $40 bn fortune», The Guardian, December 21, 2007.

Harding L. «Uneasy standoff in Ukraine’s pro-Russian stronghold of Slavyansk», The Guardian, April 24, 2014.

Heintz J. «Putin: Russia prepared raising nuclear readiness over Crimea», Associated Press, March 15, 2015.

Higgins A., Kramer A. E. «Ukraine Leader Was Defeated Even Before He Was Ousted», The New York Times, January 3, 2015.

Hill E, Gaddy C. G. Mr. Putin: Operative in the Kremlin, Washington, D.C.: Brookings Institution Press, 2013.

Hoffman D. E. The Oligarchs: Wealth and Power in the New Russia, New York: Public Affairs, 2011.

Isherwood J. «Russia warns Denmark its warships could become nuclear targets», The Telegraph, March 21, 2015.

Illarionov A. Testimony before the U.S. House of Representatives Committee on Foreign Affairs, February 25, 2009.

Ioffe J. «Net Impact: One Mans Cyber-Crusade Against Russian Corruption», The New Yorker, April 4, 2011.

Jeffries I. «The New Russia: A Handbook of Economic and Political Developments», New York: Routledge, 2002.

Judah B. «Fragile Empire: How Russia Fell in and out of Love with Vladimir Putin», New Haven and London: Yale University Press, 2013.

Kara-Murza V. Jr. «Russia’s Rigged Election», The Wall Street Journal Europe, June 28, 2011.

Kara-Murza V. Jr. «Stealing the Vote: the Kremlin Fixes Another Election», World Affairs, September/October 2011.

Kazanskyi D. «Akhmetovs Losing Bet», The Ukrainian Week, May 18, 2015.

Kendall B. «Russia’s Putin shines at Valdai summit as he castigates West», BBC.com., September 20, 2013.

Kim L. «Should Putin fear the man who “pulled the trigger of war” in Ukraine?», Reuters.com, November 25, 2014.

Knight A. «Who Killed Politkovskaya?», The New York Review of Books, Number 17, November 6, 2008.

Kramer A. E., Gordon M. R. «Russia Sent Tanks to Separatists in Ukraine, U.S. Says», The New York Times, June 13, 2014.

Kramer A. «The Role of the Masses During the October 1993 Revolt», Marxist.com, October 6, 2003.

Kurkov A. «Ukraine Diaries: Dispatches from Kiev», transl. by Sam Taylor, London: Harvill Secker, 2014.

LeVine S. «Putins Labyrinth: Spies, Murder and the Dark Heart of the New Russia», New York: Random House Trade Paperbacks, 2009.

Litvinenko A. Felshtinsky Y. Blowing Up Russia: Terror from Within, New York: S.P.I. Books, 2002.

Lokshina T. «Civilians Despair as Both Sides Break the Rules in East Ukraine», The Moscow Times, December 24, 2014.

«MANPADS from Russian Military Base Are Used by Terrorists in Donbas: Foreign Ministry Demands Explanation from Russia», Censor.net, June 18, 2014.

McCoy T. «Russian troops fighting in Ukraine? Naw. They’re just on “vacation”», The Washington Post, August 28, 2014.

McFaul M., Petrov N. (eds.) The Political Almanac of Russia, 1997, Volume 1, Elections and Political Development, Moscow: Carnegie Endowment for International Peace, 1998.

Moore J. «Ukraine Crisis: Putin Approval Rating Hites 3-Year High After Crimea Invasion and Sochi Olympics», ibtimes.co.uk, March 13, 2014.

«Natalya Estemirova Kidnapped in Grozny, Found Dead in Ingushetiya», Eurasia Daily Monitor, publication of The Jamestown Foundation, July 16, 2009.

Nedkov V., Wilson P. «57 Hours: a Survivors Account of the Moscow Hostage Drama», Toronto: Viking Canada, 2003, 187.

Nemtsov B., Milov V. (transl. by D. Essel). Putin: What Ten Years of Putin Have Brought: An Independent Expert Report, Putin-itogi.ru, 2010.

Nemtsov B., Martynyuk L. (transl. by C. A. Fitzpatrick). «Winter Olympics in the Sub-Tropics: Corruption and Abuse in Sochi», The Interpreter, December 6, 2013.

Nemtsova A. «Why Is Ukraine’s War So Bloody? The Soviet Union Trained Both Sides», The Daily Beast, February 3, 2015.

Nivat A. «Brutality and Indifference: The Russian Army in Chechnya», Crimes of War Project Magazine, April 18, 2003.

Osborn A. «All-female sect worships Vladimir Putin as Paul the Apostle», The Telegraph, May 12, 2011.

Palmer R. L. Testimony before the U.S. House of Representatives Banking and Financial Services Committee, September 21, 1999.

Pan Ph. P. «3 Acquitted in Killing of Russian Reporter», The Washington Post, February 20, 2009.

Phillips T. «Beslan: the Tragedy of School No. 1», London: Granta Books, 2007.

«Putin: Russia Must Be Strong To Withstand Foreign Threats», Radio Free Europe / Radio Liberty, April 21, 2011.

Reddaway P., Gliński D. «The Tragedy of Russia’s Reforms: Market Bolshevism against Democracy», Washington, D.C.: United States Institute of Peace Press, 2001.

«Referendum results in Donetsk and Lugansk regions show landslide support for self rule», RT.com, May 11, 2014.

«Russia Inflation Tops 11% in 2014», The Moscow Times, January 11, 2015.

Russia, Press country profile, European Court of Human Rights, July, 2014, echr.coe.int.

«Russia’s Raiders», Business Week, June 5, 2008.

«Russia: vodka minimum price cut over economic woes», BBC news, February 3, 2015.

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», New Haven and London: Yale University Press, 2001.

Satter D. «A Low, Dishonest Decadence», The National Interest, Summer, 2003.

Satter D. «Anatomy of a Massacre», The Washington Times, October 29, 1999.

Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», New Haven and London: Yale University Press, 2003.

Satter D. «Death in Moscow», National Review Online, October 29, 2002.

Satter D. «Journalism of Intimidation», Forbes.com, July 7, 2009.

Satter D. «Putin in Charge», The Wall Street Journal Europe, December 13, 2007.

Satter D. «Remembering Beslan», Forbes.com, October 1, 2009.

Satter D. «Russia’s Choice», National Review, July 30, 2012.

Satter D. «Russia’s Looming Crisis», Foreign Policy Research Institute, March, 2012.

Satter D. Testimony before the U.S. House of Representatives Foreign Affairs Committee, May 24, 2007.

Satter D. «The Truth About Beslan», The Weekly Standard, November 13, 2006.

Satter D. «Ukraine’s Revolutionary Lesson for Russia», The Daily Beast, March 2, 2014.

Satter D. «Who Killed Litvinenko», The Wall Street Journal, November 28, 2006.

Satter D. «Who Murdered These Russian Journalists?», Forbes.com, December 26, 2008.

Satter D. «Yeltsin: Shadow of a Doubt», The National Interest, Winter 1993/94.

Shaw A. «Vladimir Putin boasts of planning Ukraine invasion as he vowed to bring Crimea back to Russia», mirror.co.uk, March 9, 2015.

Shenfield S. «On the Threshold of Disaster: the Socio-Economic Situation in Russia», Johnsons Russia List, July 2, 1998.

Shevtsova L. «Lonely Power: Why Russia Has Failed to Become the West and the West is Weary of Russia», Washington, D.C.: Carnegie Endowment for International Peace, 2010.

Shevtsova L. «The End of Putins Era: Domestic Drivers of Foreign Policy», in: U.S.-Russian Relations: Is Conflict Inevitable? A publication of Hudson Institute study group, June 26, 2007.

Shevtsova L. «Putinism Under Siege: Implosion, Atrophy, or Revolution», Journal of Democracy, July, 2012.

Shynkarenko O. «Putin’s Crimea Propaganda Machine», The Daily Beast, March 3, 2014.

Shuster S. «Rewriting Russian History: Did Boris Yeltsin Steal the 1996 Presidential Election?», Time, February 24, 2012.

Smith G. T. «Medvedev Puts Russia in a Choice Situation», The Wall Street Journal, June 23, 2011.

Stecklow S., Akymenko O. «Special Report: Flaws found in Ukraine’s probe of Maidan massacre», Reuters, October 10, 2014.

«Strelkov Declared Supreme Commander», Ukrainian Policy, May 12, 2014.

Tetrault-Farber G. «No Closure for Victims of Theater Hostage Crisis, 12 Years On», The Moscow Times, October 22, 2014.

Traynor I. «Ukraine’s bloodiest day: dozens dead as Kiev protesters regain territory from police», The Guardian, February 21, 2014.

Treisman D. S. After the Deluge: Regional Crises and Political Consolidation in Russia, Ann Arbor: University of Michigan Press, 1999.

«Ukrainian activists fear kidnapping, beatings and death», DW.com, January 27, 2014.

«Ukrainians bring down Yanukovych regime, 2013–2014», Global Nonviolent Action Database, November, 2013 to February, 2014.

«Ukraine: Deadly clashes around parliament in Kiev», BBC news, February 18, 2004.

Volkov D. «Putin’s Ratings: Anomaly or Trend?», Institute of Modern Russia, December 23, 2014.

Voronov V. (transl. by I. Sadokh and D. Satter). «No One Bargains with Terrorists, Do They? Beslan 10 Years Later», Russian Studies Centre, The Henry Jackson Society, in cooperation with the Russian Service, Radio Liberty, October, 2014.

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”», Russian Studies Centre, The Henry Jackson Society, in cooperation with the Russian Service Radio Liberty, March 23, 2015.

«Voter turnout at pseudo-referendum in Crimea was maximum 30–40 percent — Mejlis», Ukrinform.ua, March 17, 2014.

Weir F. «Gas clouds Moscow rescue», The Christian Science Monitor, October 28, 2002.

«Why Were Doctors in the Dark?», The Moscow Times, October 28, 2002.

Yablokova O., Saradzhyan S., Kor L. «Apartment Block Explodes, Dozens Dead», The Moscow Times, September 10, 1999.

Zakharovich Y. «Profits of Doom», Time Europe, October 6, 2003.

Примітки

1

Davidoff V. «David Satter, the Kremlin’s Bete Noire», The Moscow Times, January 20, 2014.

2

Satter D. «Remembering Beslan», Forbes.com, October 1, 2009.

3

Kendall B. «Russia’s Putin shines at Valdai summit as he castigates West», BBC.com., September 20, 2013.

4

Shevtsova L. «Lonely Power: Why Russia Has Failed to Become the West and the West is Weary of Russia», Washington, D. C.: Carnegie Endowment for International Peace, 2010, 102.

5

Визит Владимира Путина в Казахстан // Радиостанция Маяк. Новости. — 24 сентября 1999; цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», Stuttgart: ibidem-Verlag, 2012, 80.

6

Akhmadov I., Lanskoy M. «The Chechen Struggle: Independence Won and Lost», New York: Palgrave Macmillan, 2010, 162.

7

Akhmadov I., Lanskoy M. «The Chechen Struggle: Independence Won and Lost».

8

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 80.

9

Jeffries I. «The New Russia: A Handbook of Economic and Political Developments», New York: Routledge, 2002, 31.

10

Cockburn P. «Russia planned Chechen war before bombings», The Independent, January 29, 2000.

11

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 20–22.

12

Кочергин Ю., Фочкин О. «Тишина после взрывов», Московский комсомолец, январь 19, 2000.

13

Це думка генерал-полковника В’ячеслава Овчинникова, командувача внутрішніх військ Росії. Карпов Б. «Внутренние войска: Кавказский крест-2», Москва (Деловой экспресс. — 2000. — С. 47); цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 72.

14

Zakharovich Y. «Profits of Doom», Time Europe, October 6, 2003; цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 73.

15

Akhmadov I., Lanskoy M. «The Chechen Struggle: Independence Won and Lost», 157.

16

Akhmadov I., Lanskoy M. «The Chechen Struggle: Independence Won and Lost», 159.

17

Батумский А. «Сговор», Версия, 3 августа, 1999.

18

Третьяков В. «Гонители семьи и аннибалы “Отечества”», Независимая газета, 2 октября, 1999.

19

Yablokova O., Saradzhyan S., Kor L. «Apartment Block Explodes, Dozens Dead», The Moscow Times, September 10, 1999.

20

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 78.

21

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 78.

22

«Russia to seal off Chechnya», BBC News, September 14, 1999.

23

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 238; «September 1999 Russian apartment bombings timeline», The Fifth Estate, January 8, 2015.

24

Litvinenko A., Felshtinsky Y. «Blowing Up Russia: Terror from Within», New York: S.P.I. Books, 2002, 75.

25

Colton T. J., McFaul M. «Popular Choice and Managed Democracy: The Russian Elections of 1999 and 2000», Washington, D.C.: Brookings Institution Press, 2003, 173; цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 81.

26

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 82–83.

27

Satter D. «Anatomy of a Massacre», The Washington Times, October 29, 1999.

28

Из переписки главного редактора (MK.ru, 25 сентября 1999); цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 93.

29

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 192.

30

Левченко А., Московкин Л. «Селезнев знает, кто взрывал Россию», Новые известия, 21 марта 2002.

31

Левченко А., Московкин Л. «Селезнев знает, кто взрывал Россию».

32

wipo.int.

33

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 248–49.

34

Левченко А., Московкин Л. «Селезнев знает, кто взрывал Россию».

35

Goldfarb A., Litvinenko M. «Death of a Dissident», New York: Free Press, 2007, 265–66, цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 251.

36

Пионтковский А. «Признание олигарха прокурору республики», Новая газета, 21 января, 2001.

37

Павлов Д. «“Теракты такого масштаба больше не повторятся”, — заявил начальник УФСБ в годовщину взрыва на Гурьянова», Коммерсант, 8 сентября 2000; цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 94.

38

Корольков И. «Фоторобот не первой свежести», Московские новости, 11 ноября 2003.; цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 127.

39

Корольков И. «Фоторобот не первой свежести»; цит. в: Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 127.

40

Satter D. Testimony before the U.S. House of Representatives Foreign Affairs Committee, May 24, 2007.

41

wipo.int.

42

Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», New Haven and London: Yale University Press, 2003, 46; Curtis G. E. «Russia: a country study», Washington: Library of Congress, Federal Research Division, 1998, 313.

43

Ослунд А. «Три основных источника богатства новых русских», Известия, 20 июня, 1996.

44

Ослунд А. «Три основных источника богатства новых русских».

45

Ослунд А. «Три основных источника богатства новых русских».

46

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги. Новейшая история капитализма в России». — М.: Коммерсант и АНФ, 2012. — С. 101.

47

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 102.

48

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 103.

49

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 100.

50

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 102.

51

Glinkina S. «Kriminelle Komponenten der Russischen Wirtschaft: Typen und Dimensionen», working paper no. 29, Berichte des Bundesinstituts für Ostwissenschaftliche und Internationale Studien, 1997, ssoar.info.

52

Browder B. Red Notice: How I Became Putin’s No. 1 Enemy, London: Bantam Press, 2015, 57.

53

Glinkina S., Grigoriev A., Yakobidze V. «Crime and Corruption», in: The New Russia: Transition Gone Awry, ed. L. R. Klein and M. Pomer, Stanford, CA: Stanford University Press, 2000, 247.

54

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 116.

55

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 114.

56

«Privatization, Russian-Style», Независимая газета — Политэкономия, Johnson’s Russia List, April 17, 2001. 3 1990 no 1998 рік Росія продала підприємств більше, ніж будь-яка інша країна світу, але за рівнем отриманого доходу була лише на двадцятому місці. Навіть Угорщина, де контроль з боку держави був набагато меншим, аніж у Росії, заробила на цьому на 2,1 мільярда доларів більше, ніж Росія. Дохід від приватизації на душу населення в Росії складав 54,6 доллара, тим часом як в Австралії — 2560,30 долара, а в Угорщині — 1252,80 долара.

57

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 167.

58

Reddaway P., Gliński D. «The Tragedy of Russia’s Reforms: Market Bolshevism against Democracy», Washington, D.C.: United States Institute of Peace Press, 2001, 249.

59

Shenfield S. «On the Threshold of Disaster: the Socio-Economic Situation in Russia», Johnsons Russia List, July 2, 1998; Feshbach M. «Russia’s Population Meltdown», Wilson Quarterly, in Johnsons Russia List, January 11, 2001.

60

Shenfield S. «On the Threshold of Disaster»; Feshbach M. «Russia’s Population Meltdown».

61

Shenfield S. «On the Threshold of Disaster»; Feshbach M. «Russia’s Population Meltdown».

62

Hoffman D. E. The Oligarchs: Wealth and Power in the New Russia, New York: Public Affairs, 2011, 412.

63

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 185.

64

Jeffries I. «The New Russia: A Handbook of Economic and Political Developments», New York: Routledge, 2002, 31; Clarke R. «Russian Miners Demand: “Yeltsin Out”», Green Left Weekly, June 19, 1998.

65

Кислинская Л. «Кто ответит за базар?», Совершенно секретно, 1 апреля, 2006.

66

Gupta, R. C, Collapse of the Soviet Union, Meerut: KRISHNA Prakashan media (P) Ltd., 1997, 66.

67

Reddaway P., Gliński D. «The Tragedy of Russia’s Reforms: Market Bolshevism against Democracy», 249.

68

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», New Haven and London: Yale University Press, 2001, 398.

69

Hoffman D. E. The Oligarchs: Wealth and Power in the New Russia, 202.

70

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», 405.

71

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», 405.

72

Батурин Ю. М. и др. Эпоха Ельцина: очерки политической истории. Москва: Вагриус, 2001, 353.

73

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», 405.

74

Treisman D. S. After the Deluge: Regional Crises and Political Consolidation in Russia, Ann Arbor: University of Michigan Press, 1999, 35.

75

Тарасов А. «Провокация: версия событий 3–4 октября 1993 в Москве», Skepsis, 20 октября — 13 ноября 1993.

76

Прошкин Л. «Штурм, которого не было», Совершенно секретно, № 9, 1998.

77

Прошкин Л. «Штурм, которого не было».

78

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», 409.

79

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», 409.

80

Прошкин Л. «Штурм, которого не было».

81

Satter D. «Yeltsin: Shadow of a Doubt», The National Interest, Winter 1993/94, 52.

82

Григорьянц С. «Направо кругом марш...», Grigoryants.ru, 4 октября 2013.

83

Satter D. «Age of Delirium: the Decline and Fall of the Soviet Union», 408–409; Kramer A. «The Role of the Masses During the October 1993 Revolt», Marxist.com, October 6, 2003.

84

Прошкин Л. «Штурм, которого не было».

85

Reddaway P., Gliński D. «The Tragedy of Russia’s Reforms: Market Bolshevism against Democracy», 432.

86

Що стосується Конституції, то схоже, було рішення проштовхнути її ухвалення за будь-яку ціну. На відміну від існуючого закону про референдуми щодо ухвалення рішень із конституційних питань, за яким голосів «за» мало бути більше як 50% від загального числа виборців із правом голосу (цей поріг діяв на квітневому референдумі щодо довіри Єльцину та його економічній політиці), поріг для схвалення Конституції було встановлено на рівні 50% від наявних виборців, а потрібну явку — на рівні 50% від усіх виборців із правом голосу. Таким чином, поріг для схвалення знизився з 50 до 25% усіх виборців. Аби виправдати цю зміну, яка була прямим порушенням закону, референдум назвали «всенародним голосуванням». McFaul M., Petrov N. (eds.) The Political Almanac of Russia, 1997, Volume 1, Elections and Political Development, Moscow: Carnegie Endowment for International Peace, 1998. 180.

87

Bivens M. «Ballot Fraud: Not If, but How Much», The Moscow Times, June 4, 1996.

88

Західних спостерігачів не допустили до штаб-квартири ЦВК під час підрахунку голосів. Офіційні результати було опубліковано не протягом 10 днів після голосування, як того вимагав закон, а більш ніж за два місяці, та й то частково. Після оприлюднення в газеті «Известия» виявленої Собяніним фальсифікації явки на 9 мільйонів голосів його команду відсторонили від роботи, а архіви конфіскували. Bivens M. «Ballot Fraud: Not If, but How Much».

89

Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 14.

90

Shuster S. «Rewriting Russian History: Did Boris Yeltsin Steal the 1996 Presidential Election?», Time, February 24, 2012.

91

Виноградов Д. «Как Зюганов сдал своих избирателей и победу в 1996». Интервью с Виктором Илюхиным, Gazeta.ru, 11 ноября 2011.

92

Виноградов Д. «Как Зюганов сдал своих избирателей и победу в 1996».

93

Shuster S. «Rewriting Russian History: Did Boris Yeltsin Steal the 1996 Presidential Election?».

94

Мальков И. «Продавец “разреженного воздуха”: деньги могут быть не только “деревянные”, но и “березовские”», Московский комсомолец, 31 июля 1997.

95

Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 56–57.

96

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги», 252; Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 134.

97

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги», 254; Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 135.

98

Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 187.

99

Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 187.

100

Последняя жертва Солоника, Экспресс-газета, № 20, 1997; Рожнов Г. Особые приметы: красивая и молодая, Криминальная хроника, март, 1998.

101

Bennetts M. «Faith healer Anatoly Kashpirovsky: Russia’s new Rasputin», The Observer, June 6, 2010.

102

Bennetts M. «Faith healer Anatoly Kashpirovsky».

103

Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 228–229.

104

Satter D. «A Low, Dishonest Decadence», The National Interest, Summer, 2003, 124.

105

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 130.

106

Satter D. «A Low, Dishonest Decadence», 121.

107

Медведев Р. Капитализм в России? — М.: Права человека, 1998. — С. 205–207. На думку Всесвітньої організації охорони здоров’я, якщо в країні споживання алкоголю на душу населення перевищує 8 літрів, кожен додатковий літр скорочує на 11 місяців очікувану тривалість життя у середнього чоловіка й на 4 місяці — у середньої жінки. У Росії споживання алкоголю на душу населення сягало 16 літрів.

108

Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 254.

109

Горбачева А. «Пока надеюсь — дышу», Независимая газета, 26 января 2001.

110

Опис тяжких випробувань, що випали на долю «Курська»: Satter D. «Darkness at Dawn: the Rise of the Russian Criminal State», 5–23, 257–259.

111

Башкирова В., Соловьев А., Дорофеев В. «Герои 90-х: люди и деньги». — С. 30.

112

Brown F., Womack H. «Return of the KGB», Newsweek, November 24, 2003.

113

Kommersant.ru.

114

Illarionov A. Testimony before the U.S. House of Representatives Committee on Foreign Affairs, February 25, 2009.

115

Медведев P. Время Путина? — М.: Права человека, 2001. — С. 187.

116

Медведев Р. Владимир Путин: четыре года в Кремле. — М.: Время, 2004. — С. 306.

117

Дослідний центр ІНДЕМ, заснований у жовтні 1997 р. Георгієм Сатаровим, колишнім радником Бориса Єльцина, займається незалежними соціологічними дослідженнями.

118

Олена Панфілова, інтерв’ю автору, 27 червня 2011.

119

Hoffman D. E. The Oligarchs: Wealth and Power in the New Russia, 481–83.

120

Виступаючи в жовтні 2000 р. в Інституті Кеннана у Вашингтоні, Ігор Малашенко, заступник директора холдингу «Медіа-Мост», підтвердив, що передача «Рязанський цукор» була головним подразником в стосунках компанії з ФСБ і російським урядом. Він сказав, що міністр інформації Михайло Лесін неодноразово говорив йому, що випуском цієї програми в ефір НТВ «перетнув лінію й поставив себе поза законом» (Dunlop J. B. «The Moscow Bombings of September 1999», 196–97).

121

Judah B. «Fragile Empire: How Russia Fell in and out of Love with Vladimir Putin», New Haven and London: Yale University Press, 2013, 45.

122

Palmer R. L. Testimony before the U.S. House of Representatives Banking and Financial Services Committee, September 21, 1999; Satter D. «Russia’s Looming Crisis», Foreign Policy Research Institute, March, 2012.

123

Олена Панфілова, інтерв’ю автору, 17 червня 2011.

124

Judah B. «Fragile Empire: How Russia Fell in and out of Love with Vladimir Putin», 64.

125

Judah B. «Fragile Empire», 66.

126

Judah B. «Fragile Empire», 66.

127

«Russia’s Raiders», Business Week, June 5, 2008.

128

«Russia’s Raiders»; «Спасти бизнес от репрессий: каждый бизнесмен — вор?», Moscow News, 17 января 2012.

129

Канев С. «Как устроены “крыши” в России», Новая газета, 26 октября 2007.

130

Shevtsova L. «The End of Putins Era: Domestic Drivers of Foreign Policy», in: U.S.-Russian Relations: Is Conflict Inevitable? A publication of Hudson Institute study group, June 26, 2007; . Загальна капіталізація російського ринку цінних паперів у 2007 р. складала 1 трильйон доларів, тобто дорівнювала ВВП Росії. Aslund A. «Russia’s Capitalist Revolution: Why Market Reform Succeeded and Democracy Failed», Washington, D.C.: Peterson Institute for International Economics, 2007, 279. Загальна капіталізація лише трьох державних компаній — «Газпрому», «Роснафти» та «Російських залізниць» — становить 380 мільярдів доларів.

131

Aslund A. «Unmasking President Putin’s Grandiose Myth», The Moscow Times, November 28, 2007. За даними Мілова та Немцова, коли Медведєв очолював «Газпром», там зникли 6,3% акцій на суму 20 мільярдів доларів. Немцов Б., Милов В. «Путин: Итоги», Grani.ru, 7 февраля 2008.

132

Nemtsov B., Martynyuk L. (transl. by C. A. Fitzpatrick). «Winter Olympics in the Sub-Tropics: Corruption and Abuse in Sochi», The Interpreter, December 6, 2013.

133

Nemtsov B., Milov V. (transl. by D. Essel). Putin: What Ten Years of Putin Have Brought: An Independent Expert Report, Putin-itogi.ru, 2010, 5.

134

Harding L. «Putin, the Kremlin power struggle and the $40 bn fortune», The Guardian, December 21, 2007.

135

Kara-Murza V. Jr. «Stealing the Vote: the Kremlin Fixes Another Election», World Affairs, September/October 2011; Kara-Murza V. Jr. «Russia’s Rigged Election», The Wall Street Journal Europe, June 28, 2011.

136

Satter D. «Russia’s Looming Crisis» 9.

137

Bowring B. «Judicial Independence in Russia», The EU-Russia Review, No. l, May 2006, p. 33, academia.edu.

138

Chazan G. «In Russia’s Courts, A Judge Speaks Up — And Gets Fired», The Wall Street Journal, August 5, 2004.

139

Chazan G. «In Russia’s Courts, A Judge Speaks Up — And Gets Fired».

140

Chazan G. «In Russia’s Courts, A Judge Speaks Up — And Gets Fired».

141

Chazan G. «In Russia’s Courts, A Judge Speaks Up — And Gets Fired».

142

Russia, Press country profile, European Court of Human Rights, July, 2014, echr.coe.int.

143

«Министр юстиции Александр Коновалов: уважения к закону в повседневной жизни в России не было никогда», Polit.ru, 2 июня 2008.

144

Baker P, Glasser S. Kremlin Rising, New York: Scribner, 2005, 142.

145

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises: A Critique of Russian Counter-Terrorism», Stuttgart: ibiden-Verlag, 2006, 131–134.

146

Nedkov V., Wilson P. «57 Hours, a Survivors Account of the Moscow Hostage Drama», Toronto: Viking Canada, 2003, 187.

147

Nedkov V., Wilson P. «57 Hours», 188.

148

«Что это было? Спасение заложников или уничтожение террористов?», Новая газета № 86, 21 ноября 2002; Богоран И., Солдатов А. «Неправда», Версия, 4–10 ноября 2002; Satter D. «Death in Moscow», National Review Online, October 29, 2002; «Why Were Doctors in the Dark?», The Moscow Times, October 28, 2002..

149

Tetrault-Farber G. «No Closure for Victims of Theater Hostage Crisis, 12 Years On», The Moscow Times, October 22, 2014.

150

Подрабинек А. «Политика на крови», Prima News. — 2002. — 5 ноября.

151

Фельгенгауэр П. Путинская операция по спасению заложников вызывает много вопросов, Inopressa.ru, перекладено й опубліковано в: The Wall Street Journal, November 1, 2002; «Why Were Doctors in the Dark?»; Мурсалиева Г. «Убивал не только газ — убивало время». Интервью с Александром Шабаловым, директором Московской службы спасения, Новая газета, 4 ноября 2002; «Что это было? Спасение заложников или уничтожение террористов?».

152

Weir F. «Gas clouds Moscow rescue», The Christian Science Monitor, October 28, 2002; Nedkov V., Wilson P. «57 Hours», 212; Богоран И., Солдатов А. «Неправда»; Bullough O. «Putin vows no deal with “terrorists” after siege», Reuters, October 28, 2002.

153

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 103.

154

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 115–118.

155

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 117.

156

Nivat A. «Brutality and Indifference: The Russian Army in Chechnya», Crimes of War Project Magazine, April 18, 2003; Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 121.

157

Щекочихин Ю. «Незамеченные новости недели, которые меня удивили», Новая газета № 4, 20 января 2003; Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 123.

158

Хинштейн А. «Черные вдовы под “крышей” Петровки», Московский комсомолец, 23 июля 2003.

159

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 136.

160

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 138.

161

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 144.

162

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 146.

163

Губарева С., Москаленко К., Михайлова О. «“Норд-Ост”. Газ не спасал от взрыва», Новая газета, 21 марта 2005.

164

Nedkov V., Wilson P. «57 Hours», 113.

165

Губарева С. «Выступление на пресс-конференции к третьей годовщине “Норд-Оста”», Грани.Ру, 25 октября, 2005.

166

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 107.

167

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 29–36.

168

Phillips T. «Beslan: the Tragedy of School No. 1», London: Granta Books, 2007, 118.

169

Phillips T. «Beslan: the Tragedy of School», 85–88.

170

Доклад депутатской комиссии Парламента PCO-Алания по рассмотрению и выявлению обстоятельств, связанных с трагическими событиями в г. Беслан 1–3 сентября 2004 года, 18–19, pravdabeslana.ru.

171

Доклад депутатской комиссии Парламента PCO-Алания, 16.

172

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 55.

173

Phillips T. «Beslan: the Tragedy of School».

174

Доклад депутатской комиссии Парламента PCO-Алания, 7.

175

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 75.

176

«Захват школы в Беслане. Хроника событий. Справка», Grani.ru, 4 сентября 2004.

177

Ахмед Закаєв, бесіда з автором, 3 вересня 2014 р.

178

Ахмед Закаєв, бесіда з автором, 3 вересня 2014 р.

179

Satter D. «Remembering Beslan», Forbes.com, October 1, 2009; M. Litvinovich, «The Truth About Beslan», Pravdabeslana.ru, August 28, 2006.

180

Satter D. «Remembering Beslan»; Satter D. «The Truth About Beslan», The Weekly Standard, November 13, 2006.; Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 17.

181

Voronov V. (transl. by I. Sadokh and D. Satter). «No One Bargains with Terrorists, Do They? Beslan 10 Years Later», Russian Studies Centre, The Henry Jackson Society, in cooperation with the Russian Service, Radio Liberty, October, 2014.

182

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 99. Було також 784 поранених. Із 1128 заручників неушкодженими виявилися лише 82. Графова Л. «Чтобы нигде и никогда», Новая газета, 29 августа 2005.

183

Самигуллина А. «Путин не доехал до разрушенной школы», Gazeta.ru, 4 сентября 2004.

184

Dunlop, J. P. «The 2002 Dubrovka and 2004 Beslan Hostage Crises», 98.

185

Милашина Е. «Агентура вышла из-под контроля. И дошла до Беслана», Новая газета, 31 августа 2009.

186

Милашина Е. «Агентура вышла из-под контроля».

187

Шамиль Басаев: «У нас есть много что рассказать по Беслану...», Kavkazcenter.net, 31 августа 2005.

188

Графова Л. «Чтобы нигде и никогда».

189

Графова Л. «Чтобы нигде и никогда».

190

Графова Л. «Надо же кому-то верить», Новая газета, 15 сентября 2005.

191

Графова Л. «Надо же кому-то верить».

192

Akhmadov I., Lanskoy M. «The Chechen Struggle: Independence Won and Lost», New York: Palgrave Macmillan, 2010, 227–9.

193

LeVine S. «Putins Labyrinth: Spies, Murder and the Dark Heart of the New Russia», New York: Random House Trade Paperbacks, 2009, 140.

194

LeVine S. «Putins Labyrinth: Spies, Murder and the Dark Heart of the New Russia», 142.

195

Felshtinsky Y., Pribylovsky V. «The Corporation: Russia and the KGB in the Age of President Putin», New York and London: Encounter books, 2008, 487.

196

Fenton B., Steele J., Highfield R., Gardham D. «Net tightens on the amateur assassins», The Telegraph, December 1, 2006; LeVine S. «Putins Labyrinth: Spies, Murder and the Dark Heart of the New Russia», 145.

197

Сергей Иванов: Литвиненко не был разведчиком, НТВ, 16 декабря, 2006.

198

«Бизнесмен Андрей Луговой — о “деле Литвиненко”: “Почему я должен все бросать и нестись в Англию?”», Известия, 26 февраля 2007.

199

LeVine S. «Putins Labyrinth: Spies, Murder and the Dark Heart of the New Russia», 119.

200

Knight A. «Who Killed Politkovskaya?», The New York Review of Books, Number 17, November 6, 2008.

201

Knight A. «Who Killed Politkovskaya?».

202

Knight A. «Who Killed Politkovskaya?».

203

«Операционное сопровождение убийства», Новая газета, № 74, 6 октября, 2008; Донских И. Москва. Состоялась пресс-конференция, посвященная завершившемуся судебному разбирательству по делу об убийстве Анны Политковской и оправдательному вердикту присяжных, вынесенному сегодня // Новая газета. — 2009. — № 17. — 18 февраля; Pan Ph. P. «3 Acquitted in Killing of Russian Reporter», The Washington Post, February 20, 2009.

204

Harding L. «Anna Politkovskaya trial: the unanswered questions», The Guardian, February 19, 2009.

205

Satter D. «Who Murdered These Russian Journalists?», Forbes.com, December 26, 2008.

206

Clover Ch. «A death retold», Financial Times, February 19, 2009.

207

«Дело Анны Политковской: заказчик пока “неприкасаемый”», Новая газета, 17 декабря 2012.

208

«Дело Анны Политковской: заказчик пока “неприкасаемый”».

209

«Генри Резник: Коданева оговорили», Grani.ru, 17 марта 2004.

210

Satter D. «Who Killed Litvinenko», The Wall Street Journal, November 28, 2006.

211

«Natalya Estemirova Kidnapped in Grozny, Found Dead in Ingushetiya», Eurasia Daily Monitor, publication of The Jamestown Foundation, July 16, 2009.

212

Корольков И. «У него не было шансов выжить», Svoboda.org, 20 июля 2014.

213

Корольков И. «У него не было шансов выжить».

214

Satter D. «Journalism of Intimidation», Forbes.com, July 7, 2009.

215

Satter D. «Journalism of Intimidation».

216

Gessen M. «The Man Without a Face», New York: Riverhead Books, 2012, 142.

217

Felshtinsky Y., Pribylovsky V. «The Corporation: Russia and the KGB in the Age of President Putin», 461.

218

Gessen M. «The Man Without a Face», 143.

219

rpne.net.

220

Dawisha K. «Putin’s Kleptocracy: Who Owns Russia», New York: Simon and Schuster, 2014, 77.

221

Dawisha K. «Putin’s Kleptocracy: Who Owns Russia», 80.

222

Dawisha K. «Putin’s Kleptocracy: Who Owns Russia», 80.

223

Satter D. «Putin in Charge», The Wall Street Journal Europe, December 13, 2007.

224

«Putin: Russia Must Be Strong To Withstand Foreign Threats», Radio Free Europe / Radio Liberty, April 21, 2011; Smith G. T. «Medvedev Puts Russia in a Choice Situation», The Wall Street Journal, June 23, 2011.

225

Satter D. «Russia’s Looming Crisis», 6.

226

Гудков Л. «Кто виноват, что нам плохо?», Новая газета, 21 сентября, 2011.

227

В. Сурков: «Путин послан богом!», youtube.com.

228

Osborn A. «All-female sect worships Vladimir Putin as Paul the Apostle», The Telegraph, May 12, 2011.

229

«В Церкви благословили решение о «мирной и дружеской» передаче власти от Медведева к Путину», Interfax, 26 сентября 2011.

230

Clover Ch. «Russia’s middle class finds its feet», Financial Times, December 12, 2011.

231

Judah B. «Fragile Empire: How Russia Fell in and out of Love with Vladimir Putin», 233.

232

Judah B. «Fragile Empire», 233.

233

Judah B. «Fragile Empire», 232.

234

Judah B. «Fragile Empire», 234.

235

Judah B. «Fragile Empire», 233.

236

Judah B. «Fragile Empire», 233, Шпилькин С. «Статистика исследовала выборы», Gazeta.ru, 10 декабря 2011.

237

Judah B. «Fragile Empire», 235.

238

Judah B. «Fragile Empire», 243.

239

Judah B. «Fragile Empire», 242.

240

Shevtsova L. «Putinism Under Siege: Implosion, Atrophy, or Revolution», Journal of Democracy, July, 2012.

241

Ioffe J. «Net Impact: One Mans Cyber-Crusade Against Russian Corruption», The New Yorker, April 4, 2011.

242

Satter D. «Russia’s Choice», National Review, July 30, 2012.

243

Judah B. «Fragile Empire: How Russia Fell in and out of Love with Vladimir Putin», 244.

244

Satter D. «Russia’s Choice»; «Association GOLOS — Domestic Monitoring of Elections Of the President of the Russian Federation, Preliminary report», Golos.org, March 4, 2012.

245

Satter D. «Russia’s Choice».

246

Hill E, Gaddy C. G. Mr. Putin: Operative in the Kremlin, Washington, D.C.: Brookings Institution Press, 2013, 356.

247

Satter D. «Russia’s Choice».

248

Satter D. «Russia’s Choice».

249

Satter D. «Russia’s Choice».

250

Kazanskyi D. «Akhmetovs Losing Bet», The Ukrainian Week, May 18, 2015.

251

Саттер Д. «Куда уходит украинский олигарх. Киевский дневник, часть 3», Svoboda.org, 10 декабря 2013.

252

Саттер Д. «Куда уходит украинский олигарх».

253

Саттер Д. «Кризис и семья Януковича. Киевский дневник, часть 4», Svoboda.org, 14 декабря 2013.

254

Ивахненко В. «Врадиевка: черно-красная заря восстания», Svoboda.org, 6 июня 2013.

255

«Свободівець: міліціонери Врадіївки за 3 роки зґвалтували і вбили 5 жінок», Українська правда, 3 липня 2013.

256

Саттер Д. «Зоопарк Януковича. Киевский дневник, часть 5», Svoboda.org, 19 декабря 2013.

257

«Ukrainian activists fear kidnapping, beatings and death», DW.com, January 27, 2014; «Euromaidan Activist Reappears as Casualties Rise in Ukraine», Freedomhouse.org, January 31, 2014.

258

«Ukrainians bring down Yanukovych regime, 2013–2014», Global Nonviolent Action Database, November, 2013 to February, 2014.

259

«Ukraine: Deadly clashes around parliament in Kiev», BBC news, February 18, 2004.

260

«At least 25 reported dead, more than 1,000 injured in Feb. 18 clashes», Kyiv Post, February 19, 2014.

261

Ukraine crisis: Timeline, BBC news, 13 November 2014.

262

Kurkov A. «Ukraine Diaries: Dispatches from Kiev», transl. by Sam Taylor, London: Harvill Secker, 2014, 118.

263

«Ukrainians bring down Yanukovych regime, 2013–2014»; «МОЗ: З початку сутичок померло 28 людей», Українська правда, 20 лютого 2014.

264

Kurkov A. «Ukraine Diaries: Dispatches from Kiev», 118.

265

«МОЗ: З початку сутичок померло 28 людей».

266

«Ukrainians bring down Yanukovych regime, 2013–2014».

267

Kurkov A. «Ukraine Diaries: Dispatches from Kiev», 120.

268

Gatehouse G. «The untold story of the Maidan massacre», BBC News, February 12, 2015; Stecklow S., Akymenko O. «Special Report: Flaws found in Ukraine’s probe of Maidan massacre», Reuters, October 10, 2014.

269

Traynor I. «Ukraine’s bloodiest day: dozens dead as Kiev protesters regain territory from police», The Guardian, February 21, 2014.

270

Traynor I. «Ukraine’s bloodiest day».

271

Traynor I. «Ukraine’s bloodiest day».

272

Higgins A., Kramer A. E. «Ukraine Leader Was Defeated Even Before He Was Ousted», The New York Times, January 3, 2015.

273

Higgins A., Kramer A. E. «Ukraine Leader Was Defeated Even Before He Was Ousted».

274

Shaw A. «Vladimir Putin boasts of planning Ukraine invasion as he vowed to bring Crimea back to Russia», mirror.co.uk, March 9, 2015.

275

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”», Russian Studies Centre, The Henry Jackson Society, in cooperation with the Russian Service Radio Liberty, March 23, 2015.

276

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”».

277

Ширяев В. «Крым. Год спустя. Что мы знаем теперь», Новая газета, 20 февраля 2015.

278

«Crimea declares independence, seeks UN recognition», RT.com, March 17, 2014.

279

«Voter turnout at pseudo-referendum in Crimea was maximum 30–40 percent — Mejlis», Ukrinform.ua, March 17, 2014.

280

Shynkarenko O. «Putin’s Crimea Propaganda Machine», The Daily Beast, March 3, 2014.

281

Address by President of the Russian Federation, Kremlin.ru, March 18, 2014.

282

Moore J. «Ukraine Crisis: Putin Approval Rating Hites 3-Year High After Crimea Invasion and Sochi Olympics», ibtimes.co.uk, March 13, 2014.

283

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”».

284

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”».

285

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”».

286

Проханов А. «Кто ты, “Стрелок”? Интервью с Игорем Стрелковым», Завтра, 20 ноября 2014.

287

Blair D. «Ukraine crisis: Rebels claim high turnout and landslide “yes” vote in independence referendum», The Telegraph, May 11, 2014.

288

«Strelkov Declared Supreme Commander», Ukrainian Policy, May 12, 2014.

289

«Referendum results in Donetsk and Lugansk regions show landslide support for self rule», RT.com, May 11, 2014.

290

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”».

291

Voronov V. «Crimea and the Kremlin: From Plan “A” to Plan “B”».

292

Harding L. «Uneasy standoff in Ukraine’s pro-Russian stronghold of Slavyansk», The Guardian, April 24, 2014.

293

Kim L. «Should Putin fear the man who “pulled the trigger of war” in Ukraine?», Reuters.com, November 25, 2014.

294

«Весь бред российских СМИ за год», Свободная зона, 11 января 2015.

295

Вагнер А., Королев А. «Двуликая помощь. “Армия SOS” и “военкомат ДНР” — Радио Свобода выяснило, кто и как помогает воюющим сторонам на востоке Украины», Svoboda.org, 30 июля 2014.

296

Вагнер А., Королев А. «Двуликая помощь».

297

Мокроусов Н. «Я принял решение нарушить расписку о неразглашении...», Znak.com, 25 августа 2014.

298

Уральцы уехали воевать на Донбасс. Священники за: «Бейте фашистскую сволочь», UralPolit.ru, 12 марта, 2015.

299

«Контрактники из Мурманска не захотели ехать в Украину», Newsland.ru, 14 февраля 2015.; Дергачев В., Тельманов Д., Винокуров А. «Там русские гибнут, вы должны их защищать», Gazeta.ru, 13 февраля, 2015.

300

Резунков В. «Неизвестные солдаты тайной войны», Svoboda.org, 23 января, 2015.

301

Chalupa I. «Russia Secretively Buries Its Soldiers Killed in the Ukraine War», Atlantic Council, August 28, 2014.

302

Chalupa I. «Russia Secretively Buries Its Soldiers Killed in the Ukraine War».

303

McCoy T. «Russian troops fighting in Ukraine? Naw. They’re just on “vacation”», The Washington Post, August 28, 2014.

304

Жилин И. «Война. Обратная связь», Новая газета, 2 марта 2015.

305

«На границе идет война на два фронта: против террористов и против российских войск — Тымчук», Inforesist.org, 22 июля 2014.

306

Kramer A. E., Gordon M. R. «Russia Sent Tanks to Separatists in Ukraine, U.S. Says», The New York Times, June 13, 2014; «MANPADS from Russian Military Base Are Used by Terrorists in Donbas: Foreign Ministry Demands Explanation from Russia», Censor.net, June 18, 2014.

307

Coker M., Wall R. «Ukraine Knew of Separatists’ Air-Defense Capabilities, Say Officials», The Wall Street Journal, July 19, 2014.

308

Coker M., Wall R. «Ukraine Knew of Separatists’ Air-Defense Capabilities, Say Officials».

309

Lokshina T. «Civilians Despair as Both Sides Break the Rules in East Ukraine», The Moscow Times, December 24, 2014.

310

Nemtsova A. «Why Is Ukraine’s War So Bloody? The Soviet Union Trained Both Sides», The Daily Beast, February 3, 2015.

311

Heintz J. «Putin: Russia prepared raising nuclear readiness over Crimea», Associated Press, March 15, 2015.

312

Bacchi U. «Russia issues nuclear threat over Crimea and Baltic States», International Business Times, April 2, 2015.

313

Isherwood J. «Russia warns Denmark its warships could become nuclear targets», The Telegraph, March 21, 2015.

314

«Полковник ФСБ: следите за новостями — кто из приближенных к Путину “внезапно” погибнет в ДТП, авиакатастрофе или на охоте», Gordonua.com, 12 марта 2015.

315

«Полковник ФСБ: следите за новостями».

316

Volkov D. «Putin’s Ratings: Anomaly or Trend?», Institute of Modern Russia, December 23, 2014.

317

AP, «Vladimir Putin phone-in: Western sanctions actually helped Russia», The Telegraph, April 16, 2015.

318

Dawisha K. «Putin’s Kleptocracy: Who Owns Russia», 321.

319

Aslund A. «Russia in Free Fall», Capital, February 25, 2015, piie.com.

320

Aslund A. «Russia in Free Fall».

321

«Russia Inflation Tops 11% in 2014», The Moscow Times, January 11, 2015.

322

«Russia: vodka minimum price cut over economic woes», BBC news, February 3, 2015.

323

«Вот почему боевиков хоронят не на Донбассе, а в Ростове», UAinfo.org, 2 апреля 2015.

324

«Боевики ДНР и ЛНР имеют столько же танков, сколько армии Германии, Франции и Чехии, вместе взятые», Inforesist.org, 12 апреля, 2015.

325

Иноземцев В. «Как рухнет режим. Возможный сценарий», Slon.ru, 5 января, 2015.

326

Інтерв’ю з автором, 28 січня 2013.

327

«Жена олигарха: все нам просто завидуют, а мы потешаемся», spr.ru, 24 декабря 2014.

328

Satter D. «Ukraine’s Revolutionary Lesson for Russia», The Daily Beast, March 2, 2014.

Content

Девід Саттер
МЕНШЕ ЗНАЄШ, КРАЩЕ СПИШ
Шлях Росії до терору та диктатури за Єльцина і Путіна

ПЕРЕДМОВА ДО УКРАЇНСЬКОГО ВИДАННЯ

ПОДЯКИ

ПЕРЕДМОВА

1. ВИБУХИ В ЖИТЛОВИХ БУДИНКАХ, 1999 РІК

2. ЄЛЬЦИН: ХАОС І ЗЛОЧИННІСТЬ

3. ВЕРТИКАЛЬ ВЛАДИ

4. ВИБІРКОВИЙ ТЕРОР

5. СИСТЕМА ПІД ЗАГРОЗОЮ

6. ДОЛЯ POCІЇ

БІБЛІОГРАФІЯ

Примітки