Андрій Гарасим

Борги нашого життя

Вся ця історія, мабуть, ніколи б не відбулася без одного старого і кондового гебіста Василя Петровича Загоруйка, який фактично став моїм «добрим янголом», як я деякий час вважав, і взяв мене на роботу. Попередня моя робота «згоріла» буквально за пару тижнів у кризовій топці нашої покращеної економічної ситуації. Спочатку компанією ширилися чутки, що у нас можливі якісь фінансові негаразди, потім нам не виплатили зарплатню, приблизно одночасно з цим ми перестали бачити наше керівництво, а незабаром відключили Інтернет. Десь на цьому моменті я зібрав свої речі і написав заяву на звільнення. А вже наступного дня майже з самого ранку я сидів з друзями в улюбленому барі і святкував своє звільнення. Коли за кілька днів у тому самому барі подивився у гаманець і не побачив там практично нічого, зрозумів, що час шукати нову роботу. І тут мене чекало доволі прогнозоване розчарування. Роботи не було. Я перетинався зі знайомими, ми йшли пити каву (переважно за мій рахунок), вони ставили на стіл допиту філіжанку, і скрушно хитаючи головою говорили щось на кшталт: «Так, так, звичайно ж, я пам’ятатиму щодо тебе, але ж ти знаєш, яка у нас ситуація… Марина досі не може прийти до тями, що на Різдво ми не поїдемо до Чехії…».

Приблизно так воно все далі і йшло — дні за днями, тижні за тижнями. Аж раптом на мій імейл прийшла така неочікувана відповідь на давно розіслане резюме. Один банк шукав піарника. Що за робота не уточнювалось, але назва банку вражала. За п’ять хвилин я вже туди зателефонував. Там мені підтвердили цю інформацію і запропонували під’їхати. Так я і опинився на прийомі у мого майбутнього роботодавця — Василя Петровича Загоруйка, людини, за його ж власною характеристикою, всебічно розвинутої в усіх галузях народного господарства.

І все було б чудово, якби не те, для чого саме потрібен був піарник. Справа в тому, що Василь Петрович очолював відділ повернень кредитів, простіше кажучи — координував роботу колекторів банку. З огляду на ситуацію, яка склалася в країні, даний відділ очевидно мав всі шанси стати одним з найперспективніших. Звідси можна зрозуміти і той розмах, з яким узявся Василь Петрович за його розвиток. Одним із результатів його активності стало бажання мати піарника у відділі. Йому, як людині старого гарту, — а було йому вже за п’ятдесят — здавалось абсолютно слушним, що у кожній справі мають бути свої ідеологи та агітатори.

Хоч би як там було, але за результатами співбесіди цю посаду було таки запропоновано мені. Вже не знаю чим, але чимось я сподобався своєму майбутньому шефові! Здається, так завжди буває тоді, коли ти перебуваєш у роздумах, чи воно тобі реально треба. Зрештою, я назвав зарплату у півтора рази вищу від запропонованої Загоруйком, як умову моєї у нього роботи, з абсолютною упевненістю вважаючи, що наша розмова на цьому й закінчиться. Василь Петрович щось пробуркотів під ніс і сказав, що дасть відповідь до кінця тижня. На тому й розійшлися. Вийшовши з банку, я відчув якесь полегшення, оскільки був упевнений, що більше ніколи не почую Василя Петровича.

Минуло кілька днів. Якось в обідню пору заволав мобільник, і коли я взяв слухавку, то, на мій подив, почув голос Загоруйка.

— Звичайно, ваші умови є… як би то сказати, завищені, — почав він після привітання. — Проте… — і тут він сказав те, чого я від нього зовсім не чекав. — Ми вважаємо, що не можемо так просто розкидатися справжніми спеціалістами, яким, я впевнений, ви є, і тому… ми приймаємо ваші умови.

Від здивування я, здається на мить, втратив мову:

— Ви приймаєте мої умови? І погоджуєтесь на ту суму, яку я озвучив?

— Так, приймаємо і погоджуємось. Але гадаю, що вам доведеться підтвердити роботою нашу довіру.

— Так, звичайно, я розумію.

— От і добре. Чекаємо вас завтра о дев’ятій ранку з необхідними документами.

Коли наступного дня я зустрівся з моїм нинішнім шефом, Василь Петрович стисло виклав своє бачення моєї роботи у відділі. Бачення приблизно співпадало з баченням члена 27-го з’їзду КПРС ролі Радянського Союзу на світовій арені. З одного боку нас, себто очолюваний Василем Петровичем відділ, повинні були боятися, з іншого — Василь Петрович вирішив психологічно налаштувати потенційну «аудиторію» на краще сприйняття нашої роботи і до «конструктиву» у «співпраці» з нами. Уважно вислухавши і старанно занотувавши настанови Загоруйка, я з вдячністю покивав головою, подякував за відкриті істини та висловив палке бажання взятися до роботи негайно. Василь Петрович відразу ж порекомендував мені паралельно з розробкою загального плану піар-компанії зайнятися і більш реальними справами, зокрема, підготувати кілька зразків якоїсь візуальної агітації, на що я, знову ж таки вдячно хитнув головою.

Потім ми пішли дивитися моє робоче місце. Зайшли до великої кімнати, де товклося багацько люду, і Василь Петрович показав кудись у куток — там і мало бути моє робоче місце. Подякувавши Василю Петровичу і отримавши від нього легке поплескування по плечу, я, не гаючи часу, почав розбирати свої пожитки.

Що ж, у мене з’явилася нова робота і я планував затриматися на цьому місці, принаймні до кращих часів. Чітко зрозумівши зі свого попереднього трудового досвіду, що основне — не якість твоєї роботи, а те, як її оцінює керівництво, я вирішив цілком орієнтуватися на смаки пріснопам’ятного Загоруйка і тому почав студіювати сайти, на яких ішлося про агітацію часів соцреалізму.

Результатом моїх пошуків став плакат із зображенням щасливої колгоспниці зі снопом пшениці. Кілька чарівних пасів у фотошопі, і навзамін напису про красу соціалістичної праці з’явився абсолютно сьогоденний «Віддай кредит — живи щасливо». Потім ще був плакат з молодим агрономом з чесним та мужнім обличчям. Трохи покрутившись на стільці я знайшов, як мені здалося, адекватний слоган і до цього плакату — «Робота коректора заслуговує на повагу та любов». До того ж, у мене визрів ще один, направду поки без візуального супроводу, слоган, який вважав одним із найгеніальніших від початку моєї роботи на новому місці: «Взятий кредит — це ваша доля, а неповернений кредит — це ваш вирок». Дуже втішений результатами своєї роботи, я до кінця першого дня на новому робочому місці та половину наступного працював із піар-планом, після чого вирушив до Василя Петровича продемострувати свої розробки.

— М-да, — протягнув Василь Петрович, відсовуючи від себе роздруківку проекту плакату з екс-колгоспницею, що в новому житті вчасно повернула кредит.

— М-да, — протягнув він ще довше після кількох хвилин мовчазного споглядання мого плаката з агрономом-колектором. — М-да, — втретє вимовив він, прочитавши мій безсмертний слоган.

— Ну що ж, — озвався після досить довгої паузи Загоруйко. — В принципі так, певний базис є… — здається, на цих словах я нечутно полегшено видихнув.

— Проте… — тут Василь Петрович хитнув туди-сюди головою, — дечого й не вистачає. Так мені здається. Не вистачає певної життєвості. Можливо тому, що ти, очевидно, ще трохи не в курсі всіх нюансів нашої професії.

Тут він знову замовк, про щось задумався, після чого продовжив:

— Можливо, було б добре, аби ти спочатку подивився, як ми працюємо, що таке наша робота… Це додало б тобі, скажімо, певного досвіду… Що скажеш?

Я лише мовчки знизав плечима. Цього було достатньо, аби Загоруйко комусь подзвонив і попросив зайти. За хвилю до кімнати ввійшов широкоплечий, майже під два метри зростом, парубійко. Про таких журналісти люблять казати: «характерної зовнішності». Хоча було у тій зовнішності щось таке, що непомітно підкуповувало. Зиркнувши на мене, парубійко запитально глянув на мого і, очевидно, свого шефа.

— Петрович, викликали?

— Так, — Василь Петрович ствердно кивнув головою. — Викликав. Знайомтесь — це Семен, а це — Андрій.

Так і відбулося моє знайомство із Семом, як в подальшому я його зватиму. А в цю хвилину Семен дивився на мене з виглядом людини, якій, ні сіло ні впало, звалився на голову додатковий гембель. Василь Петрович тим часом коротко розповів мені про Семена, який, звичайно ж, виявився працівником колекторського відділу, а також коротко ввів Семена у курс наших справ.

— Розумієш, Семене, цілком очевидно, що Андрій профі у своїй справі. Проте йому не вистачає досвіду. Йому просто на все це треба подивитися, як воно виглядає зблизька, на правду життя, так би мовити. Ось тому я і викликав тебе. Я би хотів, аби Андрій трохи попрацював разом з тобою, очевидно, це буде корисний для нього досвід.

— Попрацював колектором? — перепитав я Василя Петровича.

— Ну, звичайно, мова не йде про повноцінну роботу. Ти виступатимеш як спостерігач — на все дивитимешся збоку. Але для чистоти експерименту для оточуючих ти будеш повноцінним працівником. А згодом, тижнів так за три, ти знов повернешся до своєї піарівської роботи…

Загоруйко сказав ще кілька напучувальних слів, після чого ми з Семом подякували йому за виявлену довіру і вийшли з кабінету. Де опинилися сам на сам.

— Слухай, реально я не був ініціатором цього рішення… — знічено знизав плечима я.

— А… — махнув рукою Семен, — Вася завжди цим славився. Щось вигадати, аби іншим розгрібати.

Я спитав Сема, чи варто мені якось підготуватися до моєї нової місії, на що він знову махнув рукою і сказав, що завтра я сам все побачу «наживо». На тому ми і розійшлися, домовившись, що Сем заїде за мною вранці, і ми відразу ж поїдемо працювати з нашими клієнтами.

Наступного ранку прокинувся, бо мій телефон розривався. Звичайно ж, це був Семен. Він уже чекав на мене внизу у машині. Бризнувши в обличчя холодною водою і щось хапонувши на бігу з холодильника, я спустився вниз, де побачив бадьорого, сповненого енергії Сема.

— Привіт, — потиснув мені руку, зблиснувши білозубою, майже, голлівудською усмішкою, і додав. — Ну що — готовий побути в моїй шкурі?

— Готовий чи не готовий, вибору у мене особливого немає. Та й у тебе, здається, теж. Поїхали.

— Окей, поїхали, — кивнув головою Семен, заводячи машину. Він широко відкрив вікно зі свого боку, потім дістав цигарки і закурив. Я ж заплющив очі, намагаючись ні про що не думати.

Вони сиділи рядочком на дивані, мовчки, з якимось внутрішнім спокоєм спостерігаючи за нами. Симпатична, зовсім молода сімейна пара. Здається, вони взяли кредит на квартиру. Квартира була невеличка, однокімнатна. Вони купили її, коли одружилися. А одружилися за кілька місяців після того, як познайомилися. Потім все як завжди — проблеми на роботі, а можливо й переоцінка своїх можливостей — і з виплатою кредиту почалися проблеми.

Семен щось довго і енергійно розповідав їм, намагаючись бути агресивним, але принаймні тут, з цими людьми, це йому вдавалося не дуже добре. Наостанок, очевидно зрозумівши безрезультативність своїх слів, Семен вирішив натиснути на больову точку. Він сказав, що знає, де працює молодий, і зазначив, що нам доведеться просто зараз вирушити до нього на роботу, аби переговорити з його керівництвом. Очевидно, це таки подіяло на хлопця — він підхопився з місця, почав щось голосно заперечувати Семену. А той, відчувши, що таки намацав слабину, почав дедалі більше заводитися. І в якийсь момент вже перестав бути тим симпатичним здоровилом, яким я його вважав від початку нашого знайомства. Навіть більше — мені стало гидко, по-справжньому гидко через те, що я тут, у цьому місці, і дозволяю йому так розмовляти з цими людьми. А Семен і той хлопець тим часом вже почали кричати один на одного, і в мене виникло бажання просто піти звідси. Аж раптом дівчина, що до того мовчки сиділа на дивані, рвучко встала, підійшла до свого чоловіка, і, обійнявши його за плечі, поцілувала. Без слів, ніжно торкнулася губами його щоки, ніби промовляючи «заспокойся любий, все буде добре». А потім вже, звернувшись до нас, сказала, що ніяких проблем немає, вони віддадуть банку цю свою квартиру, оскільки справді не мають зараз грошей для погашення кредиту. Їм треба лише трохи часу аби зібрати речі і підшукати житло, але вони не змусять нас довго чекати. А потім вона знову заспокійливо обійняла за плечі свого чоловіка, який якось одразу притих і обм’як.

— Ну чого ж ви так одразу, — якось ображено видушив із себе Семен, знову перетворившись на доброго здорового телепня, якому було за це страшенно незручно.

Потім він забелькотів, ніби вибачаючись, що не треба цих необдуманих вчинків, що він теж розуміє ситуацію, що вони мають спробувати якось викрутитися без втрати квартири. Молоді у відповідь мовчали, зрештою, Семен сказав під ніс щось зовсім невиразне, після чого швидко попрощався і, не чекаючи відповіді, попростував до дверей. Я теж швидко попрощався, щоб вискочити з квартири. При виході я ще раз кинув швидкий погляд на молодих — вони так само взявшись за руки сиділи на дивані. І я посміхнувся. Тому що насправді, ми з усіма проблемами були лише дрібницею у їхньому житті. Нікчемною дрібницею у порівнянні з тим, що вони реально мали. І я навшпиньках, аби ніяк не відволікати їх одне від одного, вийшов з кімнати услід за Семеном.

Ми спустилися, не сказавши одне одному жодного слова, і лише, коли сіли в машину, я порушив мовчанку:

— Двадцять днів, — мовив я, відкинувшись на сидінні.

— Що — двадцять днів?

— Петрович сказав, що я маю займатися цією хернею три тижні. Тобто двадцять один день. Зараз вже минуло майже півдня. Вважай, мені ще лишилося лише двадцять днів.

Сем якось прикро на мене глянув:

— Ти б краще не рахував дні, — мовив він.

— Чому?

— Тому що ніхто з нас не знає, що трапиться завтра. Коротше кажучи, поїхали далі. Сьогоднішній день, між іншим, ще не закінчився.

До кінця дня ми встигли побувати ще у кількох людей, проте я й далі перебував під враженням від цієї першої у моєму колекторському житті зустрічі. Настрій у мене від того всього лише погіршувався. Семен, крім розмов з клієнтами, практично нічого не казав, лиш сердито сопів, коли після чергових відвідин сідав у машину. Нарешті, майже о п’ятій вечора мене це все по-справжньому дістало і я запропонував Семенові піти чогось випити. Семен одразу ж погодився.

Ми мовчки сиділи за барною стійкою. Кожен думав про своє, хоча, можливо, ми просто вже забагато випили:

— Пішли звідси, провітримося, — раптом запропонував Сем, ставлячи на стіл вже порожній кухоль з-під пива. Ми вийшли на вулицю. Зовсім поряд був оглядовий майданчик, з якого відкривався непоганий краєвид на нічне місто. Туди й подалися. На майданчику майже не було людей, ми стояли ледь похитуючись від випитого і дивилися вниз на блимаюче вогнями місто. Неговіркий Семен після добрячої порції алкоголю розбалакався, вочевидь його тягнуло поділитися зі мною своїми думками.

— Ти сам звідки? — спитав Семен.

— Ну як тобі сказати… Народився не тут, але живу в цьому місті стільки, що іноді навіть забуваю, що я не звідси…

— Я теж не тутешній, — відповів на єдину почуту з моєї відповіді фразу Семен.

— І звідки?

— А неважливо, — махнув рукою він. — Там вже зараз практично нікого не лишилося.

— Якісь родичі?

Семен ще раз махнув рукою:

— Горілка їм родич…

Я вирішив дещо змінити тему розмови:

— Тобі це місто подобається?

Семен знизав плечима:

— Жити можна. Зелень, високі пагорби, річка… Зрештою, я більше майже ніде й не був. Хоча… Коли на це місто отак, згори, дивлюся — зовсім інше бачу.

— Що саме?

Сем тицьнув у бік міста незапаленою цигаркою:

— Ти хоч знаєш, хто у цьому місті живе?

— Ну як — хто живе?.. Мешканці, містяни, міщани, якщо хочеш.

— Ні, — заперечно похитав головою Семен. — Тут живуть боржники. Боржники і їхні кредитори.

— Боржники і їхні кредитори, Семене, живуть в іншому місці.

— Це де?

— Не знаю. Але не тут. В раю не може бути боржників. А ми з тобою зараз в раю.

Семен засміявся і поплескав мене по плечу.

— Ти здається допився, друже.

— А мені здається, ти став занадто говірким, мій друже.

І ми одночасно зареготали, голосно та безжурно, як можуть сміятися два чоловіка у доброму гуморі напідпитку. Коли ми прощалися, Семен простягнув мені ручищу і попросив, аби я називав його Семом. «Мене назвали на честь діда Семеном, але друзі завжди кликали Семом», — додав він.

Наступний день був мало чим примітний. У нас, чи радше у Сема, як я його тепер називав, була довга розмова з власником китайського джипа, що здається не мав жодного уявлення про те, як йому віддавати взятий «під машину» кредит, проте, просто із шкіри ліз, аби переконати нас у тому, що він невдовзі розрахується. Щойно Сем відкривав рота, власник китайського лайна встигав вставити з десяток слів про те, що нам немає чого турбуватися, що у нього круті зв’язки і багато цікавих ідей, і що скоро він дуже круто підніметься. Під час цих безкінечних балачок з’ясувалося, що він ніде не працює. Але ось тепер, за його словами, він має поїхати до якогось знайомого і взяти у нього трохи грошей на розкрутку, бізнес незабаром приноситиме прибуток, і борг буде погашено. На все це Сем скептично хитав головою, на що співбесідник розпалювався ще більше і мов по замкненому колу знов починав розповідати про свого друга, прибутковий бізнес та інше. Зрештою, ми зійшлися на тому, що дамо йому кілька днів, після чого з полегшенням попрощалися.

Наступні зустрічі відбувалися приблизно в тому ж режимі. Якоїсь миті ця моя робота здалася рутиною, і саме тоді ми вирішили завітати ще до одного боржника. Влад, так його звали, за словами Сема, був унікальний у своїй гіпертрофованій типовості. По-перше, у Влада хронічно ніколи не було грошей. А грошей у Влада не було з однієї простої причини — він, між іншим цілком виправдано, вважав, що життя не варте того, аби заробляти мало. А оскільки заробляти багато, зрештою як і мало, він не вмів, то й вирішив взагалі не працювати. Якось він побачив у вітрині одного з магазинів досить дорогий мобільний телефон. На який, звичайно ж, у нього не було грошей. Але в наступній вітрині, а це була вітрина якогось українського банку, він побачив запрошення брати кредити. Влад пройшов рівно два метри, аби зайти до офісу цього банку. І ось пройшло зовсім небагато часу, а в його кишені вже грав модну мелодійку новенький мобільний, а на душі було відчуття ніби він виграв джек-пот. І відчуття не обдурило Влада — вже зовсім скоро він їздив на новенькому авто, яке, звичайно ж, було придбано в кредит, який він навіть помалу виплачував, взявши ще один кредит. А ще за якийсь час у нього з’явилася і новенька квартира. Як він планував виплачувати цей кредит — так і лишилося нез’ясованим, оскільки невдовзі вдарила криза, і у Влада почалися проблеми, а слідом за проблемами прийшли ми. Просто до нього на квартиру.

Отже, ми сиділи з Семом у вітальні квартири. А навпроти нас були очі. Прекрасні дівочі очі, власницею яких була не менш прекрасна у всіх відношеннях дівчина на ймення Віка. Як з’ясувалося буквально п’ять хвилин тому, Віка була співмешканкою Влада. Коли ми подзвонили до нього у квартиру, нам відкрила саме ця висока довгонога дівчина з красивими очима. На наше запитання де Влад, вона відповіла, що не бачила його вже два дні і що взагалі більше не бажає його бачити, оскільки він — свиня. Можливо, вона справді вважала його свинею, але, вочевидь, це абсолютно не вплинуло на її бажання врятувати Влада від усіх напастей цього світу. Можливо я помилявся, але, як на мене, поведінка Віки вказувала саме на це. Ми вже півгодини розводились із Вікою з приводу того, куди Влад щез, коли може з’явитися, і де його теоретично можна було б знайти, але так і не отримали від неї якоїсь путньої інформації. Або Влад справді був дуже втаємниченою особою, у що не вельми вірилося, або все ж таки хтось намагався врятувати його дупу.

— Але вам справді немає сенсу його вигороджувати, він вас не вартий, — здається, я всоте повторив цю фразу.

— Не ваша справа, — відповіла Віка, закопиливши губу.

— Ти розумієш, що він тебе підставив? Лишив розхльобувати всі ці проблеми? — втрутився Сем.

— Це не ваша справа, — так само вперто, відвернувшись до стіни, повторила Віка.

— Послухай, ми не заподіємо йому нічого поганого. Ми просто хочемо, аби і у тебе, і у нього все було гаразд, — продовжував тиснути Сем. — Дай нам якісь його нинішні контакти, підкажи, де він зараз може бути, ти ж розумна дівчинка…

Віка, відвернувшись, мовчала, час від часу голосно і злісно сопучи.

— …Він просто тебе використав. А потім взяв і звалив зовсім. Просто кинув тебе, — не вгавав, закручуючи ситуацію Сем.

На цей раз реакція іншої сторони була просто миттєвою.

— Та пішов ти, — чітко артикулюючи кожне слово сказала Віка, дивлячись Сему просто у вічі. Сем сапнув носом, наче отримав удар під дих, наступної миті він скочив на ноги, його очі несамовито зблиснули, проте він стримався, лише ледь чутно вилаявся. Віка майже одночасно з Семом зірвалася на ноги, проте замість щось відповісти, вона схопила з дивана, на якому сиділа, сумочку. Буквально за один мент вона витягнула з неї щось невеличке і блискуче і пирскнула цим в обличчя Семові. Наступної миті мені здалося, що в кімнаті просто не стало повітря. Потім я побачив Сема, який, наче від потужного удару в живіт, склався навпіл. Очі його були вирячені, рот відкритий, звідти капала слина чи навіть піна.

— На… фіга… газом, — почув я його здушений голос.

Віка не відповіла. Вона дивилася на все широко розплющеними очима дикої кішки. А Сем раптом вирішив підійти до неї ближче. Отак, практично не розгинаючись, з цівкою слини з рота, з практично незрячими від сліз очима він таки спромігся зробити один крок вперед, як йому здавалося, в бік Віки. Що, зрештою, в нього вийшло геть погано, тому що він перечепився через журнальний столик, що розділяв його із Вікою, і всією масою впав на скляну, прозору поверхню, яка під його вагою розлетілася на друзки. Ми з Вікою, здається одночасно, закричали. А Сем після свого карколомного падіння залишився лежати нерухомо на підлозі серед уламків розбитого столу долілиць. І раптом я побачив, як з-під голови Сема на килим починає просочуватись кров. Я став перед ним навколішки і спробував обережно підняти його голову, проте одразу ж відчув на пальцях щось слизьке та липке. Майже одночасно десь із глибини мого шлунка піднявся спазм, і мені здалося, що я зараз виблюю просто тут — на цю підлогу, на Сема, на килим. Проте Віка теж опустилася навколішки навпроти мене — по інший бік нерухомого Семового тіла і міцно обхопила голову бідолахи своїми руками, що в свою чергу дало мені змогу, по-перше, оговтатись, по-друге, обхопити його за плечі і перевернути на спину. Можливо, в таких умовах це не було абсолютно правильним кроком, проте дало нам змогу нарешті побачити Семове обличчя, половина якого була заюшена кров’ю. І саме у цей момент Сем відкрив очі. Якусь мить він здивовано дивився на нас, потім провів рукою по чолу, ще більше розмазавши по ньому кров, глянув на свою руку, потім, втупившись затуманеним поглядом у Віку, спитав:

— Ти що — здуріла?

Віка нічого не відповіла. Стоячи коло нього навколішках, вона обережно витирала його обличчя хусточкою. Сем покрутив головою, ніби намагаючись позбутися її допомоги, проте вона продовжувала витирати його обличчя, і за хвилю, коли слідів крові на ньому стало значно менше, ми змогли роздивитись його травми — виявилось, при падінні він примудрився розпелехати собі брову, що й призвело до таких сумних наслідків. Причому, розсічення було досить глибоким, тому що кров з рани не переставала цебеніти. Проте якихось інших видимих ушкоджень, принаймні на мій погляд, у нього не було.

— Жити будеш, — підсумувала мої думки Віка, продовжуючи витирати обличчя.

— Ти… — прошипів Сем, намагаючись вкласти в одне це слово всю свою зневагу до дівчини. Проте нічого у нього не вийшло, реально він зараз був кумедним, цей здоровило на підлозі. І ми обоє з Вікою пирснули зі сміху, на що Сем лише прогарчав щось і затих.

Зрештою, сяк-так кров Сему нам вдалося зупинити, тому вирішили не їхати в лікарню зашивати рану, просто треба було відвезти Сема додому, аби він трохи очуняв. Машиною взявся керувати я, і попри сумніви Сема, що з моїм керуванням ми не швидко доберемося до його житла, таки дісталися до нього без пригод. Квартира у Сема, попри мої очікування побачити якийсь міні-тренувальний зал, виявилася досить-таки затишною, чистою і світлою. Сем тримаючись за голову, пошкандибав до ванної, я пішов на кухню з надією знайти щось їстівне, і тут лише до мене дійшло, що Віка приїхала з нами до Сема. Вона саме порядкувала на кухні.

— Віка, перепрошую, я думаю, що нині всі були неправі… — почав я.

— Ну якщо говорити чесно, то ви мене зі своїм товаришем — як його, до речі, звати, Сем здається? — просто дістали. Але я теж… того… — Віка зітхнула.

— Якщо чесно, — продовжив, — я і Сем, гадаю, дуже вдячні вам за допомогу, яку ви нам надали…

— Та нічого, зрештою, це ж з моєю «допомогою» все і трапилося…

— Ну, не будемо вже повертатися до пройденого. Думаю, зараз ми вже можемо впоратись і самі, тому можете спокійно їхати додому відпочивати. Я зараз викличу таксі…

— Я нікуди не піду, доки не переконаюся, що із Семом все добре, — категорично заперечила Віка.

— Гадаю, особливої небезпеки немає…

— Ще раз кажу, — мовила вона, карбуючи кожне слово, — поки я не буду переконана, що із Семом все гаразд, я нікуди звідси не піду.

У цей час із ванни саме вийшов Сем.

— Семе! — гукнув я йому з кухні. — Віка хоче лишитися доглядати тебе, ти як?

На його обличчі відбилися якісь непрості роздуми, зрештою, він глухо буркнув «хай робить, що хоче» і щез у кімнаті, грюкнувши дверима. Буквально відразу з кімнати почулося потужне хропіння.

Я трохи потинявся в роздумах коридором-кухнею, і зрештою прийшов до висновку, що було б непогано завершити сьогоднішній день, хильнувши чогось міцного. Всього кілька хвилин у мене пішло на те, аби знайти недопиту пляшку вподобаного Семом коньяку, ще пару хвилин на те, аби знайти пару келихів.

— Полікуємо нерви? — мовив я, помахавши келихами і пляшкою перед Вікою, яка продовжувала щось робити на кухні.

— Бачу, ти часу не марнував, — мовила Віка.

— Я просто шукав, чим би нас усіх заспокоїти, — мовив я.

— Усіх? Здається один уже заспокоївся у себе в кімнаті.

— Але ж лишилися ще двоє.

— О-ля-ля, ти хочеш мені щось запропонувати?

— Просто випити коньяку.

— Ну що ж, давай просто вип’ємо коньяку, — мовила Віка, вмощуючись на стілець за кухонним столом.

Я розлив коньяк і ми дзенькнулись келихами:

— Ого, він реально міцний, — похитала головою Віка.

— Зрештою, він таким і має бути. Справжній коньяк…

— Ти давно на цій роботі? — раптом спитала вона.

— Можеш не вірити, але це не моя робота. Я мав працювати як піарник, але мій керівник вирішив, що для більшого досвіду мені варто попрацювати трохи колектором.

— І скільки ти так працюєш?

— Скоро вже буде тиждень.

— О, ти вже майже профі, — засміялася вона.

— Майже, — гмукнув я. — Це не та професія, в якій хочеться бути профі. Принаймні мені.

Ми якусь хвильку помовчали, потім я спитав Віку:

— Слухай, а звідки ти взяла такий ядучий сльозогінний газ? Такої гидоти я ще не зустрічав.

— Був у мене колись один залицяльник з якоїсь силової структури. Подарував на восьме березня. Після того я з ним більше не зустрічалася.

— Ясно, — кивнув я головою, розливаючи залишки коньяку.

Ми знов дзенькнулись келихами, кілька хвилин погомоніли про те, про се, потім я спитав, чи давно вона зустрічається з Владом.

— Півроку, — відповіла Віка, задумливо крутячи келих в руках. — Одного разу підвіз з нічного клубу, у мене був дуже кепський настрій, а він виявився веселим хлопцем. Можливо, все, що ви про нього казали сьогодні — це правда — він справжній авантюрист, від нього лишаються самі проблеми, але з ним було легко, дуже легко. Якийсь час. У мене тоді саме був дуже тяжкий період у житті. І якби не він, — не знаю, що би тоді робила. А так — ось бачиш, — живу, і навіть майже весела.

Віка вмовкла, а потім залпом допила рештки свого коньяку. Я одразу ж підхопився і з якоюсь нетверезою гарячковістю почав обнишпорювати шафи у пошуках ще якогось спиртного.

— Зараз ще щось знайдемо, — мовив я, зазираючи в чергову шафу. — А щодо нас з Семом — повір, ми не ті люди, які могли б заподіяти якесь лихо Владу. І це — чистісінька правда.

— Дякую за щирість, — відповіла Віка. — Але я справді не знаю, де він зараз…

— Ну і закрили тему.

— Закрили.

— Здається питво вже закінчилося. Але я зараз збігаю швиденько до магазину. Він тут поруч.

Віка заперечно похитала головою:

— Якщо нема, значить нема. Отже, не судилося.

— Я за хвильку вже буду тут!

— Ні, — твердо хитнула головою Віка, і додала. — До того ж, я хочу зготувати для цього інваліда щось поїсти на ранок.

— Ти хочеш тут залишися?

— Принаймні побути ще кілька годин. Хочу доглянути його. Звичайно, якщо ти не заперечуєш. Обіцяю, я нічого тут не вкраду.

— Та без проблем, лишайся. Ти за нього так переживаєш…

— Вважай, я розбила цьому чуваку голову.

— Гадаю, йому це не вперше. Хоча, звичайно, буде непогано, якщо за ним хтось нагляне…

— От і я за це. Двері, як буду йти, зачиню.

— Домовились.

Я швидко зібрався, і коли Віка вже закривала за мною двері, дихнувши коньячними випарами, зробив спробу цмокнути її в щоку, проте, вона ухилилася, засміявшись.

Коли наступного дня я ранком завітав до Сема, який чомусь вперто не брав мобільного, двері мені відкрила Віка.

— Сем досі не очухався? — спитав я стурбовано.

— Привіт, чуваче, — почув з-за спини Віки знайомий Семів бас.

— І тобі привіт, друже. Я дивлюся тобі покращало?

— Таки так.

— Ну тебе ж лікувала така прекрасна дівчина…

— Віка мені реально допомогла, — напрочуд серйозним тоном відповів Сем.

— Хто б сумнівався, — засміявся я.

У цей момент рушник, який Віка перекинула собі через плече, досить відчутно хльоснув мене по пиці. Пам’ятаючи про те, що напередодні сталося з Семом, я вирішив не жартувати на небезпечні теми і мовчки пройшов на кухню, вигляд якої справив на мене цілком приємне враження — все було прибрано, посуд вимито, на плиті стояла пательня з якимось їдлом.

— Дивлюсь, у тебе з’явився справжній помічник по господарству, чи скоріше помічниця… — мовив я, обертаючись до Сема, що далі ніяково тупцяв у коридорі.

— Андрію, покинь приколюватися, — прогудів Сем. — Мий краще руки та пішли снідати…

Після сніданку Сем вирішив поділитись зі мною цілком прогнозованою новиною. Віці не було куди повертатися, квартира, на якій ми вчора з нею говорили, була Владова, чи скоріше вже тепер нашого банку, тому, власне, Сем і вирішив подати, за його словами, Віці «руку допомоги», і запропонував пожити трохи у нього. Чесно, в цей момент я був радий за Сема, і, можливо, навіть по доброму йому заздрив з огляду на своє теперішнє самотнє існування.

Через кілька днів ми мали повторно навідатись до тієї молодої пари, з візиту до якої і почалося моє колекторське буття. Мені справді дуже не хотілося їхати до них знов, і десь в глибині душі я сподівався, що Сем забуде за цих молодих людей. Але… Сем не забув, і ми таки поїхали до них. Проте на нас чекала несподіванка — просто біля їхнього під’їзду стояв уже знайомий нам диван, на якому просто тут, внизу біля будинку, сиділо двійко наших молодят. Поряд стояло ще якесь домашнє начиння, їхні речі.

Ми з Семом привіталися і, звичайно ж, спитали, що з ними трапилося. Молодята одразу ж розповіли, що сьогодні вранці до них заходили якісь люди з нашого банку, в результаті чого вони опинилися з пожитками на вулиці.

— А вони точно були з нашого банку? — перепитав Сем.

— Вони так сказали, — відповіла молода. — Всі на одне обличчя, спортивної статури. Сказали нам вибратися з квартири за п’ять хвилин.

— Як забратись?!

— Сказали, що квартира вже продана іншим людям і ми повинні виселитися.

— Як продана? — здивовано стенув плечима Сем і спитав скоріше самого себе. — Чому нам ніхто в конторі про це не сказав?

— Ну ось бачите, як воно вийшло… Довелося виселятися.

— І куди ви плануєте податися? — спитав я.

— Ну ми ще точно не знаємо, — відповів молодий чоловік невпевнено. — У нас є одні знайомі. Правда, у них маленька дитина…

— Немає нам куди йти, — коротко підсумувала дівчина.

— Ясно… — глухо відповів я і, помовчавши якусь мить, додав. — Вибачте, коли…

— Перестаньте, — перебила мене дівчина. — Ви ж тут ні при чому.

Я опустив очі долу і якийсь час мовчав, потім мигцем глянувши на Сема, знову звернувся до дівчини:

— А знаєте, у мене для вас може бути одна пропозиція…

— Я дивлюся, що ти — сама доброта, — мовив Сем, сьорбаючи зелений чай. Був пізній вечір. Якось непомітно за збиранням моїх пожитків і перевезенням їх до Семової квартири минуло півдня. Добре, що на моє прохання пожити в нього, Сем майже не замислюючись відповів «так». Зрештою, з того часу, як він почув про моє рішення віддати цим молодятам у тимчасове користування моє однокімнатне помешкання, яке друзі лишили мені на час свого перебування в Америці, він майже нічого не сказав, крім цього «так». За що, власне, я йому був страшенно вдячний. І от тепер, коли молодята були влаштовані, а я, своєю чергою, став новим постояльцем Сема, він вирішив таки поговорити на цю тему.

— Я не добряк. Просто мені здається, що я мав щось для них зробити.

— Ти відчував перед ними якусь провину?

— Думаю, слово провина тут не зовсім доречне.

— Так у чому ж річ? Ми зробили все, аби їм допомогти. Очевидно, це таки їхня проблема, що вони взяли кредит, який не змогли віддати. Можливо, вони просто погано порахували. Ну така вже їхня кредитна історія.

— Ти все правильно кажеш. Така їхня кредитна історія. Проблема лише в тім, що у кожного з нас — у тебе, у мене, у Віки є подібні історії.

— Ти взяв у когось кредит, який не можеш віддати?

— Семе, я кажу не про грошові зобов’язання…

— А про що?

— Довго пояснювати. Давай поговоримо про щось інше. До речі, весь час хочу тебе спитати — ти не проти, якщо я розставлю деякі свої речі у коридорі?

— Звичайно ні. Роби, що вважаєш за потрібне. Зрештою, тепер ти разом з нами платитимеш за цю квартиру. Я все правильно кажу, Вікусь?

— Саме так, — подала з кімнати голос Віка. — І нехай акуратно користується туалетом і душем…

Мені пощастило, що квартира, яку знімав Сем, була двокімнатною, і у моє особисте користування була виділена ціла кімната. Семен виявився у побуті набагато легшою людиною, ніж здавалося на перший погляд, що ж до Віки, то вона стала справжньою душею нашої невеличкої компанії. До того ж, якщо вона була в гуморі, то могла приготувати щось справді смачненьке, що у моєму досі холостяцькому побуті була річ абсолютно не зайва. Якщо підсумувати, то мій переїзд до Сема спочатку сприймався як вимушений крок, однак за кілька днів почав скидатися на такі собі гостини у добрих друзів. З часом, звичайно, ми могли надокучити одне одному, але у перші дні та тижні після мого заселення наші стосунки були майже ідеальні.

Стояли прекрасні безвітряні вечори, не холодні і не жаркі, саме такі, коли можна гуляти хоч цілу ніч. Що ми зрештою і робили. Зазвичай влаштовувались на відкритих майданчиках недорогих кафешок, намагаючись вибирати якісь малолюдні місцини, повільно потягували пиво і говорили про що завгодно, уникаючи лиш теми роботи. Саме моя теперішня робота була, мабуть, чи не єдиною ложкою дьогтю в нашому майже безжурному житті. Я лічив кожен день, що відділяв мене від кінця випробувального терміну, встановленого Василем Петровичем, причім все це починало набувати форм якоїсь параної, коли я по кілька разів на день згадував і прокручував у мозкові, скільки мені ще лишилось до закінчення мого колекторського життя. Якісь невеселі думки, очевидно, діставали й Сема, одного разу він навіть був прохопився про те, що ось нашу роботу доручили відслідковувати чи навіть дублювати, зі сторони невідомо кому. Очевидно, він мав на увазі тих таємничих колекторів, які викинули на вулицю наших молодят, і про існування яких чомусь ніхто не знав на роботі.

Здається то був понеділок чи вівторок, я прокинувся від телефонного дзвінка. Дзвонив Василь Петрович Загоруйко, який чомусь терміново захотів бачити мене і Сема перед свої ясні очі.

— Хлопці, привіт, — привітався він, коли ми обоє зайшли до нього. — Тут термінова справа. У нас невеличкий форс-мажорчик. Там правоохоронні органи, на наше прохання так би мовити, одного придурка зловили, треба буде під’їхати і забрати його у них.

— А кого затримали? — перепитав Сем.

— Та видавав себе тут один за такого собі українського Робін Гуда. Розказував, як краще відкрутитись від повернення кредитів, ну і від нас теж.

— Ідейний?

Перед тим як відповісти Василь Петрович суворо глянув на Сема з-під окулярів:

— Ідейних зараз, Семене, вже немає. Як клас вимерли.

— А до чого тут ми? — озвався я.

— До чого? — повторив за мною задумливо Василь Петрович, ніби це питання його самого поставило у безвихідь. — До того… — на його обличчі на мить відбилась якась напружена розумова робота. — До того, що у нас зараз реальна проблема з людьми — всі у роз’їздах, хоч інкасаторів посилай. Виручіть, хлопці. Його просто треба забрати у ментів і доправити в один із наших офісів, аби з ним мали змогу переговорити юристи. І більше нічого. І чим швидше — тим краще. Тому що як він іще трохи побуде з цими орлами — потім кісток не збере. Не хочеться гріх, знаєте, на душу брати. Все ж таки жива людина. Сам би поїхав, якби тут розрулювати не треба було…

На цих словах Василь Петрович назвав нам адреси, звідки ми мали забрати і куди завезти нашого клієнта. Потім очевидно вирішив, що нам для чогось не зайве буде знати ще якусь інформацію:

— Його звати Грінченко. Грінченко Антон Дмитрович — ну того, кого ви маєте забрати, — зазначив Загоруйко, після чого на мить замовк, задумавшись, і додав. — Хлопці — вам все зрозуміло?

— Так, — відповів за нас обох Сем.

— Ну от і добре. Як то кажуть — до роботи.

За пару хвилин ми вже сиділи в машині.

— Знаєш, у мене таке відчуття, що ми все далі кудись падаємо, — промовив я, крутячи в руці пасок безпеки. — Принаймні я. І все почалося відтоді, як я влаштувався на цю довбану роботу…

— Чому це тебе так раптом пройняло? — глянув на мене запитально Сем.

— Тому що я, наприклад, не підряджався працювати конвоїром. Та, зрештою, я на багато що не підряджався на цій роботі…

Сем задумливо барабанив пальцями по керму:

— Ти знаєш, мені в усьому цьому теж багато що не подобається. І, можливо, десь на перспективу я би теж хотів поміняти роботу. Але зараз ми саме тут, на цій роботі, і мусимо робити те, що нам кажуть.

— Так, але працювати конвоїрами ми однак не підряджались…

— А ти чув, що сказав Загоруйко? Про те, що з ним зроблять менти? Повір мені, він не бреше. Тож давай просто зробимо те, про що нас попросили, а потім вже будемо думати, що нам робити у цьому житті далі. Добре?

Я нічого не відповів Сему. Просто клацнув паском безпеки. Сем любив швидку їзду.

Ми зупинились на околиці міста, в районі приміських озер. Саме тут при в’їзді на дамбу, що відділяла одне озеро від іншого, зупинилась міліцейська машина, біля неї стояли і курили кілька міліціянтів.

— Приїхали, — промовив тихо Сем, зупиняючи машину. Ми вийшли з машини і пішли в їхній бік.

— Привіт, — якось награно усміхаючись мовив, очевидно до старшого за званням міліціонера, Сем.

— Добрий день, — підкреслено офіційно відповів той.

— Ми від Василя Петровича, — уточнив Сем.

— Ясно, — якось знехотя відповів міліціянт і, кивнувши в бік своєї машини, додав, — ваш клієнт тут.

Я глянув у той бік і тільки зараз розібрав, що на задньому сидінні машини сидів якийсь чоловік.

— Ну що ж, давайте його пересадимо… — подав голос Сем.

Міліціянт без зайвих слів підійшов до машини і почав відкривати двері, але раптом зупинився і звернувся до нас.

— А з кредитом як? — запитав він.

— З яким кредитом? — нерозуміюче перепитав Сем.

— Василь Петрович знає… кредит на машину… щодо погашення… — пояснив уривчасто міліціонер.

— Нам Василь Петрович нічого не казав, — знизав плечима Сем.

— А, не казав, — повільно вимовляючи кожне слово почав міліціянт. — Ну, як не казав, то й клієнта немає.

З цими словами він зачинив двері машини. Сем почухав потилицю.

— Дзвони до Загоруйка, — підказав я йому.

Сем кивнув головою і, діставши мобілку, набрав нашого шефа.

— Василю Петровичу, — почав він розмову. — Тут міліція каже про якийсь кредит…

— Кредит на машину, — уточнив міліціянт. — Скажи що моє прізвище Супронюк. Ви обіцяли якось розібратися щодо відтермінування виплати…

Сем слухняно повторив сказане міліціянтом в трубу, після чого повторив вже сказане йому Загоруйком:

— Василь Петрович каже, що з кредитом на ремонт квартири проблем не буде.

Міліціянт зло сплюнув і вже виходячи з себе на підвищених тонах повторив:

— На машину. Ремонт квартири — це інша історія.

Сем слухняно повторив все це Загоруйкові. Після чого, наморщивши чоло, слухав шефа по мобілці. Нарешті розмова скінчилась, і, вимкнувши телефон, Сем повернувся до міліціянта:

— Василь Петрович сказав, що проблем і по цьому кредиту не буде. Попросив заїхати до нього на наступному тижні — він все вирішить, без питань.

— Ну от так би відразу, — задоволено кивнув міліціонер і, відкривши задні дверцята, витягнув звідти щупленького молодого чоловіка, який власне і був Грінченком Антоном Дмитровичем.

— Ви в курсі, що вже тричі порушили законодавство? — мовив він одразу, повернувшись до міліціянтів. Замість відповіді один з міліціонерів штурхонув його у спину в нашому напрямку.

— А зараз ви порушили його вчетверте, — додав Грінченко. Міліціонер голосно матюкнувся, потім махнув рукою нам на прощання, після чого обоє сіли у машину, аби вже за секунду щезнути за дамбою. А ми лишилися сам на сам з Грінченком. Він у той самий момент, як машина щезла з виднокола, повернувся до нас і знущально посміхнувся:

— Так ви хлопці що, — мої нові друзі?

— Щодо друзів, я би сказав, що це — перебільшення, — відповів Сем. — Але підвезти тебе — ми підвеземо.

— Дякую за пропозицію, але я не хотів би зловживати вашою добротою, — знов усміхнувся Грінченко. — Я можу і сам дістатися куди мені треба.

Сем обережно тицьнув вказівним пальцем хлопця у живіт.

— Давай домовимось так — ти будеш робити те, що ми тобі скажемо, і у твоєму житті буде значно менше неприємностей.

— З вашого вигляду не скажеш, що ви можете приносити неприємності, — не вгавав Грінченко. — Особливо ось цей добродій — тут він тицьнув пальцем у мій бік.

— Ми, можливо, й ні. Але знаємо людей, які на це здатні, — переконливо вимовив Сем. — Пара їх щойно звідси поїхала. Можемо їх повернути…

— Мені здається, що ви не такі…

— Сідай в машину! — виходячи з себе підштовхнув його до машини Сем.

Грінченко відлетів від нього, як пушинка, і вже, не очікуючи наступного штурхана, сам слухняно всівся у машину.

За півгодини ми в’їжджали в приміське селище, де за словами Загоруйка, мав розташовуватись спеціалізований юридичний офіс нашого банку. Проте чомусь вказаної шефом адреси наш GPS не показував. Трохи покружлявши, спинились навпроти магазина, аби спитати когось з місцевих.

— A-а, це там, де колишня військова частина, — муркнув дідок з червоним обличчям та носом кольору стиглої сливи. Дідок досить докладно розповів нам, як краще туди доїхати. Хвилин за сім ми вже були там. Перед нами — глуха стіна та заіржавілі металеві ворота. Сем посигналив, і за якусь хвилю ворота зі скрипом відчинилися. За ними ми побачили двох коротко підстрижених хлопців у спортивних костюмах. «Ну і юристи», — стиха мовив Сем, після чого вже голосно, звертаючись до них, прокричав, крізь вікно авто:

— Ми від Василя Петровича!

Один з чоловіків зробив нам знак, аби заїжджали. Ми заїхали всередину і зупинились на широкому плацу перед сірою будівлею, що скидалася на казарму.

— Ну ось і приїхали, — зітхнув Сем і, повернувшись, запитально глянув на Грінченка.

— Я сам піду, — хитнув головою той.

Я полегшено зітхнув — вести його попід руки — це вже було занадто. Ми всі разом вилізли з машини і рушили за нашими провожатими до входу. Увійшовши, посунули довгим ледь освітленим коридором, не зустрівши жодної живої душі. Ззвернули в якийсь бічний прохід, що закінчився довгим спуском. Світла тут було ще менше, інколи доводилось триматися за стіни, аби не впасти і не покотитися донизу.

— За Радянського Союзу це, мабуть, було бомбосховище, — раптом порушив загальну мовчанку Грінченко. — Вони думали цим якось врятуватися від ядерного удару…

Очевидно, тема ядерної війни в цей момент непокоїла лише Грінченка, тому що ніхто більше не підтримав цієї розмови. Нарешті ми зійшли донизу, до широкого та просторого підвального приміщення, стіни якого були обплетені трубами різного діаметру. Посеред підвалу стояло старе стоматологічне крісло, до підлокотників якого та підставки до ніг були приторочені шкіряні паски; вочевидь щоб утримувати того, хто у ньому сидітиме. Підлога була заплямована, судячи з усього, кров’ю. Також у підвалі стояв старий канцелярський стіл, за яким сидів середнього віку сухорлявий чоловік, певне головний у цій тусовці. Він коротко кивнув нам на знак привітання, ми в свою чергу тихо привіталися у відповідь, лише Грінченко, здається, не сказав жодного слова. Він просто мовчки стояв, дивлячись кудись у бік. Тільки колір обличчя видавав його — навіть при цьому тьмяному світлі було видно, що воно геть бліде.

Сухорлявий кинув швидкий погляд на Грінченка, після чого звернувся до нас:

— Дякую, хлопці, за допомогу. Далі, думаю, ми вже впораємось самі. Дімич, проведи їх нагору…

Але ми із Семом продовжували стояти.

— Е-е-е, перепрошую, — почув я раптом свій голос. — Нас попросили привезти цю людину на співбесіду до юристів.

— Юристів? — задумливо перепитав сухорлявий і одразу ж додав: — Ну так ми і є юристи. Найкращі, правда? — мовив він, знову механічно усміхнувшись до своїх товаришів.

Ті весело гигикнули йому у відповідь.

— Вибачте, — почув знов я свій голос. — Але я не брався возити людей до катів.

Сухорлявий перестав сміятися так само різко, як і почав. Його очі злісно зблиснули:

— Диви який борзий, — змірявши мене важким поглядом, мовив він.

— Вибачте, — раптом у наш діалог втрутився Сем, повільно затуляючи мене собою від гострого погляду співрозмовника. — Мій друг, можливо, трохи різкий, але Василь Петрович нас насправді не досить повно поінформував. Через це, мабуть, і все це непорозуміння…

Сухорлявий перевів тяжкий погляд на Сема:

— І шо?

— Дозвольте ми передзвонимо зараз Загоруйку і уточнимо, — здається, я ще ніколи не чув від Сема такого смиренного тону.

Наш співрозмовник звів брови, ніби від здивування, але цього виявилося досить, аби Сем витягнув телефона.

— Засунь назад, — тихо мовив сухорлявий. Сем застиг з мобілою в руці. Цієї миті я побачив, як напружилися і загострилися всі риси його обличчя.

— Тут не бере, — недбало махнув рукою сухорлявий. — Піднімися наверх. Ей, Дімка, — він зробив знак одному зі своїх підлеглих. — Допоможи хлопцям вибратися, а то вони тут ще заблукають.

Здається Сем тихо видихнув, після чого кивнув мені головою:

— Пішли, подзвонимо…

Я повернувся, аби йти.

— Бувайте хлопці, — озвався Грінченко з-за моєї спини.

— Ми повернемося, — мовив я до нього.

Грінченко якось по-особливому, ніяково, посміхнувся до мене, ніби прощаючись. У цей момент до нього ззаду підійшли сухорлявий і один із «юристів», здається, хтось із них поклав йому руки на плечі.

— Давай, давай, йдемо, — почув я десь згори голос Сема.

Я почалапав за ним і за «Дімичем» темними сходами. Вочевидь єдиним виходом зараз було передзвонити Загоруйкові і попросити втрутитися в ситуацію. І це треба було зробити негайно — вже на виході, здається, почув приглушені крики знизу.

Проте, коли прожогом вискочив наверх, побачив Сема, який замість того, аби вже набирати Загоруйка, спокійно собі курив коло машини. Буркнувши щось дратівливо з приводу бездіяльності Сема, я витягнув телефон і сам почав набирати Василя Петровича. Проте він не відповідав на мої дзвінки. Я подзвонив раз і вдруге, проте Загоруйко вперто не знімав слухавку.

— Не бере трубу? — підійшов і перепитав мене, як ні в чому не бувало, Дімич. Я глянув на нього — самовпевнений здоровило, за своїми габаритами не менший за Сема, схожий на здорового вовкодава і, здається, такий же самовпевнений.

— Очевидно десь вискочив. За пару хвилин знову йому дзвонитиму, — відповів я.

— Ну та всяке буває, — зобразив співчуття на обличчі Дімич. — Але давайте ви йому вже за ворітьми подзвоните. Просто мені ще треба туди повернутися, — він кивнув у бік будинку, з якого ми щойно вийшли.

І не чекаючи моєї відповіді, Дімич повільно попростував відчиняти ворота. Я з розпачем глянув на Сема. Той кинув цигарку і повільно затушив її черевиком.

— Загоруйко про все знає, — тихо і якось буденно сказав Сем, дивлячись кудись у бік. — Він у курсі всього.

— Чому ти так думаєш?!

— Невже б вони робили це з власної ініціативи? Не сміши. Від самого початку план був саме такий. Тому труби він не візьме.

— Так, а що ж… що робити?

— Поїхати звідси. Просто зараз сісти в машину і поїхати.

— Семе, я так не зможу.

Сем повернувся до мене і уважно, ніби вивчаючи, глянув мені у вічі:

— Не можеш? — якось по-особливому спокійно і тихо спитав він. — А що у тебе перед цим хлопцем — якісь зобов’язання?

— Я привіз його сюди. І лишити його напризволяще я не можу.

Сем ще раз уважно глянув на мене, на цей раз мені здалося, що з жалем, після чого спитав:

— А завалити тих трьох відморозків — ти зможеш?

— Не знаю… Чесно не знаю. Але хіба у нас є вибір?

— У нас? Я мав на увазі лише тебе. До чого тут я?

— До чого? Та власне ні до чого… Гадаю, зараз кожен сам має вирішувати…

— От і добре, — обірвав мене Сем. — Вибач, друже, але я пас. Я вшиваюся звідси. І тобі раджу зробити те саме.

— Я вже здається тобі сказав…

Сем ще раз стенув плечима, після чого повернувся і, не зронивши жодного слова, пішов до машини.

— А ви що — не їдете? — переді мною знову вигулькнула фігура Дімича.

— Я… дещо забув там унизу.

Дімич недовірливо глянув на мене і гмукнув:

— Ну так і буде. Потім через вашого шефа передамо.

— Та для чого так складно. Я швиденько спущусь і заберу…

На цих словах я зробив крок до будівлі, проте Дімич рішуче перегородив мені дорогу.

— Зараз ти туди не підеш, — мовив він твердо, перейшовши на «ти». І додав вже абсолютно не намагаючись приховати нотки роздратування у голосі. — Тобі ясно?

— Відступи, — тихо промовив я, роблячи ще один крок вперед, і фактично впираючись у мого співрозмовника.

І тут він різко штовхнув мене обома руками в груди. Відлітаючи, я встиг схопити його за одяг, і, вже падаючи, смикнути на себе. Ми покотилися по землі, намагаючись вцілити одне одному в обличчя чи схопити за горло. Я тихо шипів, він так само стиха матюкався, здається у мене вже була роз’юшена губа, в нього також капотіло червоне, проте ми ніяк не могли здолати одне одного. В якийсь момент я відчув, що мені просто не вистачить дихалки. І в цей час чиясь нога з усієї сили вмазала мого спаринг-партнера в бік, потім ще раз, і нарешті з безпомильною жорстокістю удар черевиком вцілив в обличчя мого супротивника. Дімич якось по-дитячому схлипнув і одразу ж обм’як. Я ошелешено підняв голову і побачив постать Сема, яка нависла просто над нами.

— Ти його вбив? — чомусь спитав я.

— Ні, звичайно. Дихає. А ти його реально жалів, — мовив Сем, допомагаючи мені звестися. — Так не б’ють.

— Дякую, що повернувся, — спробував я усміхнутися, витираючи кров з губи.

— Ти просто не лишив мені вибору.

— Він не лишив нам вибору, — мовив я, киваючи в бік входу до будівлі.

— Ти й далі хочеш це зробити? — глянув на мене Сем.

— А що — є варіанти? Тим більше їх там вже двоє. Лише двоє…

Сем поліз в кишеню і витяг звідти хустину, яку простягнув мені:

— На, втрись. І пошукай, чим це тіло зв’язати.

— А ти?

— А я зараз дістану з машини дещо і спущусь донизу. Може щось і вийде.

— Я піду з тобою.

— Для чого ти мені там потрібен? Ти он з одним стільки мудохався…

— Я з тобою, Семе!

Семен змучено зітхнув.

— Добре. Ти підеш зі мною. Але перед цим знайди у машині щось, чим можна зв’язати його, — Сем кивнув у бік лежачого.

— Гаразд.

Я кинувся до машини, наче в лихоманці відкрив багажник, заглянув до середини, але не побачив жодної мотузки чи чогось підходящого, чим можна було скрутити руки. Лише повторний огляд дозволив знайти на дні багажника якесь мотуззя. Коли я повернувся, то побачив що Дімич, який до того нерухомо лежав на землі, став рачки і, здається, намагався звестися на ноги, а Сем кудись щез — його ніде не було.

— Ану лежи! — закричав я не своїм голосом Дімичу, і наступної миті гепнув йому на спину всією вагою, фактично вдавивши його в землю. Так-сяк стягнувши йому руки за спиною, я узявся за ноги, і за кілька хвилин покінчивши із цим заняттям, зміг роззирнутися, шукаючи, куди ж подівся Сем. Проте не побачив його. Якийсь час я сидів на зв’язаному, намагаючись зрозуміти, що мені робити далі. Аж тут двері з будівлі з гуркотом відчинилися, і в отворі з’явився пошарпаний, з дико вибалушеними очима Сем.

— Швидше, до машини! — закричав він мені і сам чимдуж рвонув до неї. У цей момент з будівлі вискочив Грінченко, який відразу ж рвонув за Семом. Якийсь момент я мовчки спостерігав за ними, а потім, кинувши прощальний погляд на Дімича, підхопився і теж побіг до машини. Я буквально хлюпнувся поруч із Семом, і не встиг навіть закрити дверцята, як вона рвонула з місця. Сем заклав крутий віраж, машину занесло, проте, не скидаючи швидкості, ми щодуху мчали далі. Я глянув у дзеркало заднього огляду і побачив, як на вулицю крізь відчинені ворота вискочили дві чоловічі фігури, причім одна з них щось тримала у руці. Проте вже наступної миті дзеркала не було — Сем з брязкотом зчесав його об якийсь стовп. Я інстинктивно відкинувся на сидінні, оскільки мені здалося, що цей стовп летів просто на мене.

— Обережніше!!! — крикнув я Семові, проте він лиш відмахнувся, аби я його не відволікав.

І я зрозумів, що зараз так реально буде краще. Я перевів погляд на Грінченка, який сидів на задньому сидінні — він повернув голову і дивився назад, наче очікуючи погоні.

— Женуться? — спитав я.

— Поки не видно. Але все може бути.

Вочевидь Сем теж не виключав такого розвитку подій, тому що не зменшував швидкості, час від часу закладаючи нові віражі. Замість повернутись у місто, Сем вирішив навпаки — їхати в протилежний бік, вважаючи, що нові знайомі намагатимуться перехопити нас саме на під’їзді до Києва. Сем звернув з траси на манівці, і вже за хвилин десять ми побачили попереду невелику річечку, що текла обіч дороги. Отут Сем і зупинив машину.

— Умитися хочу, — відповів на моє німе запитання Сем і додав. — На мені досі кров.

Лише зараз я помітив, що його кулаки були геть збиті, ніби він лупашив ними по бетонній стіні.

— Може давай вже вдома? — запропонував йому. — Ще підхопиш якусь заразу.

Сем нічого не відповів, без слів виліз з машини і посунув до річки. Я теж вибрався назовні і слідом за Семом підійшов впритул до води. Чиста, вочевидь, холодна вода потужним струменем колихала пасма зелених водоростей. Сем присів і занурив у воду обидві руки.

— Внизу — важко було? — спитав його.

Він хитнув головою, вочевидь йому було неприємно згадувати:

— По-різному. Хоча пощастило. Вони не чекали, що хтось повернеться…

Я поклав Семові руку на плече:

— Семене, не знаю як Грінченко, а я дуже вдячний тобі…

— Пусте, — ще раз хитнув головою Сем.

Він випростався і, голосно вдихнувши повітря, одним широким рухом зняв із себе сорочку, наче здираючи щось набридливе та зайве, черевики, штани, після чого з розмаху шубовснув у воду. Довго не виринав і з’явившись на поверхні з голосним «у-у-ух», пірнув знову.

— Вода ж холодна! — прокричав я йому, коли він вчергове виринув.

— Яка різниця!.. — крикнув він і знов пірнув.

Ще якусь мить я стояв на березі нерухомо, далі швидко скинув одяг і шубовснув услід за Семом. Холодна, аж обпікаюча вода накрила мене з головою, огорнувши тишею і невагомістю. Увесь навколишній світ кудись відступив, щезнув, ніби я лишився сам на сам з собою. Десь дуже далеко щось калатало, можливо, дзвін. І мені закортіло залишитися тут назавжди, у цьому прохолодному забутті. Аж раптом у грудях не стало повітря. І я випірнув. Поряд зі мною з води з’явився Сем.

— Ну як? — спитав відсапуючись він.

— Ось, — витягнув із води ліву руку з піднятим великим пальцем. — Наче на світ народився.

— З днем народження! — засміявся Сем.

Ми ще трохи поплавали, а потім, вилізши з води і ловлячи дрижаки від холоду, забігали сюди-туди по берегу. Зрештою, остаточно не висохнувши, вирішили таки повертатися до міста. Грінченко, який весь цей час просидів у машині, здається, проти нашого плану не заперечував. Коли вже в’їздили до передмістя, він попросив зупинитися біля найближчої станції метро і вискочивши з машини промовив:

— Хлопці, дякую. Я справді не сподівався, що ви це зробите!

— Пусте, — мовив Сем таким тоном, наче йшлося про якусь дрібничку.

— Я ваш боржник, — додав Грінченко.

— Ну якось вип’ємо по сто грамів, — усміхнувся я.

— Обов’язково, — махнув він рукою.

Сем встиг добряче від’їхати, а до мене дійшло: ми забули обмінятися контактами, зокрема, номерами телефонів. Питання, як ми знайдемо одне одного, лишилося відкритим.

Коли приїхали додому, Віка тихо зойкнула, побачивши нас. Отримані під час бійки забої-садна саме почали проявлятися у повній красі, тому вигляд у нас був не вельми презентабельний.

Знадобилося трохи часу, аби прийти до тями. Зібралися на кухні. Ми мовчки пили заварений Вікою міцний чай, вона ж стояла біля вікна і так само мовчки за нами спостерігала.

— От поясніть мені, — порушила вона мовчанку. — Ви надрали цим мудакам задницю, правильно? Ви врятували того хлопця, невідомо, що вони з ним зробили б. Коротше кажучи, ви найхоробріші чоловіки, яких я будь-коли знала. То якого милого, поясніть мені, ви сидите зараз з таким виглядом, наче на власних похоронах?

— Ну тому що фактично це і є наш похорон, — зітхнув я. — Після того, що ми зробили сьогодні, нас просто закопають…

— Як мінімум закопають, — похмуро кивнув головою Сем. — А можуть ще перед тим і помучити. Очевидно, що банк у таких речах своїм працівникам поблажок не дає…

— А вони знають де ти мешкаєш, Семе? — перепитала Віка.

Сем замислився.

— Здається ні, не повинні… Я, коли влаштовувався, мешкав за іншою адресою… Але невже ти думаєш, що вони нас не знайдуть?

Віка знизала плечима:

— Я просто не розумію, у чому ваша провина. Коли ви йшли на цю роботу, то вочевидь не зобов’язувалися возити людей на тортури. Ви просто банківські працівники, що працюють з боржниками. Андрій взагалі не з цієї сфери. То за що з вас можуть спитати?! Покиньте про це думати. А що з такої роботи треба було йти — так це очевидно. Такого й ворогам не побажаєш! Ось Андрій похмурий днями ходить. А ти, Семе, взагалі на звіра став схожий. А тепер ви вільні, і нікому нічого не винні. Просто — вільні! І можете робити все, що заманеться. Радіти треба, а не сидіти з такими обличчями, святкувати! До речі, у нас є що випити?! — мовила вона, відкриваючи буфет.

— От випити нам справді не завадить, — ствердно і так само похмуро кивнув Сем.

Не пройшло і хвилини, як на столі з’явилися келихи, якісь наїдки та недопиті колись пляшки з коньяком та вином.

— За щасливе майбутнє, — мовила Віка, підіймаючи келих. Ми також підняли келихи, мовчки почаркувалися і перехилили до дна. Відразу випили по другій. Коньяк зігрів душу, змусив кров швидше циркулювати, дихати стало легше. Я розлив залишки алкоголю по келихах і, перед тим, як випити востаннє, виголосив коротку промову — що я люблю і Сема, і Віку, що вони обоє класні, що ми добре порозумілися. А потім, допивши все, вже з кавою перемістилися до кімнати, де вмостилися у фотелях і повагом говорили на різні теми.

— Знаєте, що мені найбільше не подобалося у нашій роботі? — спитав Сем.

— Треба було рано вставати? — засміялась Віка.

— Ні, — серйозно відповів Сем. — І не тому, як думає Андрій, що мені подобалося вибивати гроші у людей. Хоча щодо кредитів — то тут я завжди вважав і вважаю, що кожен має сам відповідати за свої дії. Хай це навіть неправильний розрахунок своїх можливостей — за це треба відповідати. Так, зрештою, влаштований світ… Проте насправді все не так. Ви знаєте, тим людям, що нагорі, є набагато більше за що відповідати.

Проблема лиш у тому, що нема перед ким тримати відповідь…

Віка засміялася:

— Коли ти розповідав, що в дитинстві хотів бути ментом, аби ловити поганих дядь, я думала, що ти жартуєш. Але тепер бачу, що ні…

Сем похмуро глянув на неї, але промовчав.

Наступного ранку я прокинувся від того, що мій мобільник розривався. Майже на автоматі спросоння взяв трубу і почув голос Загоруйка:

— Андрію? Нарешті я до вас додзвонився.

— Доброго ранку, Василю Петровичу.

— Я так розумію, що ви прийняли рішення від нас піти?

— Ну, враховуючи, що я був на іспитовому терміні, і сам для себе ще не до кінця вирішив чи треба мені…

— Я розумію. Але те, як ви разом з Семеном вчинили щодо наших співробітників, чесно кажучи, не вкладається ні в які рамки.

— Ну вибачте, Василю Петровичу, я не зобов’язувався людей на страту возити.

— Про що ви кажете, Андрію? Це мала бути чисто профілактична розмова. Поки ви не вирішили там подонкіхотствувати…

— Коли відверто, у нас із Семеном склалося дещо інакше враження…

— Ви глибоко помилялися. Проте не буду вас у чомусь переконувати. До речі, про Грінченка — ви знаєте, де він зараз?

— Не маю ані найменшої уяви, — відповів чесно.

— Ясно. Ну то будемо вважати, що ви з Семеном написали заяви на звільнення. Зарплатню вам скинуть на картку — ви ж у нас майже місяць пропрацювали. І Семенові теж, хай не турбується.

— А інцидент з вашими співробітниками?..

— Вважатимемо, що його не було. Всі розійшлися полюбовно.

— Е-е-е… Василю Петровичу, я можу вам довіряти?..

— Слухайте, я не маю часу у чомусь вас переконувати. Якщо маєте якісь побоювання — це ваша особиста справа. Вам вирішувати. Вибачте, трохи зайнятий. До побачення.

— До побачення.

Ясна річ, я переповів суть розмови з Загоруйком Семові. Слова Василя Петровича його теж особливо не переконали.

Наступного дня, як і обіцяв Василь Петрович, вранці мені прийшло смс-повідомлення, що на картку надійшла моя перша і остання зарплата на цій роботі. Я трохи обносився останнім часом, тому на отримані гроші поїхав прикупити якогось одягу. Проте з шопінгом не склалося, чомусь не було настрою. Повештався містом, зайшов до кав’ярні. Замовив коньяк і каву та надовго засів зі своїми роздумами. Чомусь система вирішила нас відпустити, хоча ще за день до цього я готовий був з ким завгодно закластися, що нам будуть мститися. Принаймні так, як мені здавалося, мала функціонувати система. Але все вийшло інакше — ми були їй нецікаві, непотрібні. Нас вирішили просто викинути, запропонувавши жебрацького хабара у вигляді зарплати за недопрацьований місяць. Тепер я знову був вільний і безробітний.

Я замовив і випив одну порцію коньяку, потім ще одну… Розплатився і попрощався з барменом. І нетвердою ходою вийшов надвір. Оскільки накрапав мерзенний дощ, я вирішив не зловживати прогулянкою і спустився в метро. Де мене і накрило.

Хлопці в темних куртках і темних в’язаних шапочках. З ядучим запахом перегару, з кількаденною неголеністю на обличчі, завжди прибиті роботою. Заробітчани. Безликі у своїй злиденності, злиденні у своїй безликості. Всі на одне обличчя — хоч з Кам’янця, хоч з Авдїївки. Звичайно, у столичному метро їздить повно веселого та безжурного люду. Але навпроти мене сиділи саме такі хлопці. Потім зайшли ще такі самі і обсіли мене з обох боків. Таким чином я опинився в оточенні темних в’язаних шапочок. А в цей час, ніби для контрасту, на екрані монітора під стелею вагона показували тепле море, де засмагла білявка йшла край води з цитриною в руках. Всі голови в темних шапочках уважно спостерігали за тим, що відбувалося на екрані. Лише зліва від мене чоловік відсторонено пропікав поглядом підлогу. Можливо, він відчув, що я дивлюся на нього, тому запитально глянув на мене.

— Класна шапка, — вирішив я розрядити ситуацію, вказавши на його такий самий, як і в інших, головний убір.

— Так, — кивнув він головою. — Це з Італії. З барахолки. Знаєте, скільки я перерив мотлоху, аби знайти шапку такого кольору?

— А що, там проблема з кольорами?

— Дуже багато яскравих кольорів, а ось такого — тут він знову показав на свою темно-брудну шапку, — нема.

— Ясно, — промовив я, відкидаючись на сидіння. Бажання розмовляти відпало. Правда лише у мене, а не в мого сусіда.

— Не повіриш, — раптом промовив мій сусід з новими нотками у голосі, нахиляючись ближче до мене. — Вперше за два роки повертаюся із заробітків додому. Жінку, дітей — два роки не бачив. А тепер зрозумів, що далі так не можу…

У цей момент один із його сусідів перехилився через нього до мене і тицьнув мені щось в руку. Це була відкоркована пляшка горілки.

— Дьорни, браток, — якось буденно сказав він мені. — Ваня багато не п’є, а тут ще лишилося, склади компанію. Дьорни за свято.

— Яке свято? — перепитав я.

— Он яке, — мовив, киваючи на монітор, чоловік. На моніторі досі йшла біля води засмагла білявка з цитриною в руках.

— За неї, — мовив я, перехиляючи пляшку з горілкою, після чого передав її моєму сусідові.

Вагони хилиталися туди-сюди, заходили-виходили люди, пролітали зупинка за зупинкою. А ми все дивилися на монітор під стелею, на якому в синє безмежжя йшла засмагла жіноча постать…

В алкоголі є одна прекрасна річ. Він примушує людей робити те, чого вони ніколи не робили. Саме так сталося зі мною. Я так і не доїхав додому, вийшовши нагору на пересадочній станції. Дощ перейшов, з-за хмар визирало призахідне сонце, і в його промінні все місто було залите дивовижним світлом. І раптом на очі мені потрапила вітрина якоїсь турфірми із зображенням морського пейзажу, схожого на той, що я бачив на моніторі у метро. Я вже майже пройшов повз, проте щось змусило мене зупинитися, і, дивуючись собі самому, я взявся за ручку дверей. Але двері були зачинені.

— Вибач, друже, ми вже не працюємо — почув збоку від себе голос. Його власником був худорлявий парубійко з дредами.

— Мені дуже треба, — відповів я.

— Кудись зібрався терміново їхати?

— Так.

— І куди, коли не секрет?

— Туди, — мовив, показуючи на зображення з синім морем та засмаглою жінкою.

— Ясно, — якось сумно кивнув головою парубійко. — Все та ж попсня.

— А що не попсня?

Хлопець якусь мить мовчав, ніби роздумуючи чи продовжувати, потім помахав перед своїм обличчям рукою з відстовбурченим великим пальцем і мізинцем.

Я заперечно захитав головою.

— Дякую, я майже ніколи не…

— Ну як знаєш, — махнув рукою мій знайомий і зібрався йти. Я роззирнувся — навколо не було практично нікого.

— Але іноді я роблю винятки, — додав я у спину моєму недавньому доброзичливцю. Той зупинився, проте не повернувся. — …і я думаю, що зараз саме той випадок, — закінчив я. Здається я сказав все напрочуд чітко, і, очевидно, мій співрозмовник вирішив так само.

За десять хвилин ми стояли на горі біля бордюра одного з оглядових майданчиків над містом, видихаючи рештки зілля, і дивилися на нереально красивий захід сонця. У мене було таке відчуття, ніби починається нове, справжнє життя, яке у жодне порівняння не йде з тим, що було досі. Все набуло якогось новітнього значення. Навіть сонце сідало не як завжди. Здавалося, над містом відкрилася незнайома далина у кращий і безмежний світ.

— Дивно, — мовив мій співрозмовник. — У минулому році ми були в Гімалаях, в Непалі, і бачили там саме таке світло, саме такий захід сонця.

— Щодня? — перепитав я його.

— Щодня.

Світло перед нами заливало все, і мені раптом стало дуже прикро, що ніколи до того я не бачив цього світла, не розумів, що таке буває у світі. Тим більше щодня.

А вранці ми бачили все в сріблястому серпанку, гори буквально пливли в тумані, — продовжував мій співрозмовник.

— Гори, що потопають в тумані… — замріяно вимовив я.

— Саме так, гори, що потопають у тумані, — повторив за мною співрозмовник.

— Коли наступного разу ви їдете туди? — спитав я.

— Через місяць. Через місяць ми будемо там. Плануємо дістатися Ладакха. Хочеш з нами?

— Зайве питання. Просто зайве питання. Я зобов’язаний з вами поїхати… І мої друзі теж поїдуть з вами, однозначно поїдуть.

— Ми хочемо побувати в Ламаюру. Це монастир на Тибеті. Ти знаєш, можливо саме в Ламаюру зберігаються ще якісь записи з Шамбали, записи предковічної мудрості. А ще Ламаюру розташований посеред висохлого озера, ніби острів…

Коли я дістався додому, під пахвою у мене була літрова пляшка придбаного віскі. Сем і Віка саме вечеряли і тому здивовано спостерігали картину моєї з’яви.

— Люди, ви щось чули про Ламаюру? — спитав, заходячи до кухні.

— Не чули, але сподіваюсь, ти нам зараз розкажеш, — відповіла Віка.

— Там класно, — мовив, ставлячи пляшку на стіл. — Я домовився з одним прикольним чуваком, за місяць ми туди всі їдемо.

— Де це взагалі? — перепитав Сем.

— Це Тибет. Там гори потопають в тумані…

— Люблю гори, — докинула Віка.

— Так, там справжні гори, — не вгавав я. — Гори, де ми станемо по-справжньому вільними…

— Від чого? — перепитав Сем.

— Від усього, Семе. Забудемо за все… Станемо щасливими.

— Надовго?

— На все життя. Однаково у нас тут нічого немає… Якісь дрібні справи, нікчемні зобов’язання, це все ніщо…

Сем без слів поліз у буфет, і за мить на столі вже стояли дві склянки.

— Кажуть, що після того як покуриш, не варто дуже налягати на алкоголь, — сказав між іншим Сем.

— Ні, — засміявся я. — Мене ти не здихаєшся. Діставай третю.

Сем зітхнув, після чого поставив на стіл третю склянку.

Прокинувся я вранці від того, що мене дуже нудило. Здається цілу вічність пробувши у ванні, я нарешті дістався кухні, де вирішив заварити каву. Позад мене стукнули двері, і до кухні зайшла Віка.

— Не думала, що після вчорашнього ти сьогодні в таку рань піднімешся.

— Якби не було так погано, певно ще спав би… Як там Сем?

— Враховуючи, що дві третіх вчорашньої пляшки випив саме він, то певно сьогодні спатиме до обіду.

— Добре, що на роботу не треба вже йти…

— Так, — усміхнулась Віка. — Та сьогодні й вихідний.

— Кави хочеш?

— Дякую. Не відмовлюся.

Я налив каву, проте не сів разом з Вікою за стіл, а почав нишпорити у буфеті.

— Щось шукаєш?

— У нас десь мало лишитися трохи віскі.

— Пити зранку?

— Може допоможе. Мені направду погано.

— Хлюпни й мені.

— О, це по-нашому. Вітаємо в компанії алкоголіків! Хоча, думаю, під час поїздки важкими алкогольними напоями зловживати не будемо. Там все ж жарко…

— Я думала ця маячня щодо поїздки за ніч вивітриться у тебе з голови.

— Ти знаєш, на тверезу голову ця ідея мені ще більше подобається.

Віка мовчки сьорбнула кави.

— Я не поїду з вами, Андрію.

— Це щось нове. І чому?

— Я не можу.

— А можна докладніше?

Віка мовчала якусь мить, потім кивнула головою.

— Добре, я скажу, але попрошу не казати це Сему. Обіцяєш?

— Так, звичайно, обіцяю.

— Я хвора, Андрію.

— Хвора?

— У мене онкологія. Принаймні так сказали лікарі.

— Упс… Навіть не знаю, що сказати… І на якій стадії?

— Мені треба пройти ще один курс.

— Хіміотерапії?

— Це не зовсім хіміотерапія. Там треба певні ліки.

— Боже, і ти нам нічого не казала… Чому?

— А чим би ви мені допомогли?

— Ну не знаю, якось підтримали б… Зрештою, на лікування потрібні гроші?

— Так, потрібні. Але у вас таких грошей немає.

— А ти маєш ці гроші?

— Ні, я не маю потрібної суми. Коли я жила з Владом, він обіцяв мені допомогти, казав, що у нього є така сума. Але потім я зрозуміла, що у нього цих грошей не було. Коли він вчергове завів про це мову, я сказала, що все вже в порядку. Я знала, що він таких грошей не дістане. Вам я взагалі вирішила про це не казати…

— Ну чекай, я тебе просто не розумію… А як ти взагалі думаєш викручуватись з цієї ситуації?

Віка поставила каву на стіл і відвернулася до вікна. Плечі її здригнулись.

— Я скажу тобі чесно Андрію — я змучилась. Я просто змучилась… Це вже продовжується більше року. У мене були певні заощадження, проте вони швидко вичерпались. А зараз… Не знаю, кажуть можна пройти таку собі фітотерапію, ніби це також може допомогти. Ну от десь так.

Я сидів, глибоко замислившись. Потім підійшов до неї, хотів обійняти:

— Віка…

Проте вона, наче захищаючись, випростала перед собою руки, і глянувши мені у вічі, мовила якомога спокійніше:

— Все нормально, Андрію, не турбуйся. Я впораюсь. Все буде добре.

— Але ж як ти?

— Ще раз повторюю Андрію — все буде добре. Я контролюю ситуацію. Їдьте разом з Семом і відпочивайте. І нічого, чуєш, нічого не кажи йому. Домовились?

Я мовчав. Віка пильно глянула мені у вічі.

— Андрію, ми домовились? Все що я тобі тут розказала — це між нами. Добре?

— Добре, — погодився я і опустивши голову почвалав до себе в кімнату.

Звичайно ж, я не дотримав слова. Коли в обід Віка, повернувшись з магазину, просунула свою голову на кухню, то побачила нас з Семом у стані, який важко було назвати веселим.

— Це правда? — спитав у неї Сем без жодних передмов.

Віка кинула на мене нищівний погляд, на що я видавив з себе «вибач, я не міг не сказати», і щезла в кімнаті.

— Це правда?! — крикнув їй услід Сем.

У відповідь двері до кімнати, де щезла Віка, голосно грюкнули.

Ми одночасно з Семом підхопилися зі стільців і попрямували до кімнати. Хоча здається все і так було ясно. Коли ми зайшли до кімнати, то побачили, що Віка лежить, скрутившись калачиком на дивані. І тут я подумав, що ніколи не бачив, щоб вона плакала. Сем сів до неї на диван і мовчки обійняв за плечі. Віка опустила йому голову на груди, і вони так затихли. А я, здається, зробив єдино правильну цієї миті річ — тихо вийшов у коридор, причинивши обережно двері.

Коли за півгодини я зайшов на кухню, то побачив там Віку і Сема, які пили каву і про щось тихо розмовляли. Побачивши мене, Сем, аби, очевидно, підвести логічну риску в розмові, сказав:

— Все буде добре.

— Ми зробимо все, аби тебе врятувати, — докинув я.

Віка невесело всміхнулася:

— Дякую вам хлопці. Але вам не варто заморочуватись. Я і так вдячна, що ви просто є. От на цьому давайте і закінчимо розмову. — Вона встала, здається хотіла ще щось сказати, але, зрештою, так нічого й не сказавши, вийшла геть.

Деякий час ми з Семом сиділи мовчки. Потім Сем сказав:

— Ну що, треба її витягати.

— Треба, — кивнув я головою. — Щоправда не зрозуміло як…

— Щось вигадаємо. А потім з’їздимо у цей твій, як його?

— Ламаюру.

— Так. Ми обов’язково туди ще поїдемо.

От приблизно саме з цього моменту наше життя повільно, але невідворотно почало змінюватися. Звичайно, я з Семом зі свого боку, а Віка зі свого, робили вигляд, що нічого не сталося, наче все було так само, як до цієї нашої розмови на кухні. Але насправді ми з Семом поринули з головою у зовсім інший, якийсь паралельний тому, у якому ми жили досі, світ. Контакти з громадськими організаціями, розмови з лікарями, розмови з простими людьми… «У моєї знайомої є проблема, їй потрібне лікування, воно коштує стільки-то, допоможіть, зрозумійте ситуацію…». Вочевидь, зараз ми були на початку цього шляху, лише намагалися вникнути в усі нюанси, хоча тепер була якась впевненість, що ми таки рухаємось у правильному напрямку. Звичайно, ми могли брехати самі собі, повністю заплутавшись у хитросплетіннях долі, притаманної кожному, хто намагається врятувати ближнього. Мабуть лише тут, на цій землі, було таке тісне і водночас таке взаємонепроникне існування двох кардинально різних світів. Один світ — це світ серіалів по вечорах, недільного шашлика та шопінгу, проблем зі встановленням нової сантехніки чи пробитої автомобільної шини. І, звичайно ж, «ми вчора так класно підвисли, але останнє пиво було зайвим…». І поряд, здається зовсім поряд — світ тваринного виживання, боротьби за життя в умовах, коли все проти тебе, коли людина поволі втрачає глузд в облуплених стінах лікарні від усвідомлення, що всім до тебе байдуже. Ні, звичайно, я не відкрив для себе цей світ тільки-но, це не стало для мене якоюсь неприємною новиною, скоріше це було повернення до того, про що я волів би забути, до того, що здавалося вже почало стиратися з моєї пам’яті назавжди. Проте, як з’ясувалося, я просто дурив, заколисував себе. Одного погляду на бліді обличчя хворих, кілька хвилин розмов про їхню пекельну дорогу до врятування було досить, аби відновити ті жах та тугу, що здавалося дрімали у моїй підсвідомості. Я знов майже втратив сон. Траплялося, якщо вірити Семові та Віці, я навіть голосно кричав уві сні. Проте з кожним днем, чи навіть з кожною хвилиною справа Віки ставала для мене дедалі більш значущою битвою, яку я програв колись, здається назавжди, але тепер отримав шанс повернутися до неї знов у нових умовах та з новими гравцями.

Був черговий вечір чергового дня. Ми сиділи з Семом на кухні і пили коньяк з кавою. Віка кудись вийшла подихати свіжим повітрям, останнім часом вона частенько це робила. Сем вчергове оновлював вміст наших склянок, коли на кухню увірвалася Віка з якимось папірцем в руці:

— Що це таке?! — мовила, а радше прокричала вона, вимахуючи ним над головою.

— А що там? — перепитав Сем.

— Так от, іду з магазину і бачу на під’їзді сусіднього будинку свою фотографію. Підходжу і бачу, що це ціла прокламація, що комусь так погано, що треба допомогти грішми.

Сем запитально глянув на мене:

— Це ти?

Я знизав плечима.

— Ні, звичайно.

Сем повернувся до Віки:

— Бачиш, Віка, це точно не ми. Можливо, ще хтось дізнався про твої проблеми і вирішив тобі допомогти…

Віка повільно видихнула, намагаючись заспокоїтися, потім ще раз.

— Не смішно. І затямте — я не хочу ні в кого брати грошей. Я сама вирішу свої проблеми! Тому прошу — щоб завтра цього ніде не було. Ви почули?!

Ми промовчали, продовжуючи вдавати, що ні при чому. Віка зібралася вже йти, але потім знов звернулася до нас:

— Хлопці, я справді дуже, дуже вдячна вам за те, що ви для мене робите. Але я сама вирішу свої проблеми. Я все зроблю сама.

— Віка, ми почули тебе, — мовив Сем.

Цього разу Віка таки пішла. Коли за нею зачинилися двері, Сем спитав:

— Ну що — сьогодні було багато дзвінків?

— Так, звичайно, дзвонили, — відповів я. Сьогодні була моя черга відповідати на дзвінки, за номером телефону який ми дали у побаченому Вікою оголошенні. І день справді був непоганий — люди просто обривали телефон. Але однаково, цього було замало, аби нашкребти необхідну для лікування Віки суму. Катастрофічно мало. Про що я, зрештою, і сказав Сему.

— Ясно, — видушив із себе мій спохмурнілий друг. — А я ниньки присвятив день пошукам роботи.

— І що?

— І нічого. Те, що пропонувалося по грошах, нашої проблеми не вирішить ніяк і ніколи…

— Ясно.

Сем похмуро, мовчки розлив по келихах залишки коньяку. Так само похмуро, без слів ми випили і певний час просто сиділи мовчки.

— Семе, має бути якийсь вихід, — порушив я мовчанку. — Він обов’язково є. Щодня телефонує дедалі більше людей. Щодня ми дізнаємося про щось нове. Треба лиш трохи часу. І ми викрутимося.

Сем кивнув:

— Звичайно викрутимося.

А наступного дня Сем щез. Я прокинувся рано і побачив у коридорі Віку, яка стривожено запитала, чи не знаю я, де Сем. Отримавши заперечну відповідь, Віка повідомила, що зникла дорожня сумка Сема і деякі його речі, а мобільний не відповідає. Коли зайшли на кухню, то побачили на буфеті дивом не помічену записку з Семеновими каракулями. У записці йшлося про те, що Сем вирішив поїхати на кілька днів у родинних справах. Більше нічого у записці не уточнювалося. Звичайно було дивно, що у Сема з’явились якісь родинні справи. За весь час нашого знайомства він хіба що кількома словами прохопився про свою рідню і навіть на запитання Віки майже нічого не розповідав. Єдине, що ми знали напевне, — близьких родичів у нього не лишилося. І тут раптом терміновий від’їзд у родинних справах. Тож нічого не лишалося як чекати Семового повернення, ось тільки погано, що Сем у своїй записці не уточнив, скільки днів його не буде.

Зрештою, нам не лишалося нічого іншого, як повернутися до своїх справ. Я знов зайнявся пошуком грошей на лікування Віки, вона теж повернулася до звичних домашніх справ, хоча з усього було видно, що думки її десь далеко… Якось ввечері я підстеріг її за переглядом кримінальної хроніки по телевізору, чого раніше не бувало. На відміну від Сема, який іноді любив посмакувати «расчлєньонку» на екрані, вона, як зрештою і я, практично ніколи не дивилися такого роду новини. Те саме повторилося і наступного дня — вона знов сиділа перед телевізором і дивилася кримінальну хроніку. Нарешті, Віка зайшла до мене в кімнату і сказала, що піде і повідомить у міліцію про зникнення Сема. Я почав відмовляти її, зрештою домовились почекати ще кілька днів.

Наступного дня, прокинувшись ще затемна, я побачив на кухні світло. Визирнув і побачив Сема. Він мовчки сидів за столом, втупившись скляним поглядом у вікно.

— О, привіт, ти приїхав, — видихнув я.

— Так, привіт, — якось відсторонено кивнув головою Сем.

— Ну що — вдало з’їздив? Всі справи вирішив?

— Давай чаю поп’ємо, — замість відповіді мовив він. — А то на вулиці щось прохолодно. Змерз.

Я поставив чайник, розставив на столі чашки, дістав печиво. Якийсь час ми сиділи мовчки біля паруючих чашок. Зрештою, Сем спроквола заговорив.

— Я так і не дістав грошей, — мовив він.

Я здивовано глянув на нього.

— А де ти мав дістати ці гроші?

— У мене… коротше кажучи, у мене була хата. Лишилася від батьків. Я думав її продати.

— Он як. Ти справді молодець, Семене.

— Я не молодець. Я просто хочу врятувати Віку. Але мені це погано вдається…

— Запропонована ціна за хату виявилася замалою?

— Та ні, просто хата вже виявилася не моя.

— Як не твоя?

— Отак. Переписали. Взяли по-тихому і переписали. Свої ж…

— Родичів маєш на увазі? Я навіть не знаю, що сказати… І що ж ти зробив?

Сем махнув рукою:

— Нічого. Сам винуватий. Мене не було там десять років.

— Буває…

— От приблизно так я собі і сказав…

У цей момент на кухню вийшла заспана Віка. Побачивши Сема зупинилася, наче наштовхнулася на якусь невидиму перешкоду, і мовчки дивилася на нього. Сем також подивився на неї. У якийсь момент його обличчям промайнула гримаса болю. Це тривало одну мить, а потім Сем усміхнувся:

— Привіт, Семене, — мовила Віка.

— Привіт.

— Як з’їздив?

— Нормально. Що у тебе?

— У мене все добре. Ти вирішив всі свої справи?

— Так, я все вирішив, — кивнув понуро Сем і показав на сумку в кутку. — До речі, я привіз трохи яблук із рідного саду. Скуштуйте, дуже смачні.

І не чекаючи, поки ми скористаємося його запрошенням, Сем поліз до сумки і витяг своїми ручищами кілька справді гарних яблук, простягнув їх нам.

— Їжте, — мовив він. — Це найкраще, що я міг там знайти.

Здається, це була субота. Ми сиділи на кухні, коли пролунав дзвінок у двері. Я подумав, що це, можливо, прийшли за оголошенням щодо Віки якісь доброчинці. Проте, коли відкрив двері, на мене очікував сюрприз. Переді мною стояв власною персоною той самий хлопець, через якого ми позбулись роботи у банку. Якщо я правильно запам’ятав, його прізвище — Грінченко.

— Привіт, — сказав він і усміхнувся. — Я нічого не міг з собою вдіяти. Мабуть, це ідея-фікс, але я таки мав вам віддячити. Саме тому я тут. Не сам, — після цих слів він витяг з-за спини чималеньку пляшку.

— Хто там? — подав голос Сем.

— Віскі, — відповів я, не обертаючись.

— О, Че Гевара, привіт, — мовив Сем, якого слово «віскі» змусило вийти в коридор.

Грінченко ще раз чарівно всміхнувся — на цей раз Сему.

— Я просто вирішив подякувати вам за те добро, яке ви мені колись зробили.

— А як ти нас знайшов? — спитав Сем.

— Ну це, зрештою, було неважко, — махнув рукою Грінченко. — Ви розвинули досить бурхливу діяльність останнім часом. Хочу сказати, що історія з вашою знайомою — то справді сумно. Тож не помітити вас було складно.

Грінченко на секунду замовк, а потім додав:

— Я справді хотів вам віддячити. Тому ось — будь ласка, прийміть, — він тицьнув мені пляшку віскаря, — прийміть на знак моєї подяки. О, і ще, ледь не забув, — тут він запорпався у кишенях і витягнув зіжмаканого поштового конверта — а це — на лікування вашій знайомій. Ми маємо допомагати одне одному. Ну, ось і все… До побачення, ще раз дякую за все, я пішов.

Грінченко попрощався, розвернувся, аби йти, але в цей момент Сем подав свій голос.

— Та зачекай, куди ти так летиш? — прогудів він за моєю спиною.

— Справді, — озвався і я. — По п’ятдесят грамів у вихідний день нікому не завадить. Заходьте.

Грінченко обернувся і його обличчям майнула усмішка. Звичайно, цей хитрун наперед знав, що ми запросимо його зайти.

— Привіт. А вас здається звати Віка. Я вгадав? — привітався Грінченко з Вікою в коридорі.

Віка глянула на нас з Семом, ніби намагаючись спитати, де ми відкопали цього дивака.

— Ми щось святкуємо? — спитала вона, дивлячись на нас.

— Це наш… гм, знайомий, — дещо сконфузився Сем.

— Ваш вдячний знайомий, — мовив Грінченко, вже проходячи на кухню та ставлячи пляшку на стіл.

— Одне слово, — вирішив я внести ясність, — пан Грінченко — це саме та людина, з якою пов’язані останні зміни у нашому житті…

— Дайте вгадаю — це той хлопець, якого ви врятували? — спитала Віка.

— Так точно, — гречно вклонився Грінченко. — Антон Грінченко, власною персоною.

— Я чомусь думала, що ви вищий, — усміхнулася Віка.

— Так багато хто думає, — кивнув головою Антон. — Але насправді люди потім усвідомлюють, що так воно і є.

— Годі балакати, — пробурчав Сем. — У нас взагалі склянки нормальні для віскі є?

— Гриню, давай будемо на ти, добре? — мовив Сем розтягуючи слова і трохи запинаючись від випитого. — До речі, до тебе можна так звертатися — Гринь?

— Називайте мене краще Грінспен, — так само запинаючись відповів захмелілий Грінченко.

— Цікаво, — спитав я. — А чому саме Грінспен? Здається так звали колишнього голову Федеральної резервної системи США? Алан Грінспен, чи не так?

Грінспен широко посміхнувся:

— Саме так. Ну прізвища чимось співзвучні. До того ж, я вважаю його найбільш знаковою людиною нашої епохи. Алан Грінспен — це людина, перед якою меркне Бен Ладен. Невдаха саксофоніст, що перевернув світ. Він показав людству, наскільки воно тупе. І наскільки жадібне. Хіба він не геній?

— Слухай, а де ти працював в банку, що такий злий? — спитав Сем.

— В департаменті кредитної політики.

— Овва! — вигукнув Сем. — То ми, виходить, майже колеги?

— Ну якщо можна так сказати…

— І чого ж ми не перетиналися?

— Певно тому, що я пішов звідти до того, як ви туди влаштувалися на роботу.

— Думаю, саме тому у Загоруйка і був такий інтерес до тебе, — висловив здогад я. — До речі, чим ти їм так насолив?

— Чомусь завжди вважають — якщо звільнити шахтаря чи металурга, то вони можуть спровокувати якісь соціальні заворушення, а якщо викинути з роботи банкіра, то нічого не буде…

— Ти потрапив під скорочення? — не вгавав я.

— Офіційне формулювання було саме таким. Хоча, мабуть, причина полягала в іншому. Власне, це я сам спровокував своє звільнення. Просто якось прийшов до одного цікавого висновку…

— Що твоя зарплата маленька? — засміявся я.

— Ні, — серйозно похитав головою Грінспен. — Я зрозумів, що не тих ми вважали боржниками…

— Он як. Це цікаво.

— Ми всі маємо платити свої борги. Так?

— Так, — з готовністю підтвердив Сем. — Я теж завжди про це кажу.

— От і чудово, — вів далі підбадьорений Грінспен. — І як все геніальне — це просто. Але проблема в тому, що хтось платить, а хтось — ні.

— Абсолютно точно! — майже прокричав Сем. — У світі дохріна сучих синів, які вважають, що вони найрозумніші, і що вони нікому нічого не винні!

— А я скажу навіть більше, — вперше від початку цієї бесіди Грінченко усміхнувся. — У світі надзвичайно багато сучих синів, як сказав Семен, які вважають, що не просто нікому нічого не винні, а що переважна більшість винна їм. І проблема саме у тому, що з цією цільовою групою майже ніхто не працює. Особливо у нас.

— І ти вирішив стати таким собі Робін Гудом, вирішив, що саме тобі випала честь боротися з вселенським злом? — перепитав я.

— Ну ти, звичайно, перебільшуєш, але в цілому сказав правильно, — кивнув Грінченко.

— А дозволь тебе спитати — чому ти думаєш, що саме цим ти повинен займатися?

Грінченко знизав плечима:

— Ну очевидно така моя кредитна історія. Кожен з нас має свою кредитну історію. У мене вона така.

— Глобально, — сказала Віка.

— Кожен з нас має свою кредитну історію, — повторив Грінспен. — Просто дехто про це забув…

Він сидів переді мною, невисокий на зріст, худий та нервовий, із загостреними рисами обличчя, нова та незнана людина, абсолютно неподібний до того переляканого бандитами хлопчини, який закарбувався у моїй пам’яті після першої зустрічі. Якби мені треба було охарактеризувати його одним словом, то це було б слово «шибздик» — людина, як на мій розсуд, що беззастережно вірить у якісь химери і йде за ними до кінця.

Можливо, тому що був вихідний день, чи через особливий настрій, що заволодів усіма нами, але ми не зчулися, як докінчили Грінченкову пляшку. І ніби у всіх водночас позривало дах, ми разом заговорили, закричали, перебиваючи, майже не чуючи один одного. У буфеті знайшлися залишки якогось алкоголю і святкування тривало. Віка почала танцювати під музику з компа, Грінспен вився навкруг неї, за ним пішов у танок Сем, але одразу перечепився і всією своєю масою гепнувся на стілець, розтрощивши його ущент. Це призвело до ще більшого сплеску веселощів. Очевидно, що продовження бенкету було логічним. Грінспен запропонував поїхати до нього додому. За його словами, він мешкав у приватному будинку на одній з міських околиць. До того ж, якщо вірити Грінспену, у нього мав бути непоганий запас спиртного, а ще виникла ідея насмажити шашликів. Звичайно, як це завжди буває у таких випадках, поки дісталися до Грінспенового житла, накал веселощів спав і смажити шашлики вже нікому не хотілося, і до всього вже вечоріло. Тому ми, стомлені і п’яні, розташувалися на майданчику перед будинком, попиваючи хто каву, хто пиво. Зрештою, розмова втратила будь-який логічний зв’язок, а моя чергова бляшанка з пивом впала на землю. Для мене це стало кінцем вечірки, оскільки я більше нічого не пам’ятав.

Прокинувся наступного дня від того, що сонячні промені пестили моє обличчя. Якийсь час мені було невтямки, де я. З великим зусиллям змусив себе піднятися, щоправда, замалим не впавши від нападу дикого головного болю, проте, зібравшись на силі, таки встояв і зміг роззирнутися навколо. Щось мені підказало, що це була кімната самого Грінспена. Про це, вочевидь, свідчила забита книжками на економічну тематику шафа, липучки з висловлюваннями відомих людей на компі. Я побачив на стіні велике фото людини середнього віку, з вольовими рисами, сірими, майже прозорими очима. Незнайомець усміхався з фотки, ніби промовляючи — «у мене все добре». Тільки, вочевидь, Грінспенова рука намалювала червоною фарбою контури мішені.

— О, ти вже прокинувся? — почувся голос Грінченка. — Як воно — голова не болить?

— Та трохи болить.

— Ну пішли на кухню. Ми саме п’ємо каву і снідаємо.

— Слухай, а це що? — спитав я, показавши пальцем на фотку.

Грінченко усміхнувся:

— А це, Андрію, наш колишній роботодавець. Власник банку, у якому працювали і ти, і я.

— Та я в курсі, хто це. Хотів спитати — мішень чому на фотці намалював?

— А це… — він стенув плечима. — Просто бавився…

— Цікаві у тебе забавки…

— Та вже які є.

Ми пішли на кухню, де вже сиділи Сем і Віка, гарячково про щось сперечаючись.

— Ну що — ви вже дійшли консенсусу? — запитав Грінспен, який очевидно був у курсі їхньої суперечки.

Обоє одночасно недобре на нього глянули, певно тому Грінспен вирішив більше уваги приділити мені.

— У мене є знайомий, який може допомогти Віці, — пояснив мені, наливаючи каву.

— Як саме?

— Ну він має зв’язки у багатьох сферах, підозрюю, що у медичній теж. Можливо, він допоміг би влаштувати Віку в лікарню до справжніх фахівців. Міг би допомогти і фінансово… Але ось Віка чомусь не хоче приймати допомоги…

— Послухай, — мовила Віка, яка чула, що сказав Грінспен. — Я вже була у лікарів і навіщо мені ще якісь професори, аби почути те, що я і так знаю. А щодо грошей — здається, вже всоте кажу, що мені не потрібна нічия допомога. Розберуся з цим сама!

— Ти просто дурне дівчисько! — гримнув на неї Сем. — Як ти не розумієш — у нас може з’явитися реальна можливість витягнути тебе. А ти відмовляєшся!

— Я розберуся з цим сама, — твердо повторила Віка.

Сем щосили грюкнув кулаком по столу, так що на ньому дзеленькнув посуд. Він відкрив рота, аби вилаятися, але втрутився Грінспен.

— Малята, почекайте одну секунду, — мовив він, благально піднявши над головою руки. — Давайте так — я просто спитаю свого знайомого, за це, як відомо, грошей не беруть, а далі ви вже будете самі вирішувати — треба воно вам чи ні. Домовились? От і добре. Кому ще кави?

Після цих дипломатичних викрутасів Грінспена, що реально розрядили ситуацію, сніданок минув без пригод. А коли настав час прощатися, Грінспен зробив ще одну неочікувану пропозицію — він запропонував всім нам переселитися до нього жити. При цьому сказав, що не братиме з нас квартплати, оскільки йому самому цей дім майже нічого не коштує, бо він є власником його частини, інша ж половина будинку належить його родичам, які очікують від нього лише сплати за комунальні послуги. Пропозиція Грінспена насправді виявилася дуже доречною, оскільки наш теперішній власник попередив, що з наступного місяця підніме квартплатню.

— То може пристанемо на його пропозицію — з приводу переселення? — спитав я Сема і Віку, коли, востаннє помахавши Грінспену, ми спустилися в метро.

— Я не проти, — знизав плечима Сем.

— Хлопці, ну що ви вигадуєте?! — напустилася на нас Віка. — Вистачить з нас усіх цих переїздів…

За тиждень по тому, обливаючись потом, ми затягнули на другий поверх Грінспенової хати улюблену Вікину шафу, що була чи не єдиним меблевим надбанням Сема. Зі всіма іншими нашими пожитками було набагато легше, ми без складнощів порозпихали їх по кімнатах великого дому. Зрештою, навіть Віка визнала, що пропозиція Грінспена була вчасною. Біля будинку розкинувся невеличкий занедбаний садок. За садком, до речі, був сарай, з якого Сем буквально за кілька днів свого перебування тут влаштував справжню майстерню. Йому подобалося щось майструвати і, головне, йому це вдавалося. Було приємно дивитись, як у його дужих руках дерево і залізо перетворювалися на щось корисне і навіть вишукане. Я здебільшого тинявся без діла, проводячи час у роздумах і безкінечних філософських бесідах з Грінспеном, який, здавалося, ніколи не витикався зі своєї кімнати.

Ми непогано проводили час, тим більше, що отримані з банку, у першу чергу, Семом розрахункові гроші дозволяли нам принаймні на короткий час забути про необхідність пошуків нової роботи. Що ж до Грінспена, то, здається, у нього з фінансами було завжди все добре, принаймні він цим питанням ніколи не переймався. Ми також вирішили якийсь час не підіймати питання Вікиної хвороби, залишивши право вибору за нею.

Одного вечора, коли ми сиділи на кухні і пили чай, Віка ніби між іншим сказала, що згодна піти на медичний огляд, якщо знайомий Грінспена порекомендує нормальних фахівців. Грінченко мовчки кивнув головою і відразу пішов у свою кімнату до комп’ютера, через який він підтримував зв’язок зі своїм знайомим. Уже наступного дня за рекомендаціями Віка лягла у лікарню.

Звичайно ж, ми всі за неї переживали, а найбільше Сем, який просто місця собі не знаходив. Він покинув своє майстрування, годинами тинявся по двору чи взагалі виходив на вулицю, безперестанку палив. На щастя, все це тривало недовго. Віка повернулася буквально за кілька днів, хоча ми чекали на неї лиш наприкінці тижня. Приїхала сама, нікого не попередивши. Одного погляду на неї було досить, аби зрозуміти, — щось трапилося. Вона реально виглядала розгубленою. Поставивши зібрану у лікарню валізу, Віка сіла на лавці біля будинку і мовчки втупилася перед собою.

— Ну як справи? — першим підійшов до неї Сем.

Віка мовчки знизала плечима, продовжуючи вивчати простір перед собою.

— Ти можеш конкретно сказати чи ні?! — не стримався Семен.

Віка гостро зиркнула на нього:

— Не кричи на мене! — крикнула вона і вже більш спокійним тоном продовжила:

— Одне слово, мені сказали, що у мене… що у мене нічого немає. — Тут Віка хитнула головою, ніби сама собі підтверджуючи щойно сказану новину. — Так і сказали.

— Як то нічого немає?!

— Ось так. За їхніми словами, навіть студент сказав би, що у мене нічого немає…

— Ти їм віриш?

— Так, з того, що я чула — вони справжні профі.

Сем повільно видихнув. Видихнув так, наче до того він просто не міг дихати. Після чого підійшов і поцілував Віку в чоло.

— Таки є Бог на небі.

— На небі, — кивнула вона. — Але мабуть не тут.

— Що ти маєш на увазі?

— Свій попередній діагноз. Він дорого мені коштував. І я кажу не про гроші. Весь цей час я жила мов у пеклі…

— Ти, до речі, ніколи не казала, хто тобі його поставив.

— Один лікар з однієї лікарні…

— Казковий ідіот.

— Я почула й іншу версію…

— Яку? Кажи, не тягни!

— Не кричи! І заспокойся. Мені досить прозоро натякнули, що причина цього діагнозу може бути не чиясь непрофесійність, а зовсім інше — гроші. Лікар, що поставив мені цей хибний діагноз, просто хотів розкрутити мене на гроші…

І саме в цей момент Віка заплакала. Я ніколи до того не бачив, як вона плаче, і майже ніколи, щоб вона була чимось всерйоз засмучена. Все носила у собі, іноді здавалося, що ми ніколи не побачимо її сліз, але цей день таки настав.

Сем брутально вилаявся. Певно я зробив те саме. Потім Сем обійняв її, щось тихо говорив, заспокоював, а потім якось по-особливому спокійно спитав:

— Слухай, а в якій лікарні цей твій лікар працює?

В обід того ж дня ми вже сиділи в приймальні головного лікаря шпиталю, де Віці було встановлено хибний діагноз.

— Так, звичайно, ми розберемося в усьому, — голос головного лікаря діяв як заспокійливі ліки. — Буде проведено всебічну перевірку цього факту…

Головлікар, красивий високого зросту чоловік, навдивовижу чемний розумака, пальцями хірурга натиснув якісь клавіші на комутаторі і назвавши кілька прізвищ, запросив зайти до кабінету. А нам пояснив: викликані лікарі ввійдуть до складу комісії, яка має розслідувати всю цю історію з помилковим діагнозом. За кілька хвилин всі медпрацівники були в кабінеті головлікаря, і ми нормально з ними поспілкувалися, коротко переповівши їм свою історію і відповівши на їхні запитання. Заключення Грінспенового знайомого справило на них неабияке враження. З’ясувавши всі деталі, ми домовились зустрітися за тиждень, аби дізнатися результати проведеного комісією розслідування. Втомлені і задоволені, ми поїхали додому, де на нас вже чекав Грінспен.

— Як успіхи? — спитав одразу Грінспен.

— Гадаю він сяде, — впевнено відповіла Віка.

— Ну я не був би аж таким оптимістом, але йому таки загрожують серйозні неприємності, — додав я.

— Оптимісти, — гмукнув Грінспен.

— Ти щось знаєш? — спитав ураз спохмурнілий Сем.

— Конкретно нічого. Але я знаю, як зазвичай ці справи закінчуються…

— Гриню, давай ти не будеш заражати нас своїм песимізмом, — подав я голос. — Сьогодні і так був реально важкий день.

— Добре, добре, — замахав руками Грінспен. — Я ж нічого. Просто не хочу, аби через тиждень ви були прикро розчаровані…

— От давай цей тиждень проживемо, а далі подивимось, — відрізав Сем.

Рівно за тиждень у той самий час ми втрьох — я, Сем і Віка — мовчки, без жодного звуку, з понурими головами заходили на обійстя. Грінспен так само зустрічав нас біля входу, цього разу з німим запитанням ув очах. Проте ніхто не поспішав прояснити йому ситуацію.

— Семе, поясни, де в лікарні можна було порвати рукав? — спитав Грінспен.

Семен нічого не відповів, лише мотнув головою та промимрив щось злісно.

— Рукав порвали не в лікарні, а вже в міліції, — відповіла Віка.

— А що ви робили в міліції, можна дізнатися? — спитав, усміхнувшись, Грінченко.

Сем трохи вийшов з берегів, ну і я теж.

— Крику було достатньо, — докинув я. — На щастя до серйозного рукоприкладства не дійшло, та й міліція була поряд…

Грінспен похитав головою:

— Отже, вас таки послали?

— Ну можна і так сказати, — знизав я плечима.

— Цей прохіндей, головлікар, сказав, що діагноз був встановлений правильно! — майже прокричала Віка.

— Он як, — кивнув Грінспен з виглядом людини, яка ніколи не помиляється.

— Вони всі там пов’язані! — ще з більшим запалом, ніби наново переживаючи нелегкий день, прокричала Віка.

— Гриню, — сказав якомога спокійніше я. — Ти можеш порекомендувати якихось юристів, які могли б виступити у цій справі на нашому боці?

Грінспен замислено кивнув.

— Я постараюсь щось придумати…

— Буду вдячний. Ми всі тобі будемо вдячні.

За кілька днів до мене вранці у кімнату зайшов Грінспен. Його годі було впізнати — майже бездоганний костюм, біла сорочка, краватка.

— Збирайся, — коротко сказав він мені. — Поїхали.

— Поїхали куди?

— В лікарню, звичайно. На розмову до головлікаря.

— Ти знайшов юриста?

— Ну можна і так сказати. Юрист — це я.

Я зміряв Грінспена поглядом.

— Слухай, можливо в банку ти і мав справи в юридичній сфері, але ж тут все зовсім по-іншому. Ти впевнений, що зможеш це потягнути?

— Так, впевнений, — рішуче кивнув головою Грінспен і додав. — Всі необхідні матеріали я зібрав. — Тут він показав в куток, де, як з’ясувалося, стояв його модерний портфель.

— А Віка в курсі цього всього?

— Так, вона вже чекає на вулиці.

Зрештою, мені не лишилось нічого, як швидко зібратись і вийти на вулицю, де на нас вже чекали Віка із Семом. Ми завантажилися у Семенову машину і поїхали в лікарню. Поки їхали, з розмови Сема та Віки я зрозумів, що рішення Грінспена теж виявилось для них несподіванкою, проте вони так само, як і я, не сперечалися з ним.

Ми піднялися до головлікаря вдвох — я і Грінспен. Сема та Віку він попросив лишатися в машині, аби, за його словами, зайвий раз не розпалювати ситуацію. Коли зайшли у приймальню, секретарка відразу ж потяглася до телефону. Грінспен прочитав її рух і застережно підняв руки.

— Думаю, ми вже не повернемося до того характеру обговорення, яке відбувалося тут учора. Я юрист і хотів би нормально і цивілізовано обговорити з вашим шефом всі аспекти майбутнього судового процесу.

Секретарка недовірливо дивилася на нас, вочевидь напружено щось обмірковуючи.

— Дякую, — мовив Грінспен, відкриваючи двері до кабінету головлікаря. Я поплентався за ним, а за мною побігла щось примовляючи перелякана секретарка. Вочевидь головлікар кудись збирався, бо саме в цей момент він стояв коло столу і перебирав якісь папери. Він запитально глянув на нас, на що Грінспен одразу ж відрекомендувався йому як Вікин юрист.

— Вибачте, а що саме ви від мене хочете? — запитав головлікар з ледь помітною усмішкою.

— Я хотів би провести з вами попередню бесіду перед тим, як звертатися до суду, — відповів Грінспен.

— Ну, власне, ми все вже вчора проговорили, і, зрештою, у нас теж є юрист, і вам краще буде переговорити саме з ним.

— Можливо й так, але я хотів би з’ясувати деякі аспекти цієї справи саме у вас.

Лікар стояв, схрестивши руки. На його вустах продовжувала грати ледь помітна усмішка.

— Здається, вчора я досить вичерпно пояснив, що в даній ситуації ми не винні. Висновки нашого лікуючого лікаря, прописані ним рекомендації щодо лікування були зроблені на фаховому рівні і відповідали тій ситуації з перебігом патології…

— Якої потім не виявилося…

— Яка, вочевидь, була локалізована, а потім і ліквідована завдяки нашим фаховим діям…

Грінспен зітхнув, потім спитав тихо, спокійним голосом, так, наче мова йшла про незначну річ:

— Скажіть, чому ви їх прикриваєте?

Вуста головлікаря, здається, трохи сіпнулися, проте ледь помітна усмішка так і не щезла.

— Будь ласка, будьте акуратні, добираючи слова. Ви не дитина. Тому пам’ятайте, будь ласка, в якому світі живете.

— Мені здається, ви справді непоганий лікар, у вас навіть руки справжнього хірурга, чому ж ви це робите? — спитав Грінспен дивлячись просто у вічі лікарю.

Очі головлікаря зблиснули якимось невідомим до цього блиском.

— Я ні-ко-го не при-кри-ва-ю, — мовив він по складах. А потім додав з якоюсь гидливістю в голосі, наче був вимушений говорити з людиною, яку він глибоко зневажав. — А зараз зробіть таку ласку — залиште цей кабінет. Не примушуйте мене кликати когось, аби вас звідси просто викинули.

— Але я хотів би показати вам дещо, — не вгавав Грінспен.

— Покажете моєму юристові, — відрізав лікар. — До побачення.

На цих словах він відвернувся від нас до столу і знову почав перебирати папери. Грінспен відкрив свій портфель і, напружено сопучи, почав у ньому порпатися. Це продовжувалося якусь мить. Далі події розвивались у пришвидшеному темпі. Він блискавично витягнув те, що шукав, і в кліп ока опинився за спиною лікаря. І в цей момент я розгледів, що в руці у Грінспена був… молоток. Міцний, важкенький молоток із Семової майстерні. І ще не встиг я до кінця зрозуміти мету, через яку зараз у цій лікарні, в цьому кабінеті, Грінспен замість документів витягнув молоток, як він зі всією силою, наче забивав неслухняний цвях, опустив молоток на руку головлікаря, що досі перебирав папери на столі. Здається, мені вчувся хрускіт кісток пальців, що ламалися. Лікар закричав від болю. А Грінспен обернувся до мене і гукнув:

— Тікаймо!

І ми рвонули з місця. Рвонули так, наче за нами гналася вся лікарня, перекинувши у дверях секретарку, яка заверещала з переляку високим фальцетом. Ще пару секунд —і ми не зчулися, як опинилися перед Семовою машиною, в яку й заскочили з розгону.

— Рушай! — закричав не своїм голосом Грінспен, і ми рвонули з місця.

— Що, що сталося? — спитала перелякано Віка.

— Цей псих розфігачив молотком руку головлікарю! — закричав я не своїм голосом.

— Що?! — в один голос спитали Віка з Семом.

— Він витягнув зі свого портфеля твій молоток, Семе, і з усього маху вгатив ним по руці цьому лікареві! — продовжив я.

— Нічого собі, — протягнув Сем. — Це правда? Гриню, що трапилося?

Грінспен зітхнув:

— Ну в принципі Андрій розказав майже все…

— Ти реально розбив йому руку?

— Ну так. Шкода, що не дві…

— І що тепер буде? — спитала Віка.

— Нічого особливого. Місця нашого проживання вони не знають. А головлікарю скоро буде не до цього.

— Чому?

— Я отримав базу хворих цієї клініки. Попросив декого, мені й злили. Ось тепер по всій цій базі я надішлю повідомлення про те, що у цій лікарні займалися шахрайством. Розкажу про нашу історію і назву прізвища — і головного лікаря, і тих, хто тобі, Віка, безпосередньо ставив діагноз. І запропоную пацієнтам перевіритись в інших лікарів — і щодо діагнозів, і щодо лікування. Думаю весело буде…

— Можливо тоді можна було б обійтися без молотка? — вставив я.

— Ні, Андрію, не можна було. Без молотка ніяк, — похитав він головою.

— Ти справді псих, Гриню, — усміхнувся Сем.

— Ти навіть не здогадуєшся який, — засміявся Грінспен.

По приїзді додому всі якось одночасно вирішили напитися. Віка досить швидко накрила на стіл, а одного мого з Семом походу у найближчий магазин виявилось задосить, аби уповні забезпечити нас усіма можливими видами спиртного. Вочевидь нами володіло бажання напитися до безтями. Ми пили коньяк, горілку й вино, не вельми переймаючись завтрашнім днем. Не дивно, що за якихось півгодини всі вже були добряче напідпитку. Тому, взявши з собою келихи і пляшчину якогось алкоголю, висипали з хати подихати свіжим повітрям. Надворі сутеніло і було по-осінньому прохолодно. Раптом десь знадвору почулася танцювальна музика, і Віка, скинувши з себе вовняну ковдру, яку вона прихопила з будинку, пустилася в танок. З неба лилося холодне місячне сяйво, Віка у тоненькій блузці танцювала посеред двору, а ми утрьох невідривно дивилися на неї, наче на якусь казкову істоту. Та вона і направду видавалась неземною істотою, в білій блузі і з розпущеним волоссям, ідеально виконуючи танцювальні па в місячному світлі під невідому музику.

— Дякую, — раптом ледь чутно промовив Сем, повернувшись до Грінспена.

— За що? — стенув плечима Грінспен.

— За неї, — показав у бік Віки Семен.

А вона танцювала і танцювала. Та ось вона ніби наштовхнулася на невидиму стіну, зупинилась і почала осідати на землю так, ніби останні сили залишили її. Сем підхопив її на руки і поніс у будинок.

Ми лишилися з Грінспеном удвох.

— Віка дуже гарна дівчина, — сказав він.

— Так, Сему з нею справді пощастило, — погодився я.

Грінспен налив нам обом з пляшки, яку ми прихопили з дому. Здається, це було червоне сухе.

— Ти й далі сердишся на мене, що я вдарив цього лікаря? — спитав він.

— Це було жорстоко. А головне — для чого? Реально, ми могли б приперти їх до стіни законним шляхом.

— Законним шляхом? — перепитав Грінспен. — Андрію, ти просто не можеш уявити, скільки разів я намагався вирішувати подібні справи законним шляхом. Скільки сил і нервів я витратив на цей законний шлях. Хочеш знати який результат?

— Так, цікаво було б дізнатися.

Грінспен по-особливому, з прикрістю, глянув мені у вічі і піднісши свою руку на рівень моїх очей, склав вказівний і великий пальці у вигляді овалу.

— Зеро, — мовив він. — Мій результат — зеро.

— Я не вірю…

— Цю систему, — перебив він мене, — законним шляхом не зламати, тому що закон теж став складовою цієї системи. Андрію, ніколи не кажи, що я був жорстоким, чи робив щось не так. Я робив і роблю те, що треба зробити.

Він підняв руку, в якій тримав келих, і одним махом випив вино.

— Гадаю прийшов час сходити в магазин, — мовив я. — До ранку ще далеко.

— Я навіть знаю, де тут близько цілодобовий, — додав Грінспен.

Прокинувся від дикого головного болю. А коли надсилу відкрив очі, то зрозумів, що в машині і кудись їду. Ще кілька хвилин моєму затуманеному болем мозкові знадобилося, аби збагнути, що машина Семенова, а сам Сем із Грінспеном сидять спереду.

— Якого милого? — майже прошепотів я навдивовижу хрипким голосом.

— Тихше… — приклавши пальця до вуст, ледь чутно промовив Сем, на секунду обернувшись до мене. — Грінченко спить.

Я сфокусував свій погляд на спині Грінспена і розгледів, що його голова була неприродньо відкинута назад. Здається, він ледь чутно хропів.

— Якого милого? — вже значно тихше спитав я. — Чому я прокидаюся в машині? І куди ми їдемо?

— Ну це питання, скоріше, ти мав би задати собі самому, — відповів незворушно Сем. — Або принаймні йому, — тут Сем кивнув у бік Грінспена. — Ви вчора ніяк не могли замовкнути, щось говорили, сперечалися, потім, здається, пішли за добавкою. Я вгадав? Потім ви завалили в будинок, розбудили мене і Віку і почали розказувати, що вам конче необхідно кудись їхати, аби, як сказав Грінспен, віддати якийсь борг. Здається, так він сказав.

— Який борг? Ти про що?

— Ти, справді, нічого не пам’ятаєш?

— Ну так… хіба що уривками.

— Тобі краще знати, але вчора ви про це теревенили, не замовкаючи. Ви з ночі хотіли їхати, проте я вас таки переконав зробити це зранку. Після чого ти пішов у машину спати, бо не хотів пропустити від’їзду, а Грінченко ще вештався по хаті до самого ранку, і оце, коли сіли в машину, його вирубило.

Я почухав голову:

— Так, а куди ми їдемо?

Сем сказав назву якогось населеного пункту, яка мені ні про що не говорила. За його словами, це місце було за кілька сотень кілометрів від нашого дому. І їхати було ще довгенько, що зовсім не тішило, оскільки мене добряче нудило. Зрештою, я попросив Сема зупинитися коло якоїсь придорожньої кафешки, аби принаймні випити кави.

Заклад, біля якого ми зупинилися, розташовувався поряд зі станцією техобслуговування, тому тут було досить велелюдно.

— Я дивлюся наші дороги для декого просто золоте дно, — засміявся Сем, киваючи в бік автомайстерні.

— Для когось золоте дно, а для когось — дорога на той світ, — похмуро додав я.

— Яке життя, такі й дороги, — подав голос Грінспен, що ледь шкандибав за нами.

— Скажи мені краще, за чим і для чого ми їдемо? — обернувся я до нього.

— Я ж тобі вчора все розказав, — знизав плечима Грінспен.

— Так, але я не можу пригадати…

— Ну, звісно, пити після коньяка вино було справді не варто. І я тебе попереджав про це.

— Цього я теж не пам’ятаю.

— А ну годі вам, — втрутився в розмову Сем. — Вам яку каву брати — еспрессо чи американо?

Швидко проскочивши по трасі ще десь півтори сотні кілометрів і трохи попетлявши бічною дорогою, ми таки знайшли село, яке шукали. Проте, коли до нього лишалося буквально кілька кілометрів, Грінспен, знову нічого не пояснюючи, попросив зупинити машину. Ми зупинилися край дороги, навколо куди око сягало розляглися безмежні сірі осінні поля. І лише з того боку, де зникала дорога, можна було розгледіти далекі і такі ж сірі будівлі села, до якого ми їхали.

— Слухай, Гриню, якого милого ми зупинилися посеред чистого поля? — подав голос я.

— Зачекай, — коротко відповів Грінспен.

Враховуючи маломовність Грінченка, нам не лишалося нічого іншого, як, вибравшись з машини, чекати. Ми мовчки стояли і споглядали сумний пейзаж, аж раптом Грінспен показав пальцем кудись у бік села. Подивившись туди, ми побачили на виднокраї маленьку фігурку, що швидко наближалася до нас. Коли подорожній був вже близько, можна було побачити, що це хлопчина років чотирнадцяти-п’ятнадцяти. Він щодуху біг до нас, не дуже дивлячись під ноги, тому час від часу зашпортувався, але продовжував бігти, не зупиняючись. Нарешті порівнявся з нами і хотів відразу заговорити, але не зміг, бо почав голосно відсапуватися після бігу.

— Та не спіши, віддихайся, а то ще серце з грудей вискочить, — зауважив Сем.

— Ви Грінспен? — важко дихаючи перепитав хлопчина.

— Ні, — похитав головою Сем і, показавши пальцем на Грінченка, додав. — Ось він.

— Так, це я — Грінспен, — кивнув головою він. — А ти, я так розумію, Володя?

— Да.

— Ну що ж, приємно познайомитися в реалі. А це мої друзі — Андрій та Семен, вони погодилися допомогти нам у цій нелегкій справі, — після останніх слів Грінспен коротко реготнув.

— Драстуйте, — привітався хлопець з нами.

— Він вже там? — по-діловому спитав його Грінспен.

— Має ось-ось приїхати, — відповів хлопець.

— Ну що — пішли? — запропонував Грінспен.

— Гриню, а може ти докладніше поясниш — у чому саме справа? — м’яко спитав його я.

— У чому справа? Добре, слухайте. Ви ж пам’ятаєте за яких обставин ми з вами познайомились? Полишивши роботу у банку, я почав допомагати його нещасним клієнтам. Одного разу я наштовхнувся на один вже доволі типовий для нашого часу випадок — банк забирав землі у одного фермера, до речі, батька цього хлопця.

— Ми вирощували пшеницю. А вони забрали нашу землю. І забрали тоді, коли ми вже на ній посіяли, — докинув своє Володя.

— Я звичайно встряв у цю справу, — продовжив Грінспен. — Почалися суди-пересуди, і, зрештою, суд виніс абсолютно невиправдане рішення. На користь, звичайно ж, банку. Я планував подавати апеляцію, але тут трапилася абсолютно дика річ. Цього фермера підстрелили. І знаєте, хто це зробив? Суддя.

— Батько сказав, що жінка судді курва… — встряв Володя.

— Ну от — молоде покоління майже все і розказало, — весело хекнув Грінспен. — Вони десь випадково здибалися, суддя поводився досить по-хамськи — тут вже всі до цього звикли — зачіпав Володіного батька, який, у свою чергу, не стримався і сказав дещо про його дружину…

— …це правда, всі про це знають… — докинув малий.

— Суддя, — продовжив Грінспен, — на некоректне зауваження про дружину витягнув пістолета і всадив у його батька кілька куль. А оскільки той вижив, суддя ще й подав на нього позов за збройний напад…

— Сказав, що у батька ніби при собі був ніж, який той потім викинув, — додав Володя.

— Викинув після того, як отримав дві чи три кулі, — чмихнув Грінспен.

— Ну окей — подав я голос. — Ситуація ніби зрозуміла. А що від нас вимагається?

— Практичного нічого, — стенув плечима Грінспен. — Згідно зі сленгом певних кримінальних кіл — просто постояти на шухері. Поки я перетру з паном суддею.

— Без проблем, — махнув рукою Сем і засміявся. — Ти, головне, не вбий його. Добре?

— Постараюся, — серйозно відповів Грінспен. — А тепер коротенький план. За цим селом, далі по трасі, є ресторація, до речі, дуже колоритна, у вигляді вітряного млина. Саме там частенько полюбляє бувати наш суддя. Людина він досить пунктуальна, і є всі підстави вважати, що зупиниться він там і сьогодні.

— Так, і що ми робитимемо?

— Ми зупинимо машину трохи не доїжджаючи цього місця, а потім зайдемо всередину і будемо вдавати з себе простих голодних подорожніх, якими ми зрештою і є. Після того, як туди під’їде суддя, Андрію та Семе, ви вийдете надвір, а я залишуся всередині для перемовин із суддею. Тепер, для чого ви мені треба. Зазвичай, він їздить з водієм, і я не хотів би, аби в мій діалог з ним хтось втручався. Одразу ж скажу, що шофера він завжди лишає назовні, до зали той, зазвичай, не заходить, і від вас єдине, що вимагається, аби цього разу все було так само. Ну от, такий коротко план. Питання є?

— Так, одне, — підняв я руку. — А про що ти з тим відморозком говоритимеш?

— А оце вже не ваша справа. У мене є свої методи впливу на людей. А тепер, якщо питань більш немає, давайте будемо вже їхати, суддя має ось-ось з’явитися. На місці я покажу ще деякі нюанси.

Ми залишили машину метрів за п’ятдесят від реконструйованого млина, в якому містився ресторан. Антураж закладу було виконано у мисливському стилі, можливо, навіть трохи з перебором — великі дерев’яні балки, голови хижих звірів, що висіли на стінах. Ми сіли за столик біля входу, замовили каву та по п’ятдесят грамів коньяку, і приготувалися чекати. За десять хвилин коло ресторану зупинилася машина.

— Ну все, здається, наш знайомий приїхав, — кивнув головою Грінспен.

Ми з Семом встали і попростували до виходу. Проте вийти перед суддею ми таки не встигли, зіштовхнувшись з ним у дверях. Це був ще міцний, зростом із Сема чолов’яга з короткою стрижкою їжачком. Очевидно, він не звик поступатися, тому нам із Семом довелося буквально притиснутися до стінки, аби дати йому дорогу. А вже на вулиці ми зіштовхнулися з його шофером, середнім на зріст, досить-таки інтелігентного вигляду чоловіком. Ми трохи потовклися з Семом на вулиці, аби зрозуміти, що цей шофер, який мирно читав газету в машині, справді нічим не загрожував ані нам, ані Грінспену, й після того, як він буквально на очах закемарив, — вирішили тихенько повернутися до приміщення і подивитися, що там відбувається.

Ми зупинилися на вході, звідки нас не було видно, але прекрасно проглядалася вся зала. Як з’ясувалося, ми нагодилися на найцікавіший момент. Грінспен, що до того, очевидно, мирно сидів за столиком, допиваючи каву, саме встав і, підійшовши до судді, легенько поплескав його по плечу. Суддя повільно підвів голову і запитально глянув на Грінспена. Хоча все це відбувалося віддалік, було добре чути, про що вони говорили:

— Перепрошую, що я вас турбую… — почав Грінспен.

Суддя мовчки дивився на нього важким поглядом, але Грінспен продовжував, як ні в чому не бувало:

— …але я… я просто хотів сказати вам, що ваша дружина, — тут Грінспен зробив паузу, очевидно, для більшої виразності, — курва.

Останнє слово прозвучало так чітко та виразно, що його, здається, можна було почути у найвіддаленішому кутку цієї зали.

— Ну от, зрештою, і все, що я хотів сказати. Я, мабуть, піду, — сказав Грінспен, розвертаючись, аби йти. Очевидно він передбачав, що станеться далі, проте, певно, не очікував, що суддя виявиться аж таким прудким. Буквально в один момент він зірвався з місця, схопив Грінспена у ведмежі обійми, стиснув, а потім кинув об землю. А наступної миті почав щодуху молотити лежачого Грінспена ногами. Звичайно, мені з Семом нічого не лишалося, як кинутися на допомогу другові. Сем провів кілька ударів у тулуб і голову судді, проте це не справило належного ефекту. Подібний до розлюченого вепра, суддя лише коротко рохнув і, струснувши головою, пішов у наступ на Сема. Я саме опинився у нього збоку, чим і скористався. Схопивши стільця, що був під рукою, я щосили вперіщив ним суддю по спині. Дерев’яний стілець розлетівся на друзки, проте так і не похитнув цього монстра. Суддя з дивною для своїх кондицій швидкістю обернувся до мене і провів прямий удар в обличчя. Я опинився на підлозі. Коли за кілька секунд я прийшов до тями і підняв голову, то побачив Грінспена, що, витираючи кров з обличчя, повільно вставав з долівки, а позад нього, люто стискаючи одне одного в обіймах, каталися по підлозі суддя та Сем. Якоїсь миті останній опинився зверху, чим одразу ж скористався, почавши завдавати методичних ударів судді по обличчю. Потім до них, ковиляючи, підійшов Грінспен, аби з усіх сил, на які був спроможний, заїхати судді ногою по ребрах.

— Це тобі за Володю, — мовив він. Потім розвернувся, аби йти, але в якийсь момент передумав, знову підійшов до судді і ще раз заїхав йому ногою.

— А це тобі за мене, — додав він, після чого махнув рукою Сему. — Пішли, йому, здається, досить.

Сем неохоче підвівся з виглядом злого собаки, у якого забирають улюблену кістку. Суддя, здається, лежав уже у відключці, обличчя було геть заюшене кров’ю.

— Хлопці, я дуже дякую вам, що ви втрутилися, — мовив Грінспен, прикладаючи хустинку до свого розбитого носа.

— Пусте, — махнув рукою Сем. — Пішли звідси.

Коли ми вийшли на вулицю, то просто в дверях зіштовхнулися з переляканим водієм, який нарешті у себе в машині почув шум бійки. Зрештою, він цілком логічно вирішив нас не зупиняти, і ми без перешкод дісталися до нашої машини. Ще за п’ять хвилин ми були на місці, де на нас чекав Володя. Ми вибралися з машини, а Грінспен поспішив відзвітуватися перед хлопцем.

— Малий, ми все зробили, — сказав він, і додав: — Все зробили так як треба.

— Ви його вбили? — спитав хлопець.

Запала мовчанка. Вочевидь, це запитання захопило всіх нас зненацька. Грінспен опустив руки і заперечно, якось сумно похитав головою.

— Ми не вбили його. Можливо й даремно… Але йому непереливки зараз. Дуже непереливки.

— І він знову буде судити колись?

— Можливо, колись… Але найближчим часом точно ні.

— А мій тато не зможе вже нормально працювати ніколи…

— Послухай малий, ми зробили все, що могли, — не витримав Сем. — Зрозуміло? Все, що могли. І ми не обіцяли тобі, що вб’ємо його.

Малий затих, його погляд враз став якимось відстороненим, наче він дивився крізь нас.

— Значить, він вб’є нас, — сказав він тихо і спокійно, наче просто констатував факт.

— Ну звідки ти це взяв? — перепитав його Грінспен.

— А він це якось сказав. Попросив нам передати.

— Малий, тепер все буде інакше, — спробував втішити його Грінченко.

— Не буде, — заперечно похитав головою малий. — Його треба було вбити.

— А ну вище носа! — спробував підбадьорити його Сем. — Що це ти — ще малий, а вже такий песиміст.

У цей час Грінченко повернувся до машини і витягнув звідти свій планшетник, який завжди тягав з собою. Він підійшов і тицьнув його малому:

— Тримай. Не дивись, що трохи потертий, він нормальний. А потім якось спишемось, щось і покраще намутимо.

Малий не зробив жодного руху.

— На, тримай… — простягнув йому ще ближче планшетник Грінченко.

— Дякую, — відповів хлопець. — Мені не треба.

Грінспен скрушно похитав головою. Потім підійшов до малого і поклав йому руки на плечі.

— Добре, — сказав він, дивлячись малому просто в очі. — Якщо це не припиниться, то ми повернемося і зробимо все так, як ти кажеш.

— Наступного разу вже не буде, — відповів малий.

Грінспен зітхнув, потім мовчки взяв малого за руку і вклав у неї планшетник.

— Все буде добре, повір мені, — сказав він і швидко пішов до машини.

Ми теж попрощалися з малим, сказали на прощання йому щось на кшталт «тримайся», «вище носа», «побачимось», потім залізли в машину і рушили. Хлопець нерухомо стояв край дороги, однією рукою стискаючи планшетник, іншою махаючи нам.

— А хто ці планшетники робить? — спитав Сем.

— Та різні компанії… — задумливо стенув плечима Грінспен. — А що?

— Якби від докорів сумління завжди можна було відкупитися планшетником, ці компанії контролювали б світ, — усміхнувся Сем.

— А вони його і контролюють, — відповів Грінспен.

Ми не доїхали до Києва кілька десятків кілометрів. Я попросив Сема зупинитись коло однієї з придорожніх кафешок, аби поїсти. Ми з Грінспеном взяли до борщу по сто грамів горілки, Сем, оскільки був за кермом, обмежився кавою. Ми випили, здається при цьому Грінспен сказав пару слів про те, які ми молодці, заїли гарячим, потім я замовив ще по сто. Коли нам принесли чергову порцію алкоголю, я повільно підняв свою склянку.

— Ти такий урочистий, наче зараз скажеш щось епохальне, — засміявся Грінспен.

— Та нічого особливого, — стенув плечима я. — Просто хотів сказати, що ви класні хлопці. І… Коротше кажучи, мені буде сумно без вас.

— Не зрозумів, — здивувався Сем. — Ти що — з нами прощаєшся?

— Так.

— Чому? — тихо спитав Грінспен.

— Тому що те, що ми робимо — це неправильно…

— Неправильно — що?

— Неправильно отак самим розбиратися з негідниками. Це — неправильно. Так не роблять. Є якесь право, якийсь закон.

— Який закон? Про що ти? — не стримався Грінспен. — Ти просто не розумієш…

— Гриню, я все чудово розумію. Колись я вже переживав щось подібне… Зі мною дещо сталося… Бачиш цю дорогу? Кожна вибоїна на ній — це спогад для мене. Я майже пройшов той шлях, яким зараз хочеш піти ти, а можливо й Сем, до кінця. І у мене були для цього свої підстави. І зупинився я на самісінькому краю, передумав, переосмислив… І я більше не хочу до цього повертатися. Ніколи. Тому я йду. Хоча мені справді боляче з вами прощатися. Ви реально класні, хлопці. Але я маю з вами розпрощатися.

— Жаль, — після короткої паузи стенув плечима Грінспен.

— Мені теж шкода. Дуже шкода.

— І куди ж ти тепер?

— Ще не знаю. Кудись, де менше людей. Чогось вони мене дратують останнім часом. Речі заберу потім.

Ми замовили ще горілки і досить повільно її пили, паралельно розмовляючи про щось, ніби намагаючись відтягнути час прощання. Зрештою, в якийсь момент, коли склянки наші давно вже спорожніли, навпроти нашої забігайлівки зупинилася міжміська маршрутка, що їхала в західному напрямку від міста. Я потис Семові та Грінспенові руки і швидко заскочив до неї. Машина рушила, і я побачив своїх хлопців, що стояли на дорозі і дивилися в мій бік. Моє горло в цей момент здавило, наче сталевим обручем. Якби не тільки-но куплена у кав’ярні «Кола», то закашлявся б.

Я прокинувся рано вранці. Сонце лише виходило з-за гір, які ще тонули в темряві. Лише де-не-де вгадувались силуети дерев та майже непомітні обриси безлісих полонин. Казкова країна, до якої я так давно йшов. Вона була десь у моєму далекому дитинстві, вона перетворилася на казковий Ламаюру, до якого я так і не доїхав, і вона прийшла до мене зараз, саме в той момент, коли я майже забув за неї. Я вдихнув вологе, холодне повітря — дихай на повні груди, Андрію, — ти мріяв все своє життя опинитися в подібному місці. І ось ти тут.

Коли, зрештою, проміння осіннього сонця заполонило всю долину золотавим і прозорим світлом, я підвівся і пішов до хатини, в якій мешкав останні три тижні. Колись мої знайомі поїхали в Карпати на новорічні свята і весело провели час у компанії місцевих хлопців, що мешкали зі своїм старим саме у цій оселі на відшибі. Молоді зрештою поїхали на заробітки до Європи, лишивши старого на ласку родичів з ближнього села. Хата ж стояла пусткою, лише старий час від часу заходив сюди, та ще я віднедавна оселився тут.

Сьогодні вочевидь був той день, коли старий вирішив вибратися з долини, аби провідати свою оселю, а заразом і мене. Він сидів коло хати, мружачись на сонце. Побачивши мене, усміхнувся, і привітавшись, спитав, чи ще довго я тут збираюся бути. Він завжди мене про це питав, і завжди я відповідав йому одне й те саме — «не знаю». Старий знов усміхнувся і сказав, що так само відповідають його діти, коли він питає їх, чи планують вони повертатися додому. Після чого він замовк і якийсь час дивився перед себе. Я спитав його за бринзу. Хтось в селі ще робив справжню овечу бринзу, і я вже кілька разів купував її за посередництва старого. На моє запитання старий лише знизав плечима і сказав, що господар, який її робив, поїхав до своїх дітей у місто. «Нема вже кому її робить», — мовив він і скрушно хитнув головою. Усмішка щезла з його обличчя. Старий підвівся, аби йти, аж раптом, щось згадавши, закопирсався в кишені. За який час він дістав мій мобільний. В хаті, де я жив, були постійні перебої з електроенергію, її частіше не було, і я віддав старому телефон, аби він його у себе зарядив. І забув. Як з’ясувалося, можна жити і без нього. Проте від сучасного життя нікуди не втечеш. Я взяв телефон і подякував старому. Той махнув рукою і покрокував назад до села.

Я зайшов до хати, запалив піч, поставив чайник. Вже коли сидів за столом і пив чай, згадав за мобільник. Витягнув його з кишені і побачив, що він блимає своїм вічком, сигналізуючи чи то про пропущені дзвінки, чи смс-ки. Я поклав телефон на стіл і якийсь час просто дивився на нього, сьорбаючи чай і борючись з бажанням пожбурити телефон у вікно. Зрештою натиснув клавішу, аби подивитися, хто мені дзвонив. Там було кілька нецікавих мені дзвінків, аж раптом я побачив пропущені дзвінки від Грінспена. Я прихилився до спинки стільця і який час задумливо крутив мобільник у руці. У мене було стійке відчуття, що краще не відповідати. Зрештою, я вийшов надвір, оскільки там був кращий зв’язок, і передзвонив Грінспену.

— О Боже, Андрію, ти таки передзвонив! — почув я у трубі схвильований голос Грінспена. — Ми вже думали з тобою щось сталося:

— Зі мною все нормально. Що у вас?..

— Ну у нас, зрештою, все добре… — затинаючись відповів Грінспен. — Хоча є й погані новини. Пам’ятаєш того хлопчину, за якого ми вписалися перед суддею?

— Так, звичайно, Володька…

— Ну от його дуже сильно побили…

— Побили?.. Хто?! Суддя?

— Ні. Виконавцями були одні наші старі знайомі…

— Хто?

— Ті самі хлопці, з якими у нас був конфлікт.

— Так звані юристи з банку?

— Так.

— І хто ж їм наказав? Суддя?

— Суддя не міг їм наказати. Вказівки їм можуть давати лише з банку. Керівництво банку.

— А керівництву це для чого?

— Побили їхню людину.

— Суддя був їхньою людиною?

— Він виконував їхні вказівки. Отже, частково так. Ніхто не може посягати на їхніх людей.

— А чому вирішили помститися саме малому?

— Ну певно нас не могли поки дістати. Вирішили відігратися на малому.

— Отже, якби ми тоді не поїхали туди і не заварили б цю кашу, малий би був цілий?

— Можливо…

У трубці запала мовчанка.

— Його сильно побили? — спитав я.

— Так, дуже.

— Сволота. Просто сволота.

— Справді я дзвонив тобі, Андрію, бо хотів попередити, аби ти був обережніший.

— Та що я… Ви малому якось допомагаєте?

— Так, саме збираємо йому чергову передачу в лікарню.

— Це добре. А що з цими виродками?

— Ну ми тут дещо готуємо.

— Якийсь черговий самовбивчий план?

— Я не хотів би про це говорити по телефону…

— Ну що ж, тоді щасливо. Бережіть себе.

— І тобі хай щастить.

На цьому Грінспен поклав трубу. Я поклав мобільник на стіл і якийсь час просто дивився на нього. Потім рвучко схопив його і шваркнув об стінку. Той розлетівся на частини так, що, зрештою, трохи охолонувши, я був змушений лізти під стіл — здається десь там впала сим-карта з розбитого телефону.

За три дні я вийшов у передвечірніх сутінках з таксі коло нашого дому у місті. Стояв тихий, спокійний вечір, хвіртка, як це завжди у нас водилося, виявилася прочиненою, і я тихо зайшов у двір. Підійшов до єдиного вікна, що світилося, це було вікно кухні, в якій якраз трійця моїх друзів спокійно та мирно пила чай, про щось розмовляючи. Я дивився в сутінках крізь шибу на них, було щемке відчуття повернення додому. Ще кілька днів тому я думав, що назавжди залишу це місто, своє колишнє життя. А тепер стояв перед цим вікном і розумів, що просто брехав собі. Лaмаюр був не десь там у Карпатах, Тибеті чи ще бозна де. Він був тут — за цією прочиненою хвірткою, у цьому будинку, де світилося зараз єдине вікно.

Я штовхнув двері і зайшов. Друзі про щось голосно говорили, певно тому нічого й не почули. Я лишив речі в коридорі і зробив крок в освітлений квадрат кухні.

— Привіт, — мовив я.

Всі присутні обернулися до мене, в їхніх очах читалося здивування. Очевидно, моя з’ява стала для них справжнім сюрпризом.

— І тобі привіт, Андрію, — першим привітався Грінспен. — А ти реально можеш здивувати. Ніхто не сподівався, що ти зараз тут з’явишся.

— Якщо відверто, я й сам не думав. Але… Як у вас тут справи?

— Та як, — похитав головою Грінспен. — З того часу як я з тобою розмовляв, мало що змінилося. От зараз радилися, як краще допомогти малому.

— Те що сталося — йому немає назви.

— Андрію, ти просто не бачив малого, — втрутилася Віка. — Коли я вперше побачила його у лікарні — у мене серце стало.

— Ну зараз йому все-таки трохи краще, — сказав Сем. — Хоча направду — оприходували його добряче…

— Та що ми все про погане та про погане, — знову озвався Грінспен. — Давайте ж гостю бодай чаю наллємо…

Чаєм виявилася пляшка червоного вина, яка вже давно чекала свого часу. «Чаювали» ми приблизно годину, поки Віка не заявила, що збирається спати. Коли вона пішла, Сем трохи попорпався у шафі і видобув ще одну пляшку червоного, на цей раз міцнішого. Минуло зовсім небагато часу, і в пляшці лишилася лише половина.

— То які у вас плани? — мовив я, похитуючи залишки вина у фужері.

— Щодо чого? — невинним голосом спитав Грінспен.

— Ти сам знаєш щодо чого.

— Ну… — протягнув Грінспен, з-під лоба кинувши короткий погляд на Сема. — Вони ще не до кінця оформлені..

— Гриню, не тягни кота за хвіст.

Цього разу Грінспен прискіпливо глянув на мене з-під лоба.

— Андрію, а для чого це тобі?

— Ну, я ніби теж дотичний до цієї історії… Скажімо так, я теж доклав рук до того, що сталося.

— Саме тому ти вернувся?

— Можливо.

— Добре, — видихнув Грінспен. — Якщо коротко — ми хочемо вбити власника холдингу.

Я примусив себе посміхнутися:

— Це такий у вас новий жарт?

— Ні, це не жарт. Це — серйозно.

У мене перед очима раптом постала бачена раніше фотографія власника холдингу з кімнати Грінспена з намальованою на ній мішенню.

— Ви вважаєте його основним винуватцем?

Грінспен відставив свій бокал з вином:

— Чи саме він віддавав наказ побити цього хлопця? Думаю, що ні. Це не його рівень. Скоріш за все рішення приймав якийсь менеджер середньої ланки.

— То може з нього і почати?

— Менеджер середньої ланки теж упир, але… Вийде так само, як і з суддею. Визнаю, я був не правий у цьому епізоді. Не можна воювати з гвинтиками системи, лишаючи неушкодженою її основу.

— І ти, чи ви настільки впевнені у його провині, що готові просто так взяти і вбити?

Грінспен ствердно кивнув головою, наче очікував на це запитання.

— Ти знаєш, Андрію, я вивчаю його біографію дуже, справді д-у-у-уже прискіпливо. І хочу сказати, на його совісті навіть не десятки — сотні понівечених доль. Почав свій шлях ще з вісімдесятих. Спочатку як юний відморозок з робітничого кварталу, згодом як авторитетний член банди, а далі: голова банди, бізнесмен, депутат міськради і, зрештою, власник цього величезного холдингу. І все, чим він володіє — віджато, вкрадено, змахльовано… І всюди за ним — кров і смерть, смерть і кров.

— Ти забув ще сказати, що він був державним чиновником у міськраді. Займався дорогами. На тому, вочевидь, непогано заробив.

— Ну от бачиш, ти навіть знаєш більше за мене.

— Лише деякі деталі. А ти думав, у тебе одного відкрились на нього очі? Більше ніхто цього не помічав?

— Чому ж… Звичайно, люди все бачать. Я казав тобі про свого друга з інета, ну який допоміг Віці. Він зібрав цілу картотеку на нього — що, де, як і коли…

— То чому ж ви з цією картотекою не пішли в правоохоронні органи?

Грінспен засміявся:

— А згадай, хто мене вам передав, коли ви мали доправити мене до цих так званих юристів?

— Це правда, — кивнув я. — До речі, твій друг з інету теж у грі?

— На жаль, його зараз немає в країні, але певною мірою ми будемо з ним консультуватися.

— А звідки така сліпа довіра до всього, що він тобі каже? Ти бодай щось про нього знаєш? Ти бачив його?

— Так, я справді його не бачив жодного разу. Проте мені здається, підстав не довіряти йому — немає. Згадай хоча б про Віку. І можливо, я тобі вже казав, але скажу ще раз — це людина необмежених здібностей і, очевидно, можливостей. Яка, до речі, хоче щось змінити у нашій країні.

— Просто вбивши одного негідника?

— Звичайно, одним вбивством цього не зміниш. Але він є не лише однією з основ цієї системи, а й її символом. І те, що це станеться саме з ним, має стати показовим для інших. Людина вчинила злочин, і не один злочин, і тому має бути покарана. Але ніхто поки що цього не зробив. І не зробить. Крім нас.

— А ти що — суд? Здається, ні в кого з нас нема повноважень судити когось чи виносити вирок.

— Андрію, одному з тих, хто був уповноважений виносити вирок, ти буквально кілька тижнів тому хотів завдати тяжких тілесних ушкоджень, якщо ти пам’ятаєш…

— Ну не всі ж такі…

— Всі, тому що це система. Це система, у якій ми живемо. Люди у світі ходять по землі ногами, ми ж ходимо по цій землі на руках. Ось нам це і треба виправити…

— А чому саме нам? Чому саме ми це маємо робити? І саме у такий спосіб?!

— Тому що один хлопчик, з яким ти познайомився кілька тижнів тому за сотню кілометрів звідси, лежить зараз з проламаним черепом! Я нагадаю — його звати Володя. Володька. Ми були у нього на минулому тижні — його життя під загрозою. І його немає кому провідати — батько під слідством і лежить у тюремній лікарні з вогнепальними пораненнями, а мати сидить з його однорічним братиком. Ось тому, Андрію.

Я видихнув:

— Гриню, нагадую — ти хочеш вбити людину. Хоч би якою вона була…

— Він не людина, — раптом встряв у розмову Сем, який до того мовчав. — Він нелюдь.

— Розкажи йому, Семе, — звернувся до нього Грінспен.

Сем похмуро кивнув.

— Так, звичайно, я розкажу.

І чомусь відвернувшись до вікна, він почав повільно розповідати, час від часу роблячи паузи, ніби добираючи потрібні слова:

— В дев’яностих я — вже не такий юний і не такий перспективний, як колись, спортсмен, зустрів свого давнього знайомого, також спортсмена в минулому, який на той час займався якимсь бізнесом. Коротше кажучи, він узяв мене до себе охоронцем. Я тоді вважав, що мені дуже пощастило, оскільки робота була не надто обтяжливою, а зарплатня, як на той час, — пристойною. І все було б добре, якби він не обзавівся діловими партнерами, серед яких був і цей… Я його добре пам’ятаю — завжди такий усміхнений пунктуальний хлопчина з хорошою пам’яттю. Він мені чомусь від початку не сподобався — якийсь занадто правильний був, підозріло правильний. До мене доходила певна інформація про нього. Я не надто вірив, але почав його остерігатися, як то кажуть, береженого Бог береже. Одного разу у нас мала бути пристойна гулянка, замовили, як на ті часи, шикарний ресторан. І ось гуляємо, горілку п’ємо, з дівчатами танцюємо, аж тут мені якось не по собі стало. Накрило мене: ось не можу тут бути — і все. І я вийшов надвір покурити. Як зараз пам’ятаю, саме дощ ішов, надворі нікого не було. Я витягнув цигарки, а виявилося, що запальничку комусь віддав. І тут з-за моєї спини з’являється рука з запальничкою, і клац — вогник. Я повертаюся, а це він. Стоїть, посміхається. Мені ще більше не по собі стало. Подякував за вогник, розговорилися про те, про се. Потім він мені на цигарку показує та й каже — о, ви вже докурили, заходьте всередину, а то тут ллє як із відра, а я один дзвінок зроблю і теж підійду. Повертаюся назад до будинку, а на мене знову щось ніби навалюється, чесно, досі не знаю, що це було, наче чуйка якась. Отже, замість йти одразу до зали, я пішов у туалет — умитися. І ось — до сих пір іноді сниться — повертаю кран, набираю пригорщу води, плескаю собі в обличчя, дивлюсь у дзеркало, і тут бабах! — так що дзеркало, в яке я дивився, тріснуло. Одразу світло після того вирубилося, все в пилюці, вибігаю з туалету, біжу в темряві коридором до зали, де проходить святкування, а там просто якась кривава мішанина — скалічені тіла, крики, зойки, кров… Мого працедавця вже не було в живих… А знаєте, яка потім офіційна версія була? Вибух побутового газу. Балон на кухні вибухнув, причім на кухні всі чомусь живі лишились, а в залі просто каша… Серед тих, хто святкував лише двоє неушкоджених залишилося — я і він. А за місяць він став правонаступником усього бізнесу мого знайомого. Я тоді подумав про все це — і вирішив тихенько змитися. Так після цього його і не бачив. А ось зовсім недавно сидів без роботи, тут мені дзвонять, запрошують на роботу, кажуть, що десь бачили моє резюме. Ну я звичайно пішов, думаю, холдинг як холдинг, я ж не знав, що він — його власник. І тут бац! — у Загорулька на стіні — знайоме обличчя на фотці. Потім з’ясовую, що він і є власник. Ну я трохи подумав звичайно, але потім вирішив, що минуло вже досить багато часу, та я йому напевно вже не страшний, може й забув, а може ніколи й не взнає, що я на нього працюю — банк же величезний. Коротше кажучи, отака ось історія…

— Ось такий чудовий збіг, — підсумовуючи сказав Грінспен. — У нас просто вимальовується справжній клуб поціновувачів власника холдингу. Ну, звичайно, за певними винятками. — Грінспен на мить замовк, уважно глянувши на мене, після чого продовжив дещо іншим тоном. — Андрію, я погоджуюсь — у тому, що ти говорив, є сенс. Законність, мир, гуманізм. Але не зараз і не тут. Тож вибач. І дякую, що ти повернувся. Очевидно, ти хотів нас врятувати. Дякую тобі за це. Але нас не треба рятувати. З нами все буде добре.

Я усміхнувся:

— Ти помиляєшся, Гриню. Хочу тебе розчарувати — я не приїхав вас рятувати. Я приїхав бути з вами.

Грінспен здивовано звів брови:

— Он як? Мені чомусь здалося, що ти засуджуєш те, що ми збираємося зробити.

— Так, я проти. Це божевілля. І колись я через все це вже пройшов. Може саме тому я і хочу бути зараз з вами.

— Ти колись пройшов через щось подібне?

— Так. Але я не хочу зараз про це говорити…

Грінспен пильно, з-під лоба глянув на мене. І в цей момент Сем сказав:

— Чувак, я радий, що ти з нами. Давай п’ять. — і простягнув мені свою могутню п’ятірню. Справу було зроблено.

— Ти знаєш, Андрію, — після досить затяжної паузи, викликаної, вочевидь, майже допитою третьою пляшкою червоного, промовив Грінспен. — Я ніколи, як певно й інші, не міг до кінця доперти, що ти за людина. Щойно мені здавалося, що знаю тебе, — як дійсність несподівано виявлялась іншою. Але хочу сказати одне. Можливо, це все мінуси моєї минулої роботи, але, Андрію, мені здається, що у тебе типовий вигляд людини, яка взяла якийсь неповертабельний кредит. Повір мені, я таких людей упізнаю серед тисячі…

— Ну не знаю… Можливо, частково так воно і є. Але, зрештою, це тема для окремої розмови. Ти сам знаєш, що іноді бувають кредити, які повернути неможливо.

Грінспен кивнув:

— Я тебе розумію. Справді, давай закриємо цю тему. І, оскільки, як з’ясувалося, всі ми у грі — давайте повернемось до нашої справи.

— До речі, — перервав я його. — А Віка не в курсі того, що ви… тобто ми, замислили?

Грінспен заперечливо похитав головою:

— Ні, не в курсі. І я так розумію, що, наприклад, Сем хоче, аби вона і надалі нічого не знала…

— Так, — кивнув Сем. — Їй краще цього не знати.

— Мудро, — кивнув я.

— Добре, — продовжив Грінспен. — Отже, щодо нашого клієнта. Що і як ми маємо з ним зробити? Які пропозиції?

— Пристрелити, — коротко і спокійно сказав Сем.

Я уважно глянув на нього. Спокій і впевненість Сема, з якими він сказав ці слова, мене реально вразили.

— Пристрелити як собаку, — додав Сем.

— Добре, — кивнув Грінспен. — Це непогана пропозиція. Проте, чи володіємо ми належним досвідом для цього…

— Володіємо, — так само коротко відрубав Семен.

Грінспен затнувся і так само уважно, як я кілька хвилин тому, глянув на Сема і продовжив:

— Окей, будемо вважати, що серед нас є люди з необхідним досвідом. Тоді наступні питання — звичайно ж, планування операції та зброя. Якщо я не помиляюся, ні в кого з нас немає зброї? — він знов уважно глянув на Сема.

— Знайдемо, — кивнув Сем.

Грінспен не стримався і ледь помітно усміхнувся:

— Ну тоді ми вже майже виграли. Справа лиш за малим — як дістатися до його тіла. І забратися звідти живими.

— Справді непогано було б, — докинув я.

— Так, — кивнув головою Сем. — Він всюди ходить з охороною. Це справді проблема…

— Добре, — махнув рукою Грінспен. — Гадаю на сьогодні обговорення закінчено. Я ще проконсультуюсь зі своїм другом з віртуального світу…

— Ти повідомиш йому про те, що ми затіяли?! — спитав я.

— Так, звичайно, — спокійно відказав Грінспен. — Ідея з убивством була і його ідеєю. Ми багато говорили на цю тему.

— Он як? То може ви вже все і спланували — як і що робити?

Грінспен уважно глянув на мене:

— Андрію, я ніколи і нічого не робив таємно від вас — від тебе і Сема. Не робив і не робитиму. Якщо ти думаєш інакше — то так і скажи, зараз.

— Розумієш, особисто я твого знайомого не знаю. Я не знаю, що він за людина…

— Повір мені, я можу за нього поручитися так само, як за себе, — відповів Грінспен. Я зауважив, що він це говорив надзвичайно серйозно.

— Добре, тримай з ним зв’язок. Але давай, якщо ти й будеш його про щось інформувати, то лише в загальних рисах. Так буде краще для нас і для нього. Домовились?

Грінспен глянув на мене, потім на Сема, який схвально кивнув на мої слова, і на знак згоди також похитав головою. «Домовились», — коротко відказав перед тим, як розлити залишки вина.

Наступного дня я встав рано, аби сісти у маршрутку, яка йшла до кладовища. Сіра цементна арка загрозливо нависала при вході на цвинтар, ніби погрожуючи роздушити кожного, хто заходив сюди. Поряд з аркою я купив свічечку і букетик якихось висхлих квітів. У мене завжди була одна й та сама проблема — я не міг пригадати, в якій саме секції кладовища знаходиться та могила, яка була мені потрібна. Так було і цього разу. Я проходив секцію за секцію і не міг її знайти. Несподівано заблукав. Ззаду, спереду, ліворуч, праворуч — мене всюди оточували надгробки, стели, хрести. І, за страшною українською традицією, всюди були викарбувані обличчя, море облич, без кінця і краю… Переважно нестарі, іноді й зовсім юні. Це кладовище відкрили тут недавно. Добре пам’ятаю, як воно розросталося: з однієї-двох секцій, мов спрут захоплювало довколишні поля і луки, де ще зовсім недавно буяли зелень та життя. Ще раз озирнувся навколо — тисячі облич незнайомих мені людей, які чомусь усі вирішили зібратися саме тут. І раптом побачив знайому стелу — на ній не було зображення обличчя, лише викарбувані ініціали і невеличкий хрест. Так буває щораз — я ходив, шукав цю стелу, а вона ж поруч, варто лиш уважно придивитися…

Я поставив і запалив свічку перед стелою, коротко помолився, після чого сів на лавці поряд, піднявши комір від вітру.

— Можна помолитися за упокій? — почув позад себе голос.

Повернувся і побачив молодого сухорлявого чоловіка, з неакуратною, рідкою борідкою й у безформеній сутані.

— Ви хочете, аби я вам заплатив за вашу молитву? — спитав його.

Чоловік знизав плечима і відвів погляд:

— Ну мені іноді жертвують на храм…

— Я можу вам дати грошей і так. Просто, аби ви не молилися від нещирого серця.

Чоловік зітхнув і кивнув у бік стели:

— Вона, ця людина, для вас багато значила?

— Так.

— Очевидно, це була для вас болюча втрата…

Я мовчки поліз до кишені і витяг на світ кілька дрібних паперових купюр, які, не дивлячись, тицьнув у руку своєму співрозмовникові:

— Тримайте, може вам справді треба…

Чоловік узяв, подякувавши, гроші і додав:

— Я помолюся…

— Як знаєте. Я вже йтиму.

— Щасливо. Бережи вас Бог.

— Навзаєм.

Я звівся і пішов на вихід. Де вихід я знав напевно.

Наступного дня, дочекавшись поки Віка вирушить по магазинах, ми знов зібралися на нараду. Грінспен був не в гуморі, вочевидь, результат консультацій із його віртуальним товаришем виявився невтішним.

— Якщо коротко, — почав він по-діловому постукуючи по столу олівцем, — ситуація має такий вигляд — практично всюди наш клієнт з’являється у супроводі охорони, по вулицях їздить цілим кортежем з кількох машин. Його заміський дім — це справжня фортеця, а офіс — наче велетенський сейф. Коротше кажучи, ми його там не дістанемо, — тут Грінспен зробив паузу і продовжив: — Проте не все так погано. Як повідомив мій всезнаючий знайомий, у нашого об’єкта є одна невеличка слабина — на високих підборах і з розкішним каштановим волоссям. Так, він має коханку, припускаю — й не одну, але до цієї він час від часу заїжджає додому, і що головне — аби не привертати уваги, він бере зі собою завжди лише одного охоронця. Що вже саме по собі, з огляду на все вище сказане, — плюс. Проте і тут є проблемка. Заїжджає він до неї вкрай несистемно, скажемо так — за покликом серця, в чому і полягає наша основна проблема — нам треба якось дізнатися, коли він точно до неї завітає. А це нам зможе повідомити лише Тоня.

— Тоня? — перепитав я.

— Так звати його коханку, — пояснив Грінспен.

— А чому ти думаєш, що вона захоче його закласти? — перепитав Сем.

— Ну чому одразу закласти, — всміхнувся Грінспен. — Можливо, вона просто випадково поділиться потрібною нам інформацією. До того ж, як повідомляє мій друг із інету — останнім часом відносини у них далеко не безхмарні.

— Я дивлюся, твій друг з інету знає, здається, все, — докинув я.

— Ну не все, але багато що, — усміхнувся Грінспен.

— Отже, я так розумію, треба, аби хтось цю дівку закадрив? — спитав Сем.

— Ну трохи грубо, але, зрештою, ти думаєш в правильному напрямку, — знов усміхнувся Гринь.

— І ти за це хочеш взятися особисто, Грінченко? — спитав Семен і одразу ж вибухнув реготом. — А ти не промах. Лишив для себе найкращу роль у нашій авантюрі…

— Ну мені якось було незручно запропонувати це тобі… ти ж ніби з Вікою, — ледь зашарівся Грінченко.

— Та я, то таке, — махнув рукою Семен. — Але ж іще є Андрій. Чи він тобі не конкурент? — вкрадливо запитав Семен, аби одразу ж знову вибухнути сміхом.

— Ось тут я ні з ким конкурувати не буду, — заперечно похитав я головою. — І взагалі, Семене, ти ж ніби якусь зброю обіцяв дістати?

— Якщо обіцяв, то дістану, — цього разу вже серйозно відповів Сем.

— Хотілося б швидше, — докинув Грінспен.

— Не все, що швидко — добре, — відповів Сем, перед тим як знову зайтися реготом.

Наступного ранку я довго лежав у ліжку, встав ближче до обіду, одразу ж поліз у шафу, досить довго там вовтузився, нарешті витягнув на світ божий давно не вдяганий костюм. Коли одягнув, то розсміявся із свого вигляду у дзеркалі. Переодягнувшись у звичний мені одяг, вийшов з дому. Надворі Віка кинула на мене пильний погляд:

— Далеко?

— Та прогулятися вирішив, — ніби між іншим, сказав я.

— Давай, давай, — кивнула головою Віка. — І передай, що їй сьогодні пощастило… До речі, як її звати?

— Забув, — засміявся, закриваючи за собою хвіртку.

За півгодини я вже заходив у знайомий мені дворик в одному із старих районів міста, що розкинувся між його центром та річкою. Покружлявши трохи в ньому, я присів на лавці коло невеличкого дитячого майданчика і, розгорнувши на колінах заздалегідь куплений журнал, почав читати, час від часу позираючи в бік ближнього під’їзду. Здається, минуло півтори чи дві години, аж раптом я побачив знайому жіночу фігуру, що прямувала до входу в під’їзд. Я підвівся і, намагаючись не привертати до себе уваги, пішов слідом за жінкою. Вона вже відкривала двері парадного, коли я порівнявся з нею.

— Здається, ви щось забули, — сказав досить голосно я.

Вона обернулася і глянула на мене, при цьому її обличчя ледь смикнулося, принаймні мені так здалося.

— Нічого такого, за чим варто було б повертатися, — відповіла після секундної мовчанки сухо і ледь іронічно.

— А ти не змінилася, — засміявся я. — Все така ж, з перцем.

Вона нарешті усміхнулася.

— Та й ти не змінився. Принаймні, здатність говорити блискучі та витончені компліменти лишилася при тобі.

— Щось же хороше мало би у мене лишитися.

— Якщо це найкраще з того, що у тебе було, то…

Я підійшов до неї впритул і поцілував у щоку.

— Привіт, Тоню.

На якусь мить вона завмерла. Потім відповіла:

— Привіт і тобі. Якими це вітрами?

— Хотів тебе побачити.

— Дивне бажання. Чого це раптом?

— Хіба я не міг за тобою скучити?

— Ти? Ні. Звичайно, не міг.

— Чому ти так думаєш?

— Я просто реально оцінюю ситуацію. Ти живеш виключно у своєму світі. Де є місце лиш для тебе і твоїх трохи дивних уявлень про життя.

— Ти помиляєшся, Тоню…

— Можливо… Але це вже мене не обходить. То що тобі треба?

— Хотів просто посидіти з тобою, поговорити, можливо випити трохи вина…

— Непогане бажання. Тільки ти знаєш, я дещо стомлена. Тому, мабуть, ні. Вибач.

Я спробував надати своєму обличчю якомога більш жалісного виразу:

— Тоню, я так довго на тебе чекав. Здається цілу вічність. І страшно змерз, зараз все таки не літо. Давай, хоч вип’ємо по чашці чогось гаряченького — і розбіжимося.

Тоня ще раз уважно глянула на мене і розсміялася.

— З тебе дуже поганий актор, Андрію.

— Я справді геть змерз, Тоню.

Вона піднесла пальця до моїх губів:

— Не перегравай. А то я передумаю. Добре, я піду, але не більш ніж на півгодини.

— На журналістську роботу ти так і не повернувся? — спитала Тоня, крутячи келих з білим вином. Ми сиділи в доволі затишній забігайлівці і попивали вино.

— Ні, так і не повернувся, — мовив я, роблячи ковток свого червоного.

— Може й на краще. Журналістика зрештою калічить людину, рано чи пізно… І чим ти займаєшся?

— Нині безробітний. До того працював піарником. Якщо так можна сказати…

— Помотало тебе. До речі, ти одружився?

— Ні. І ти, бачу, теж.

Тоня ковзнула поглядом по своїй правій руці.

— Як бачиш. І найближчим часом не збираюся.

— Молодець. Підтримую.

— А тобі що з того?

— Ну мені не так сумно буде одному без цього статусу.

— Можна бути щасливим і без цього…

— Звичайно, можна, — я підняв келих. — Давай за це і вип’ємо.

Тоня усміхнулася і ми дзенькнули склом.

— Визнай, — продовжив я, зробивши пару ковтків червоного, — нам разом було не так вже й погано.

— Іноді було…

— І зрештою, я хотів подякувати тобі за все, що ти для мене тоді зробила.

— Мені було тебе жаль, Андрію. Просто жаль…

— Не вірю. Я тобі подобався. Принаймні тоді. А може й зараз, — реготнув я.

Тоня кинула в мене серветкою і сама засміялася:

— Боже, які ми самовпевнені. Такі самовпевнені, що аж смішні. Можна я витру сльози від сміху?

— Роби що завгодно, моя романтична подруго.

Тоня зайшлася сміхом ще голосніше.

— Зрештою, — мовила Тоня трохи заспокоївшись, — це справді непогано, коли можна отак після всього зустрітися і посміятися над усім, що було.

— Певно так, — кивнув я. — До речі, я все хочу тебе спитати — ти й далі з ним зустрічаєшся?

Обличчя Тоні, ще пару хвилин тому таке веселе, одразу зробилося непроникним:

— Мені здається, що це тебе, власне, не повинно обходити.

— Ну чого ж. Зрештою, ми всі ніби учасники однієї історії…

— Андрію, давай чітко розділимо — так, справді, була ця прикра історія чи подія, учасниками якої ми всі були. Але… Це все у далекому минулому. А сьогодні є наші з ним стосунки. Які абсолютно тебе не стосуються.

— Я все чудово розумію, — я виставив перед собою руки, ніби захищаючись. — Просто хотів спитати, як у тебе справи, ото й усе. Тому що, — тут я запнувся на якийсь момент, потім продовжив, — тому що, зрештою, ти… не байдужа мені…

Тоня кинула в мій бік, як мені здалося, нищівний погляд і зі знущальною насмішкуватістю мовила:

— Та-ти-що! Який подарунок долі! Таки дочекалася…

Я зі стуком поставив келих з вином на стіл:

— Добре, будемо вважати, що з минулим ми покінчили. Зрештою, я зустрівся з тобою з однією конкретною метою — попередити. Якщо найближчим часом з тобою буде намагатися познайомитись одна людина, яка відрекомендується як Грінспен — тікай від нього якнайдалі. Чому — пояснювати не буду. Просто постарайся його уникнути. Все, я пішов. Був радий бачити.

Не чекаючи відповіді Тоні, я встав і вийшов з кафе, лишивши на столі кілька пожмаканих купюр офіціантам.

Коли вже зайшов до нашого двору, то побачив на веранді Сема і Грінспена, які щось розглядали під блимаючим вогником лампи, жваво обмінюючись коментарями. Побачивши мене, хлопці притихли, а потім Сем майже урочисто показав мені предмет їхньої уваги. Це був доволі величенький пістолет, загорнутий у шматину.

— Що це? — спитав я.

— Кольт, — відповів Сем. — Модифікація — дев’ять один один.

— Ого, — здивувався я. — Справжній?

— Справжніше не буває, — усміхнувся Семен. — Розробка дев’ятсот одинадцятого року. У нас зараз таких одиниці, та й ті дурних грошей коштують. А я майже задарма взяв…

— І що ти з таким раритетом робитимеш?

— Як що — стріляти, — засміявся Сем. — Це залізо ще пристойно працює.

— Тихше, — шикнув Грінспен. — Віка не повинна чути. До речі, Семе — а він справді нормально стріляє?

— Що можете бути кращим за кольт? — усміхнувся Сем. Очевидно, він тішився цим пістолетом як дитина. — Це класний пістолет. Справжній кольт під патрон 45. Достойна річ.

Грінспен знизав плечима:

— Ну що ж, якщо кажеш достойна — отже достойна. Зрештою, ще в Америці казали — Бог створив людей, а полковник Кольт зрівняв їх у правах. — Я думаю у нас одним кольтом не обійтися, — знов розсміявся Сем, з пієтетом обгортаючи пістолет шматиною. Він закінчив це робити і надійно сховав зброю у сараї, а потім ми всі зайшли до будинку, де Віка накрила для вечері стіл. Поспілкувалися на різні відсторонені теми. Потім розійшлися по своїх кімнатах. Здається я вже майже заснув, коли почув, як задзвонив залишений на столі мобільний. Побачив, що це дзвонила Тоня.

— Ти так швидко пішов, — почув я не зовсім тверезий голос Тоні. — І я не встигла сказати тобі ще одну дуже важливу річ.

— Що саме?

— Про те, яка ти велика свиня, Андрію…

— Ну… я знаю, що ти так думаєш…

— Не перебивай! І ще одне… Приїжджай до мене.

— Зараз?

— Так, саме зараз.

Притлумлене світло падало крізь штори на ліжко, на оголену спину Тоні. Ми лежали нерухомо, кожен думав про своє і відпочивав.

— Ти здається мені щось казав про якогось Грінспена? — порушила мовчанку Тоня.

— Так, казав, а що?

— Ніякого Грінспена я не знаю, — продовжила Тоня. — А от якийсь дивак на прізвище Грінченко на мене вчора виходив. Десь дістав мій мобільний телефон, хотів зустрітися. Я так і не зрозуміла — з якого приводу.

— В жодному разі не зустрічайся з ним, — мовив я. — Він непогана людина, але зараз краще з ним не зустрічатися. Можливо, все й минеться.

— Що саме минеться?

Я махнув рукою:

— Неважливо. Просто не зустрічайся з ним і все.

Тоня голосно розсміялася:

— Ти знаєш, ти мене так заінтригував, що тепер я просто зобов’язана з ним зустрітися.

Я рвучко сів на ліжку:

— Чому мені завжди здавалося, що робити на зло мені завжди було твоєю ідеєю-фікс?

Тоня знизала плечима:

— Тобі взагалі багато що здавалося. І здається.

Я потер руками скроні.

— Тоню, послухай. Зараз нам з тобою справді добре. Тут, саме в цей момент. Тому давай просто полежимо мовчки. Разом.

Вона подивилася мені у вічі:

— Чомусь це основне, що мені в тобі запам’яталось. Завжди — давай помовчимо.

Я голосно зітхнув:

— Чому тобі завжди все треба зіпсувати, коли нам добре?

— У тому, що ми разом, зараз немає нічого хорошого. Та й раніше його було обмаль.

— Ти кажеш неправду, Тоню.

— Неправду? А ти згадай…

Я дивився на сталеве лезо ножа. Лезо було ідеальним, жаль лишень, що закоротким, ну як на мій смак. Але руків’я напрочуд зручно лежало в руці. Я встиг зробити кілька випадів ножем перед собою і почув, що відкриваються вхідні двері. Швидко сховав ножа на полиці за книгами і обернувся саме в той момент, коли Тоня заходила до кімнати.

— Як ти? — спитала вона, уважно глянувши на мене.

— Все нормально.

— Ти хоч трохи відійшов?

— Так, звичайно, мені набагато краще.

— Вчора, після похорон я думала, що поховають ще одного…

— Так, але це було вчора. Сьогодні мені значно краще. Значно.

— Ну от і добре. Я тут купила дещо поїсти. Повечеряємо?

— Звичайно.

Ми пройшли на кухню, Тоня витягнула з сумки якісь продукти, щось пошаткувала, я в цей час дістав недопиту ще з поминок пляшку горілки та одну склянку для себе.

— Мені не наллєш? — запитала Тоня, коли вже сіли.

— На жаль, вино у нас закінчилося.

— Налий того, що й собі. Останнім часом, здається, я звикла і до цього питва.

— Добре, як скажеш.

Я дістав ще одну склянку для Тоні і налив на самісіньке денце.

— Вічна пам’ять, — промовив, не чаркуючись.

— Вічна пам’ять, — відповіла Тоня.

Ми випили, Тоня скривилася і одразу ж налила собі соку.

— Їж, чому ти не їсиш? — озвалась вона до мене, ставлячи вже порожню склянку з-під соку на стіл.

— Вибач, трохи завтикав, — відповів, беручись за, виделку.

Наступних півгодини ми вечеряли у повній тиші. Лише коли Тоня встала, аби зібрати тарілки, я сказав:

— Дякую.

— Рада, що тобі було смачно.

— Я не лише за їжу. Хоча вона теж була смачна. Дякую за все.

Тоня запитально поглянула на мене.

— Ти так ніби прощаєшся.

Я опустив очі додолу:

— Та ні, просто я мав це тобі колись сказати. Особливо зараз. Коли ти була постійно поруч…

Тоня махнула рукою:

— А що я, по-твоєму, мала б робити? Ти просто якісь дивні речі говориш…

— Для того й існують близькі люди. Аби мучитися з іншими…

— Перестань говорити дурниці!

— Добре, замовкаю. Тільки наостанок я хотів би попросити тебе за одну річ. І якщо можеш — пообіцяй, що виконаєш.

— Знаючи тебе, хитруна, я нічого не буду обіцяти наперед. Кажи, що ти хочеш?

— Якою ти іноді буваєш непоступливою. Якби це не звучало дивно, я хотів би тебе попросити, аби ти більше не опікувалася мною. Якщо зі мною ще щось трапиться.

— Андрію, ти лякаєш мене. А що з тобою може трапитись? Розказуй!

— Та нічого, абсолютно нічого. Просто раптом щось, якась прикра пригода, я кудись влізу через свій дурний розум. Пообіцяй мені, що відпустиш мене. Просто відпустиш мене — і заживеш власним життям. У якому мене не буде.

Тоня з прикрістю подивилась на мене:

— Ну якщо ти так просиш…

— Тоню, тільки без образ…

— Я не ображаюсь. Якщо ти хочеш, аби у твоєму житті не було мене, то так і скажи!

— Тоню, зрозумій одну річ — я не хочу, аби ти страждала. Страждала через мене. Повір, я буду щасливіший, коли знатиму, що у тебе все добре. Просто зрозумій це.

Тоня похитала головою і обійняла мене за плечі:

— Дурнику, ну як я зможу тебе кинути…

— Просто пообіцяй мені.

— Пішли спати, Андрію.

І ми пішли спати.

Наступного ранку я встав, коли Тоня ще спала. Тихо одягнувся в коридорі, аби не розбудити її, зібрав у сумку сякі-такі речі, поклавши на саме дно ножа. Повністю зібравшись, навшпиньках повернувся до кімнати, де спала Тоня. Вона лежала на боці, повернувшись до стіни, її обличчя мені не було видно, лише силует під простирадлом. Я видихнув і притулився до стіни. Здавалося, ще трохи, і я б точно нікуди не пішов. Проте, затамувавши подих постояв, потім вийшов на кухню, де на якомусь клаптику паперу вивів: «Вибач. Сподіваюся, ти зрозумієш». Залишив записку на столі і тихо вийшов з дому.

Захід, на якому я планував бути, мав відбутися в центрі міста, в опері. Саме там міська влада влаштувала урочисте зібрання, присвячене якомусь черговому ювілею. Ще до початку я ввійшов до будинку опери, боявся, що на вході будуть стояти рамки металошукачів, але, на щастя, їх не було. Проте охоронець на вході пильним поглядом обмацав мене:

— Журналіст?

— Так, звичайно, — відповів я, показуючи йому редакційне посвідчення.

Охоронець прочитав прізвище з посвідчення і почав шукати його у списках запрошених. Знайшовши, стиха проказав щось під носа і грізно запитав:

— Зброя, газові балончики?

— Ні, все лишив вдома, — усміхнувся я.

Охоронець з незворушним обличчям махнув мені рукою — проходь. Я пройшов у фойє, покружлявши в ньому, піднявся сходами на другий поверх. Людей там було значно менше, ніж на першому. Хоча біля одного із входів до зали зібрався чималий натовп. Люди щільним кільцем оточили когось, до кого була прикута їхня увага. Мені довелося трохи попрацювати ліктями, аби протиснутися ближче, щоб розгледіти того, хто викликав таку цікавість. Це був чоловік, вище середнього зросту, років сорока, в міру підтягнутий, з невиразного кольору волоссям, одягнутий у сірий костюм. Він стояв до мене спиною і про щось повагом розповідав, активно жестикулюючи, з виглядом абсолютно впевненої у собі людини. Кожен його порух, кожне слово зустрічали захопливу реакцію оточуючих, які мов губка всотували все, про що він їм говорив.

Я глибоко вдихнув, наче готуючись пірнути, потім видихнув, враз зрозумівши наскільки схвильований, зробив пару кроків убік від цієї юрби і, притулившись до колони, ще кілька разів глибоко вдихнув-видихнув. Потім, зібравшись з духом і відштовхнувшись від своєї опори, знов розштовхуючи людей, пішов до нього. Водночас однією рукою намагався на дні сумки намацати руків’я ножа, але чомусь не міг його знайти, снуючи всередині туди-сюди серед своїх речей. Мабуть, я виглядав дивакувато. Але увага оточуючих була прикута до чоловіка в центрі натовпу, тому здавалося, хай би що я виробляв у цей момент, — ніхто б не звернув на мене ані найменшої уваги. І я йшов далі, крок за кроком зменшуючи відстань між нами. І з кожним кроком дедалі більший спокій огортав мене. Крок, ще крок, ще один крок… Ось вже з-за чиєїсь спини побачив його сірий піджак, його жестикуляцію… Моя рука таки намацала руків’я, яке з силою стиснув. Я зробив ще один крок. І цієї миті він обернувся. Обернувся без попередження, ніби відчувши небезпеку на підсвідомості. Наші погляди зустрілися, його очі вразили мене. У нього був спокійний і водночас жорсткий, майже звірячий погляд, без найменшого натяку на жалість. Погляд впевненого у собі хижака, який вочевидь вирішив, що він вищий за інших, що володіє правом вершити долі, майже як Бог. Я глибоко вдихнув і зробив ще крок вперед…

— Про що ти так задумався? — торкнула мене за лікоть Тоня, і я прийшов до тями.

— Та так, згадував, як я востаннє тебе бачив.

— О, це було незабутньо. Ти тихо відкрив двері і, зайшовши до кімнати, мовчки дивився, як я ніби спала.

— Оце так! То, виявляється, ти тоді прикидалася?

— Так, я тоді не спала. Просто лежала і робила вигляд, що сплю, поки ти там сопів під стіною.

— Чому?

— Боялася, що почнеться вечірня розмова. І, можливо, була зла на тебе. Потім ти пішов і я не встигла з тобою попрощатися.

— Так, потім я пішов.

— Я встала — і ця записка на столі. Я одразу зрозуміла, куди ти пішов.

— Хіба я казав тобі, куди піду?

— Ти, певно, сам забув, але за кілька днів перед тим ти прохопився. Казав про якусь подію за його участі. І що ти не зможеш на нього дивитися, тому скоріш за все не підеш. Коли я прочитала твою записку, я одразу зрозуміла, що ти там будеш. У мене було передчуття чогось жахливого. Так воно і сталося…

— І що ти далі робила?

— Я пішла туди.

— До оперного? Ти в той день була там?

— Майже. Я не встигла. Коли я вже була коло опери, то побачила, що приїхала одна міліцейська машина, потім інша. Я одразу подумала про тебе.

— Не помилилась.

— Але я не знала, що саме там сталося — нікого не пускали досередини. Покружляла трохи, потім подзвонила твоїм друзям. Вони, здається, і сказали, що в інеті з’явилась новина про інцидент в оперному. Але напряму тебе не називали, принаймні одразу після інциденту. Розводились про якийсь конфлікт в опері під час урочистостей… у затриманого було знайдено ножа… Потім мені подзвонили.

— З міліції?

— Ні, подружка. Вона була там і бачила. Сказала, що це точно був ти. Уже пізніше — подзвонили з міліції.

— Так, тобі через мене було непереливки…

— Отож… Не те слово… Все думала — що з тобою? Може поранений, і що з тобою зараз роблять у міліції…

— У міліції було несолодко…

— Я одразу ж туди поїхала. Знайшла якогось міліцейського чина — кажу у вас там такий собі затриманий має бути. А він мені — а вам що? Типу, ваш друг бандит і екстреміст, і я навіть не берусь передрікати, що з ним далі буде… Потім ще якісь показання давала. До тебе, звичайно ж, не пустили…

— А з ним ти коли вперше зустрілася? Хоча якщо хочеш — не кажи…

Я знову заплющив очі. «Ну ти щасливчик», — здається це сказав мені опер, перед тим, як мене випустили. Чесно, я себе теж вважав щасливчиком. У мене тоді були всі шанси загриміти за статтею «Посягання на життя державного чи громадського діяча», але натомість мене випустили. Як я дізнався згодом, причиною мого спасіння була Тоня. Яка тоді просто пішла просити за мене. Я не знаю, як вона змогла пробитися до нього, що між ними саме тоді відбулося, але факт лишається фактом — мене випустили на волю, а справу було закрито. Проте на волі мене чекав сюрприз — Тоня не схотіла мене більше бачити. Принаймні я так тоді вважав. Вона кудись поїхала за день до того, як мене звільнили. І, як мені потім розповіли наші спільні знайомі, поїхала не сама, а з ним. Ну ось на цьому наші дороги з нею тоді і розійшлися…

— Я думала, що робити, — озвалася Тоня, і я знову прийшов до тями. — Побігла до одних, до інших. Всі казали, що тобі кінець. Що він тобі цього не подарує. Я питала всіх — а що прощати? Ти ж йому нічого не зробив…

— Так, я справді не зробив того, що задумав, — зітхнув я.

— Але всі розцінили це як замах. Мовби ти намірявся його вбити.

— Ну це було досить логічно, враховуючи, що в руці у мене був ніж.

Тоня похитала головою:

— Боже, боже. Аж не віриться, що це все було — ти, ніж, ці звинувачення…

— Ти пам’ятаєш, що зі мною робилося після смерті матері?

— Так, це реально було помутніння. Іноді мені здавалося, що ти з’їхав з глузду. Надто ж ця тема щербатої дороги…

— Тільки не згадуй за дорогу! Невже ти забула?! Якби не ці довбані ями, ми могли б її таки вчасно довезти до лікарні…

Тоня скрушно похитала головою:

— Якби не дорога, якби новіша швидка, якби вправніші лікарі, якби, якби, якби… Андрію, просто покинь про все це думати.

— Але факт лишається фактом — якби у швидкої не полетіло тоді колесо на тій ямі…

Тоня ще раз сумно похитала головою:

— Ну то, може, хай у всьому цьому буде винна сама яма?

— Можливо й так. Якби я перед тим не писав статтю, що саме на ремонт цієї дороги були виділені кошти з міського бюджету.

— І тому треба було пришити того, хто ці гроші вкрав? Та ти справжній герой якогось американського вестерну.

— Так, — кивнув я. — Мабуть справді дещо схожий. Лише з тією невеликою різницею, що я так і не пришив головного злочинця.

— Добре, — підняла застережливо руку Тоня. — Можливо, щодо дороги і всього іншого ти правий. Навіть швидше за все правий. Але скажи мені — для чого все це зводити до елементарного вбивства, від якого, зрештою, в останню хвилину ще й відмовитися?

— Інших шляхів поквитатися з ним я тоді не бачив. У нього тут — я показав свій кулак — було все — і суди, і міліція, і прокуратура. До речі, сьогодні все так само. Щодо того, що я відмовився від своїх намірів — це неправда. Ти чудово знаєш, що я просто не встиг цього зробити, мені не дали…

Тоня засміялась:

— А хочеш знати, що я думаю? Що насправді ти його і не хотів вбивати. Спочатку може й хотів, але потім передумав.

— Чому ти так вирішила?

— Хотів би — зробив.

— Там була охорона.

— Так, знаю. Охорона, яка начебто не дала тобі скористатися ножем… Все правильно. Але… Не знаю які аргументи для цього навести, але ти не вбивця. І ніколи ним не будеш.

— Ти помиляєшся…

— На жаль, ні.

— Чому на жаль?

— Тому що краще б ти його вбив, — сказала напрочуд тихо Тоня.

— Що?..

— Те що чув. Я могла б пробачити тобі всі твої метання чи помутніння, все що ти чудив тоді і зараз, проте я не можу пробачити тобі одного…

— Що я його не вбив?

— Саме так, — кивнула Тоня.

— Чому? Невже він справді таке чудовисько?

Тоня знизала плечима:

— Просто є люди, яким би краще не народжуватись… І історія наших з ним стосунків тут ні до чого. Майже ні до чого. За цей час я бачила дещо… Як він вчиняв з іншими людьми… До речі, він так само обіцяв вчинити і зі мною… Одне слово, шкода, що ти його тоді не вбив.

— Зараз ти говориш, як деякі мої друзі.

— Як цей, як його — Грінченко?

— Так, можливо, як він.

Тоня уважно глянула на мене:

— Слухай, Андрію, мені здається чи ні?

— Що саме?

— Ти боїшся за нього? Що його пришиють?

— Не кажи дурниць. Як я можу боятися за нього. Після всього.

— Чому ж ти тут?

— Невже ти не зрозуміла? Я боюся, аби тебе не вплутали у все це. Розумієш — я боюся за тебе.

Тоня взяла мене пальцями за підборіддя, намагаючись зазирнути в очі.

— Яке ж ти брехло, Андрію. Якщо ти так піклуєшся за мене, то де ти був увесь цей час? Де ти пропадав всі ці роки?

— Ну… — запнувся я. — Якби я не знав, що ти з ним, я був би з тобою.

Наступної миті мені здалося, що Тоня зацідить мені добрячого ляпаса. Проте вона стрималася.

— Ти знаєш, чому я була з ним, — тихо сказала вона.

— Чому була весь цей час? Невже він тримав тебе коло себе насильно всі ці роки?

Тоня опустила голову, якийсь час мовчала, згодом заговорила:

— Добре, я розкажу тобі. Зрештою, ти сам, певно, хотів почути це. Так ось, я залишилася під сильним враженням від моєї першої зустрічі з ним. Він здався зовсім не таким, яким я його уявляла. Інакшим. Ми з ним досить довго спілкувалися, я довго розказувала про тебе, про те, що з тобою робилося останнім часом, і він слухав, практично не заперечуючи, а потім сказав, що подумає над усім цим. А за кілька днів, коли я вчергове пішла до міліції, мені сказали, що тебе ось-ось випустять. Звичайно, це був він. Звичайно, я не могла не подзвонити йому і не подякувати…

— І подякувала?..

Наступної миті Тоня таки заліпила мені ляпаса. Ляпас був добрячий — щока на якийсь момент просто затерпла. Тоня видихнула.

— Вибач, — сказала вона. — Я хотіла це зробити від нашої останньої зустрічі, — і, усміхнувшись, додала: —І таки зробила…

Я підхопився з ліжка і схопив стілець, що стояв поруч, і з силою кинув ним об стіну. Легенький і вже достатньо розхитаний стілець картинно розлетівся на друзки.

— Вибач, — мовив я, повернувшись до Тоні і теж усміхнувшись. — Я це теж хотів давно зробити. З того часу, як мене випустили з міліції.

— Ну от і прекрасно, — кивнула Тоня. — Поквиталися?

— Певно, що так.

Тоня рвучко встала і накинувши халат вийшла на кухню. За секунду звідти почулося гучне клацання запальнички і потягло тютюновим димом. Таки справді щось у цьому світі мінялося — раніше Тоня не курила. Вже одягаючи в коридорі куртку, я кинув погляд на кухню. Тоня стояла до мене спиною і, дивлячись у вікно, курила.

— Щасливо, — сказав я їй.

— І тобі щасливо, — відповіла вона не обертаючись.

Я йшов нічною вулицею. Накрапав дощ. Осінь хоч і перейшла в зиму, але снігу не було — лише безкінечна мряка у безпросвітній сірості. Не заслужили, певно, ми цього року на сніг. Погана пора, хотілося до житла, де сухо і тепло. Проте щось примусило мене зупинитися біля однієї із припаркованих на тротуарі машин. Скло машини з одного боку було розбите, і власник вирішив цю проблему, заліпивши ушкоджену ділянку поліетиленом за допомогою скотчу. Дурень, у Сема колись була така сама проблема з машиною, він теж так заліпив розбите скло скотчем, проте з цього нічого не вийшло — ліпи не ліпи, а розбите не склеїш. Я постояв ще пару хвилин перед машиною, а потім пішов далі, мерзлякувато піднявши комір.

Вранці наступного дня мене розбудив Сем.

— Вставай, — коротко сказав він, торсаючи моє плече.

— Щось сталося?

— Зараз будемо виїжджати.

— Куди?

— Постріляємо трохи.

— Я вам точно потрібний?

— Так, звичайно. Як же без тебе, — засміявся Сем.

Я почав повільно збиратися. Поснідавши, я, Грінспен та Сем вийшли надвір. Віці було сказано, що ми плануємо заїхати на СТО, здається вона нічого не запідозрила.

— Пістолета хоч взяли? — перепитав я хлопців, коли ми сіли у машину.

— Все жартуєш? — хмикнув Сем.

— Ну і добре. Отже, не забули нічого, — констатував я.

Ми залізли в машину і рушили.

— А куди ми їдемо? — перепитав я хлопців.

— Тут недалеко — на озера, — не повертаючись від керма мовив Сем.

— На озера? — перепитав я. — Там же завжди повно людей.

— Та де зараз у таку пору там люди? — знизав плечима Сем. — Грязюка та багно. Та ми ще й відійдемо трохи від озера.

— Ну якщо справді відійти… — кивнув я і відвернувся до вікна.

Очевидно, це був не найкращий день для прогулянок на природі. Дощ сіявся безупину, здавалося все було просякнуте вологою. Ми лишили машину біля якоїсь одинокої кафешки і, трохи пройшовши пішки, зайшли у приміський лісопарк. Хвилин десять ішли стежкою попри озера, аби потім завернути до лісової гущавини. Грінспен виявився правий — за весь час прогулянки нам зустрілося хіба кілька пішоходів. Ми йшли майже мовчки, лиш деколи обмінювалися короткими репліками, кожен наодинці зі своїми думками. Нарешті опинилися на галявині у самій гущині, де і вирішили зупинитись. Сем витягнув прихоплений з дому аркуш паперу і намалював на ньому фломастером імпровізовану мішень, потім пришпилив його до дерева.

— Ну що, хто перший? — спитав, витягаючи загорнутий в шматину пістолет.

— Давай я, — зробив крок вперед Грінспен.

— Окей, — погодився Сем. — Я забув, правда, сказати за одну його особливість. Загалом, цей пістолет дуже простий — рамка, ствол, кожух затвора. Але… У його рукоятці, бачите отут — позаду, влаштовано запобіжник, що блокує курок. Таким чином, вистрелити можна буде, лише повністю обхопивши рукоятку рукою. У чому, зрештою, нічого складного немає. Як вже казав, загалом це довершена зброя…

— Добре, давай вже стріляти, — промовив Грінспен. Очевидно, йому дуже кортіло вистрелити першим. Він узяв пістолет і майже не витрачаючи часу на прицілювання, одразу вистрілив кілька разів, поки вже Сем не махнув йому рукою, аби той припинив, після чого Семен пішов перевірити мішень. Кинувши на неї оком, він, несхвально похитавши головою, повернувся до нас.

— Ну що? — спитав Грінспен.

— Якби ти стріляв стоячи до мішені спиною, гадаю результат був би такий самий, — відповів жорстокий Сем.

Грінспен роздратовано чмихнув:

— Ти впевнений, що цей пістолет нормально стріляє?

Сем кинув на нього насмішкуватий погляд:

— Так, Гриню, цей пістолет абсолютно нормальний. Просто хтось із нього нормально не може вистрелити.

— Я би так не казав, — сухо відповів Грінспен.

— Слухай, — звернувся я до нього. — Ти ж колись, здається, казав, що у тебе були якісь проблеми із зором, якщо не помиляюсь…

— Не думаю, що це якось могло вплинути на якість моєї стрільби, — не здавався Грінспен. — Я все ж перевірив би цей пістолет.

— Тримай! — сказав Сем, простягаючи мені зброю.

Я взяв його. Спочатку він видався мені важкуватим, але це була приємна важкість. Зрештою, зброя повинна щось важити, іграшкова легкість у знарядді смерті — це дещо від сучасної попси. Я звів пістолет і, пам’ятаючи про запобіжник у рукоятці, з силою її стиснув, але, очевидно, це було зайве — пістолет спрацював без жодних проблем, посилаючи кулю до білого аркуша на такому, здається, далекому дереві. І так кілька разів, поки Сем зробив відмашку, аби я припинив, після чого забрав у мене пістолет і пішов перевірити результати. Цього разу він затримався коло мішені довше, і коли повернувся, то мав задоволений вигляд.

— Ну що ж, не так вже й погано, як для першого разу, — сказав він. І одразу скинувши пістолета, підтримуючи одну руку іншою, він достріляв обойму і пішов перевіряти власні результати. Це зайняло у нього набагато більше часу. Він то відходив, то знов підходив до мішені, намагаючись щось на ній розгледіти. Зрештою, він зірвав мішень і повернувся з нею до нас.

— Результати такі: — мовив Сем офіційним тоном. — Перше місце у мене, друге — у Андрія, третє — у тебе, Грінспене. Тож вибач, — додав він, повернувшись до Гриня, — але снайпера з тебе не вийде.

Грінспен гмукнув:

— А нам снайпера не дуже й треба. Стріляти доведеться з близької відстані.

— Ну воно то так, але… — похитав головою Семен.

— Чекай! — гарячково перебив його Грінспен. — Я є автором цієї ідеї, я заварив всю цю кашу і, зрештою, я маю довести все це до логічного завершення…

— Воно то так, — кивнув головою Сем. — Однак…

— Ніяких «однак» — це питання закрите, — махнув рукою Грінспен. — Стріляти буду я — і крапка.

— Ти хочеш його реально грохнути, чи просто хочеш довести собі, який ти крутий? — спитав різко Сем. — Ще раз повторюю — зір у тебе, як у сліпої курки, висновки роби сам…

— Висновки я вже зробив. Якщо ти хочеш йому персонально помститись за твого друга і за те, що було років десять тому — будь ласка, вистрілиш після мене. Але я стрілятиму першим.

Сем голосно засопів, було видно, що він роздратований.

— Хлопці, пропоную вам дуже простий варіант вирішення вашої суперечки, — озвався я. — Давайте потягнемо сірники. Кому випаде зломлений сірник — той і стрілятиме.

— Я не збираюся повертатися до вже вирішеного питання, — озвався Грінспен.

— А це питання ще ніхто остаточно не вирішував, — заперечив Семен. — Здається, на загальне голосування ніхто нічого ще не виносив.

— Непогана ідея, — підтримав я Сема. — Давайте справді проголосуємо. Хто за те, аби визначити особу стрільця шляхом витягування сірників? — голосно спитав я, одночасно підіймаючи руку. Сем підняв руку услід за мною, у той час, як Грінспен лише злостився і сопів.

— Ну ось, — подав голос я. — Думаю сірники в даному випадку будуть найкращим виходом. Семе, у тебе, здається, є сірники?

— У мене немає сірників, — озвався той.

— Окей, — усміхнувся я. — Тоді піду ламати патики.

За хвилю я підійшов до хлопців з трьома патиками у руці.

— Я думав, буде два патики.

— Чому лише два?

— Я не думав, що ти вирішиш взяти безпосередню участь у цьому.

— Ну ось бачиш, як можна помилятися в людях…

— Що ж, це твій вибір.

— Хлопці, давайте вже тягнути, — озвався Сем. — До речі, хто перший тягне?

Грінспен на це лише зверхньо гмукнув, що Семен, у свою чергу, розцінив, як запрошення першим взяти участь у нашій своєрідній лотереї. Без зайвих слів він підійшов до мене і витягнув один з патиків. Довгий. Якусь хвилю він дивився на нього, потім, зітхнувши, кинув його на землю. До того злий і похмурий Грінспен ледь усміхнувся і підійшов до мене.

— Добре, побавимось в цю іграшку і ми, — мовив він, витягуючи патика. Патик був довгий. Грінспен матюкнувся і глянув на мене.

— Ну от і все, здається розібралися, — спокійно сказав я, опускаючи руку з єдиним, вже моїм патиком.

— Вітаю, — озвався Сем.

— Мої співчуття, — озвався Грінспен. — До речі, переграти ти не хочеш?

— Ні, — усміхнувся я. — Таке не переграють.

— Ну що ж, — знизав плечима Грінспен. — Тоді мені лишається побажати тобі успіхів. Успіхів і твердої руки.

— Ну, руку ще треба натренувати, — повагом сказав Сем. — Ще кілька занять зі стрільби нам всім точно не завадять.

За день ми знову вибралися постріляти. Проте саме в той момент, коли ми дійшли до галявини, на якій були минулого разу, Грінспену хтось подзвонив. І за два дні до цього, коли ми всі сиділи і вечеряли, Грінспену хтось дзвонив. Він витягнув тоді телефон і, побачивши, хто йому дзвонить, швидко відійшов від нас на десяток метрів і розмовляв притишеним голосом. За кілька хвилин він повернувся до нас. Вигляд у нього був схвильований.

— А вгадайте, хто мені щойно телефонував? — спитав він.

— Кажи, — відрубав Сем.

— Ну ви нудні, — розчаровано похитав головою Грінспен. — Але добре, скажу. Пам’ятаєте, я вам розказував за знайому нашого об’єкта, з якою я намагався встановити контакт?

— Невже вдалося? — спитав я.

Грінспен кинув на мене швидкий погляд і усміхнувся.

— Думаю, що в контексті твого питання — ні. Але загалом мені вдалося з нею порозумітися. Хоч як дивно, вона виявилася дуже злою на нього. Звичайно, я не казав їй, що саме плануємо зробити. Сказав, що у нас до нього розмова, і ми б хотіли погомоніти тет-а-тет. Не знаю, здогадалася вона чи ні, дівчина вона справді тямуща, але щойно сказала, що домовилася з ним про зустріч на суботу. У себе вдома. Тож усе складається якнайкраще.

— І як ти собі бачиш всю цю операцію? — спитав я.

— Поки ніяк. Давайте все-таки відстріляємося, а потім під лісом є одна тиха місцина, можна буде, не криючись від Віки, про все поговорити.

Приблизно за годину ми заходили до порожньої в цей час колиби попід лісом. Замовили попоїсти, чаю, кави, по чарці чогось міцного.

— Мій план надзвичайно простий, — почав Грінспен. — Наш клієнт під’їжджає до її під’їзду, у машині скоріш за все будуть лише він і водій. Хтось бере на себе водія, а Андрій — його.

— Я міг би взяти на себе водія, — подав голос Сем. — Звичайно, якщо він не чемпіон з єдиноборств чи по витяганню пістолета з кобури.

— Наскільки я знаю, — мовив Грінспен, — для охорони у нього є інші, спеціально відібрані люди. Яких він чомусь ніколи не бере, коли їде до неї… Щодо шофера — зовні, здається, він у непоганій фізичній формі, але зброї, за моєю інформацією, у нього немає.

— Тоді, гадаю, я зможу з ним впоратись, — кивнув Сем.

— Ні, — заперечно похитав головою Грінспен. — Ми не будемо влаштовувати масову бійку тоді, як нам треба без зайвого шуму зробити нашу справу.

— А якщо я буду на момент його приїзду всередині? — подав голос я.

— Всередині чого? — перепитав Грінспен.

— Всередині будинку. Стоятиму на сходах. Там же немає ліфта.

— А звідки ти знаєш, що там немає ліфта? — запитально підняв на мене очі Гринь.

— Ну ти якось казав, в якому районі вона живе, там переважно стара забудова, відповідно немає ліфтів, — знизав плечима я.

— Логічно мислиш, — кивнув Грінспен. — І твоя пропозиція мені, до речі, подобається більше.

— Але стовбичити там — це означає привертати увагу жильців, — заперечив Сем. — Уявіть собі — якийсь парубійко стовбичить у під’їзді не знати чого.

— Ну можна й не стовбичити, — сказав Грінспен. — Якщо точно довідатись, коли він приїде.

— Ну це вже питання до твоєї знайомої, — вставив Сем. — Було б непогано це з’ясувати.

— Так, — кивнув Грінспен. — Я це уточню.

— Отже, за базовий беремо цей сценарій? — запитав я.

— Певно що так, — знизав плечима Грінспен. — За відсутності кращого…

— Тоді нам би треба було обговорити ще деякі деталі…

— Деталі обговоримо потім, — подав голос Сем. — А зараз давайте пообідаємо. Не знаю як ви, а я зголоднів і змерз.

Ми були не проти, тим більше, що саме принесли наше замовлення.

Наступного дня ми знов поїхали тренуватися, але в результаті значно більше часу, ніж стрільбі, приділили обговоренню деталей нашого плану. Ще вчора він здавався майже фантастикою, сьогодні ж набув реальних обрисів. Ми докладно обговорили майже всі дрібниці, проте не було одного, найголовнішого — ми й надалі не знали точного часу прибуття нашого клієнта. Грінспен постійно набирав когось, очевидно Тоню, проте на тому кінці ніхто не відповідав. Приблизно так само провели і кілька наступних днів, замінивши лише вихід до лісу на пошуки та обстеження будинку, подібного до Тоніного, аби в деталях зрозуміти, як поводитись на місці. Інформації від самої Тоні досі не було.

І ось якось вранці я прокинувся зі стійким відчуттям, що в моїй кімнаті хтось є. Розплющивши очі, з великим здивуванням побачив Грінспена.

— Доброго ранку, Андрію, — привітався він.

— І тобі доброго ранку. А що ти тут робиш?

— Сьогодні субота, Андрію.

— Субота? А-а-а, зрозумів. Але ж час досі не відомий?

— Вже відомий.

— Ти таки додзвонився до неї?

— Вона сама мені подзвонила. І вказала час його приїзду до хвилини. Так що збирайся. За кілька годин поїдемо.

— Добре.

Я піднявся з ліжка і зпросоння, майже на автоматі, потягся за одягом. Грінспен нікуди не вийшов. Він стояв посеред кімнати і дивився на мене. Я запитально глянув на нього.

— Ти знаєш Андрію, я завжди задавався питанням — чому ти з нами? — спитав він раптом мене.

— Як це — чому?

— Ну розумієш, у кожного з нас є якийсь привід, аби влізти у це. У мене є ідеї, у Сема — помста. У всіх є свої мотиви. Крім тебе. Але ти чомусь з нами. Іноді мені здається, ти критично ставишся до всього, що відбувається. Але тримаєшся разом з нами. І це мене непокоїть, а можливо інтригує.

Я усміхнувся:

— Знаєш, Сем любить казати — у кожного своя кредитна історія.

— Знати б тільки, що за кредит ти взяв.

— Почекай трохи — взнаєш.

— Нас чекатиме якесь шокуюче відкриття?

— Та, мабуть, ні. Історія може бути різною, але кредит у всіх однаковий.

Грінспен знизав плечима.

— Загадками говориш. Проте, певно, сьогодні день такий. Одягайся, їж. Ми чекаємо тебе надворі — треба ще глянути, що там з машиною.

Він вийшов з кімнати. Я одягнув штани, сорочку і подивився на себе у дзеркало шафи. Кілька років тому я, здається, мав кращий вигляд. Хоча все решта не змінилося. Я заплющив очі й притулився чолом до холодної поверхні дзеркала.

— Привіт, — озвалася Віка, яка поралась в коридорі.

— Привіт, — махнув я рукою, рухаючись у бік кухні.

— Що це ви в таку рань підірвалися? — спитала вона.

— А тобі хлопці хіба не сказали?

— Сказали, що плануєте на СТО їхати, мовляв машина забарахлила…

— Ну так воно і є.

— Андрію, — Віка зупинилася у дверях кухні і кинула на мене стривожений погляд. — Що ви задумали?

— З чого ти взяла, що ми щось задумали?

— Сем мені нічого не каже, але це видно неозброєним оком. Всі якісь напружені, наелектризовані. Наче перед чимось… Перед чимось таким, що має все змінити.

Я обійняв Віку за плечі:

— Вікусю, все буде добре. Не бери дурного в голову.

— От тепер я по справжньому захвилювалася, — сказала Віка.

Я у відповідь засміявся, чи принаймні зробив вигляд, що засміявся. Махнувши рукою на прощання, вийшов надвір, де вже в машині на мене чекали хлопці.

Ми приїхали до Тоніного будинку за сорок хвилин до того, як там мав з’явитися він. Сем зупинив машину і глянув на мене.

— Ну, далі справа за тобою.

— Та певно.

— Не нервуй. Все буде швидко. А ми тебе тут прикриємо.

— Я не нервую.

— От і добре. З богом. І не забудь, що запобіжник в руків’ї пістолета.

Я кивнув у відповідь і відкрив дверцята.

— Андрію, — почув голос Грінспена, що сидів на задньому сидінні. Я обернувся. Обличчя Грінспена було напружене так, наче не мені, а йому зараз треба було з пістолетом заходити до цього будинку. Грінспен стиснув моє плече і тихо сказав:

— Тримайся. І удачі.

— Дякую.

Не обертаючись, я зайшов до будинку, піднявся на другий поверх і опинився перед дверима Тоніної квартири. Якусь мить просто стояв, потім підніс руку до дзвоника і подзвонив. Один раз, другий, третій…

— А вона кудись пішла, — почув позад себе голос. Обернувшись, побачив літню жінку, яка з цікавістю дивилася на мене.

— Давно? — поцікавився я.

— Ще вранці, я саме в магазин йшла, ми разом до зупинки пройшлися, — мовила жінка.

— Добре, — кивнув я і чомусь ще раз повторив. — Дуже добре.

Жінка пройшла повз мене і відкрила двері сусідньої з Тоніною квартири. Я зробив вигляд, що спускаюся донизу, проте, коли почув, як сусідка зачинила двері, піднявся на третій поверх. Там я дістав мобільник, аби набрати смс. Текст смс-ки довго не давався мені, я писав фрази, потім стирав їх, потім знову набирав… Нарешті вийшло щось на кшталт: «Ти зробила правильно, що поїхала. Тільки не повертайся. Вибач, якщо був у чомусь неправий». Я кілька разів перечитав написане, розмірковуючи, чи не написати іще щось, але відправив текст як є.

Потім підійшов до вікна, аби побачити, що робиться надворі. Крізь брудну шибку було погано видно, крім того, розбуджена сонячними променями серед зими муха наповнювала навколишній простір своїм дзижчанням.

Муха вперто билася об скло. Один раз, другий, третій… Вочевидь, вона дуже хотіла назовні — туди, де начебто гріло сонце, був погожий день. Пробити запилюжену шибу, вирватись з цього темного під’їзду і полетіти назустріч світлу… Проте муха не знала одного — надворі була зима, і своїм пробудженням вона мала завдячувати лише цій не по-зимовому теплій днині. Я зробив спробу впіймати її. Це було непросто — вона вперто не давалася, але, зрештою, мені це вдалось. Затиснувши її в кулаку, витягнув руку подалі від вікна і випустив. Муха одразу ж з радісним дзижчанням полетіла до шибки. Я зітхнув. Повертатись до того, що не вдалося зробити колись — здається, це ознака всіх живих істот.

Я виглянув у вікно і побачив своїх друзів, що намагалися припаркуватися серед густо наставлених попід будинком машин. Махнув їм рукою, але, зайняті своєю справою, вони не помітили мого жесту. Ще якийсь час спостерігав через вікно за ними, поки машинально не засунув руку до однієї з кишень куртки і не відчув холоду заліза. Саме в цій кишені був пістолет, про існування якого, як і про те, чому він опинився у мене, я на якусь мить забув. І даремно. Коли ви повинні когось убити, стовбичити біля вікна і привертати до себе загальну увагу не надто гарна ідея. Зробив кілька кроків від вікна у сутінь під’їзду. І заплющив очі. Як же до цього дійшло — я, пістолет, цей під’їзд, те, що зараз тут мало статися? Погналось все зовсім буденно…

Мобільник завібрував, мені дзвонив Сем. А дзвонити Семен міг лише в одному випадку — приїхав він. Я почав спускатися вниз, і наступної миті почув, як грюкнули двері під’їзду і луною озвалися кроки по сходах.

— Мої вітання, — мовив я, коли він подолав один проліт і якраз розвернувся на сходовому майданчику, аби піднятися вище.

Він підняв голову і… усміхнувся.

— Привіт і тобі, — мовив він без жодного натяку на здивування, так ніби чекав побачити мене тут. — Давно не бачилися, — додав він і ще раз усміхнувся. Він практично не змінився, лише з’явилася сивина на скронях, що надавала його обличчю майже сталевого відливу.

— А ти зовсім не змінився, — мовив я.

— Ти теж, — він знов усміхнувся і піднявся на кілька сходинок вгору. — Ти не на мене тут чекаєш?

— Так, — кинув я. — Саме на тебе.

— Он як. Приємно вражений. Слухаю тебе.

— Власне, я маю дещо закінчити.

Він знов усміхнувся:

— Те, що тобі не стало духу зробити колись?

— Десь так.

Він зробив ще кілька кроків по сходах так, що тепер нас розділяло менше метра, і, глянувши мені у вічі, знов усміхнувся і розвів руками:

— Повністю підкоряюся твоїй волі…

Я витягнув пістолет. Він ковзнув поглядом по зброї, і на його вустах вчергове з’явилася фірмова усмішка, яка мене вже реально дратувала.

— О, це вже краще, ніж минулого разу. Хоча той ніж теж був непоганий. До речі, ти й надалі вважаєш, що, як ти тоді казав у міліції, я — найбільший злодій у країні?

— А що — відтоді щось помінялося?

Він знизав плечима:

— Та, певно, нічого. Хіба що ти, здається, трохи, скажемо так, подорослішав. Ну принаймні так здалося на перший погляд.

— Тобі здалося. Я — той самий.

Він засміявся гучніше, ніж перед цим.

— Тобто все повториться, як минулого разу?

— Майже, — мовив я і вистрілив у нього над головою. Вийшло гучно, незважаючи на вік, цей пістолет був справді потужною зброєю. Він обхопив голову руками і, шепочучи самими губами, здається вилаявся.

Я нахилився над ним:

— Вибач, що не довів справу до кінця минулого разу.

— Ти такий самий сцикун, яким і був, — чітко артикулюючи, вимовив він.

— Можливо, — кивнув я головою. — А ти такий самий дрібний катала, яким і був.

І з усієї сили руків’ям пістолета ударив його по голові. Удар був добрячим — як при уповільненій зйомці я побачив згусток крові, що з’явився на тому місці, куди він прийшовся. Він майже інстинктивно схопився за поручні, аби не покотитися зі сходів донизу. Я нахилився і на вухо сказав йому:

— А це тобі за Тоню.

Після чого натис на гачок.

Коли вийшов з під’їзду, то першим, кого побачив, був Сем, який намагався акуратно запакувати в машину водія боса. Той, судячи з вибалушених очей та рота, яким він хапав повітря, добряче отримав під дих, тому не чинив жодного опору. Грінспен стояв до них спиною, моніторячи ситуацію у дворі. При моїй з’яві Сем різко обернувся:

— Поїхали! — крикнув я йому.

Ми швидко опинилися в нашій машині і рвонули з місця чимдуж.

— Все добре? — кинув на мене стурбований погляд Грінспен.

— Так, — хитнув я головою. — Давайте подалі заберемося звідси і я все розкажу.

Ми приїхали у передмістя, до того самого лісу, де вправлялися у стрільбі, і Сем, звернувши на узбіччя, зупинився. Здається, я був перший, хто вибрався з машини. Дихнув на повні груди. Хлопці запитально на мене дивилися.

— Коротше кажучи, — почав так, ніби планував якусь довгу історію, але враз відчув, що мені знову забракло повітря. — Я не вбив його, — раптово, навіть для самого себе, закінчив я.

— Що-о?! — протягнув Сем. Вигляд у нього був як у дитини, якій сказали, що Діда Мороза не існує.

— Я знав, я знав, що так буде! — майже радісно почав горлопанити Грінспен.

— Я не вбив його, — для чогось повторив ще раз.

— Був же постріл… я чув постріл… — повторив кілька разів Сем.

— Так, я вистрілив, у нього над головою, — зруйнував останню Семову надію.

Наступної миті опинився на землі. Вибираючись з туману, що враз з’явився перед очима, зрозумів, що страшенно болить підборіддя, і причина цієї болі — Семенів аперкот. Тільки-но спробував підвестися, як на мою голову знов опустився важкий Семів кулак. На цей раз менш результативно, бо Семену завадив Грінспен. Цим я вчасно і скористався, звівшись на ноги та намагаючись стати у боксерську стійку. Проте Сем більше не атакував. У його очах з’явився вираз ображеної малої дитини.

— Чому ти так вчинив? — зовсім тихо спитав він.

Сем замовк і дивився на мене, чекаючи на відповідь. З-за його плеча так само мовчки дивився Грінспен.

— Добре, — кивнув я головою. — Я відповім тобі… вам… — знову глибоко вдихнув, на мить затримав подих, ніби хотів пірнути. — Я втратив одну дуже близьку мені людину. Просто тому, що ми не змогли її вчасно довезти до лікарні. Швидка, на якій ми її везли, потрапила у вибоїну. І зламалася. Якби приїхали вчасно, її могли б врятувати. Але вчасно ми не приїхали…

— Мої співчуття, — озвався Грінспен. — Але до чого тут це?

— Він тоді якраз був чиновником міської адміністрації і відповідав за дороги. На них багато виділялося коштів, але вони чомусь взагалі не ремонтувалися… І мені зірвало дах… Взяв ножа і пішов, як мені тоді здавалося, чинити правосуддя…

— І чому ж ти його тоді не вбив? — спитав Сем.

' — Розумієш, тисячу разів сам їздив по цій дорозі і було глибоко начхати, що вона погана. Звичайно, вибоїни на ній мене бісили, особливо, коли колесо потрапляло у яму. Всі знали, що на її ремонті крадуть кошти, і я це знав… Але далі міцного слова справа не йшла. Час від часу дорогу ремонтували, але все було несерйозно, навіть смішно. До того часу, як колесо однієї швидкої не потрапило у вибоїну.

— От і прекрасно, — кивнув Грінспен. — Він крав, через це постраждали люди, отже, він мав за це відповісти. То чому він не відповів? Ні тоді, ні зараз…

— Тому що він був винуватий так само, як і я. Він робив це, а я дозволяв йому це робити. І дозволяв би далі, якби з близькою мені людиною не трапилося біди.

— Ти все правильно кажеш, Андрію, — подав голос Сем. — Але от мої друзі вже на тому світі, як, до речі, і та людина, за яку ти так вболівав. А він — тут. І я тобі скажу, Андрію, — це несправедливо. Він тут зараз живий, а тих людей вже немає. Просто несправедливо —і все…

— Відновлення справедливості! — також подав голос Грінспен. — Може, зрештою, це і є та по-справжньому єдина гідна справа, якою й маємо зайнятися, за яку ніхто крім нас не візьметься?

— А дороги хто ремонтуватиме? — усміхнувся я.

Сем сумно похитав головою:

— Ти так і не зрозумів, з ким маєш справу.

— Я прекрасно усвідомлюю, з ким ми маємо справу, — похитав я головою.

Сем мовчки махнув рукою і відвернувся.

— До речі, Андрію, а можна ще одне, останнє запитання? — звернувся до мене Грінспен.

— Так, звичайно.

— Пам’ятаєш, коли ми тягнули патики кому з нас стріляти — там же не було короткого патика? Правда?

Я усміхнувся:

— Так, короткого патика там справді не було.

Сем знов повернувся до мене.

— Тобто ти свідомо не дав нам можливості стріляти у нього?! — майже прокричав він.

Я мовчки знизав плечима.

Грінспен тихо засміявся:

— Що і треба було довести. Андрій просто невиправний ідеаліст.

— Не розумію! — прогудів Сем, беручись руками за голову.

— Я по-іншому не міг, — тихо мовив я.

— Ти просто хворий, — махнув рукою Сем і відвернувся.

Запала мовчанка, кожен думав про своє.

— Добре, залазьте вже в машину — поїхали додому, — зовсім змучено сказав Сем.

Ми сіли в машину. По дорозі до міста всі мовчали. Мовчанка була такою непідйомною, що, здавалося, давила фізично. Я не витримав, і легко поплескавши по плечу Сема, який був за кермом, майже нечутно сказав йому: «Зупини ось тут». Семен запитально глянув на мене. Я ще раз повторив: «Зупини».

— Не дуракуй! — мовив Грінспен. — Приїдемо зараз додому, вип’ємо по сто грам…

— Та ні, хлопці, вибачте, у мене ще є справи. Зупини, Семене…

Сем коротко зітхнув і таки натиснув на гальма.

— Вибачте, — мовив наостанок, відкриваючи двері машини.

— І ти вибач, коли що, — відповів Сем.

— Подзвони, як звільнишся, — встиг прокричати Грінспен перед тим, як я зачинив за собою двері.

Машина бібікнувши поїхала, і я отримав змогу роззирнутися навколо. Сем зупинився коло станції метро, за якою була алейка з кількома рядами дерев та лавками. Туди я й попрямував. Вмостившись на одній з лавочок, я повільно вдихнув свіже повітря і затримавши подих, з шумом видихнув. Світило ясне, майже весняне сонце, хоча за календарем була зима, прогулювалися мами з дитячими візками, кудись неспіхом ішли літні люди — зовсім інший світ, який здавався мені зараз напрочуд гарним і привабливим. Машинально я дістав телефон і набрав номер Тоні. Особливо не думав над тим, що зараз скажу, здавалося, що зміст не мав значення. Просто скажу «Привіт», а далі якось буде. Добре буде.

Проте Тоня була поза зоною. Абсолютно правильне рішення — вимкнути мобільник, чи взагалі змінити його, тільки не зараз, не в цей момент, не для мене. Набрав її ще раз, аби знову почути автовідповідач. Вимкнув телефон і сидів, затиснувши його в руці, довго дивився перед собою. Нарешті встав і неквапом пішов у бік метро.

Коли прийшов додому, там було вже тихо, лише вікно кухні світилося. Я прочинив двері і зайшов всередину. З коридору побачив, що на кухні за столом самотньо сидить Віка.

— Привіт, — тихо привітавшись, махнув рукою. — А де хлопці?

— Хлопці вже сплять. Випили пару пляшок горілки — і поснули, — мовила вона, глянувши на мене з докором.

— І я теж трохи випив сьогодні, — мовив, зробивши спробу усміхнутися.

— Не сумніваюся, — знизала плечима Віка. — Після всього ідіотизму, що ви наробили останнім часом, вам залишається лише пити.

— Ти про що? — зобразивши здивування, спитав.

— Про те, про що ти подумав. Кілери хрінові.

Я стиха мугикнув.

— Можеш не намагатися мені щось вигадувати, — продовжувала Віка. — Твої друзі були настільки під впливом сьогоднішніх ваших пригод, що все мені розказали.

— Все?

— Так, все. Досі відійти не можу. Я, чесно, вважала вас більш дорослими. Особливо тебе.

— От бачиш, зовнішність буває оманливою…

— І що ти думаєш робити?

— Я? Піду спати.

— А далі?

— Якось буде.

Я махнув рукою на прощання і пішов до себе.

Ранок я зустрів у залі очікування на вокзалі. Повз мене ходили люди, а я сидів на лавці у кутку, кинувши під ноги сумку з речами, яку зібрав цієї ночі. Вчора ввечері у себе в кімнаті я швиденько спакував все необхідне і, дочекавшись, коли Віка пішла спати, тихо вийшов надвір. За годину вже брав на вокзалі квиток на потяг, на якому планував повернутися до моїх захмарених гір. Проте квитків саме на зараз не було, і єдине, що мені лишалося — спробувати взяти їх на ранок наступного дня. А до того часу я вирішив подрімати в залі очікування на вокзалі.

Прокинувся досить рано, здається від того, що хтось наступив мені на ногу. До потяга лишалося ще півтори години, вирішив прогулятися — десь випити кави чи чаю. Каву я знайшов у забігайлівці навпроти вокзалу. Всівся за стіл, що стояв біля вікна, і, попиваючи напій з пластикового стаканчика, спостерігав за людським потоком, що рухався повз мене з вокзалу і на вокзал безкінечно, ніби по колу. Я зробив ще ковток кави і відчув фізично, що хочеться кинути все, просто зараз. Добре, що в моїй кишені лежить квиток на потяг, квиток в один кінець. Несподівано задзвонив мобільний. Я витягнув його і здивувався — мені дзвонив Семен.

— Привіт, — мовив він, і я зрозумів, що Сем чимось схвильований. — А куди ти пропав?

— Я зараз на вокзалі.

— Чому на вокзалі?

— Їду. Звідси.

— Он як. Ясно…

— Що сталося, Семене?

Сем ще якусь мить мовчав перед тим, як заговорив.

— Та тут такого навергалося, що одразу і не розкажеш…

— А ти спробуй.

— Добре, тільки візьмися за щось, аби не впасти, як будеш слухати, — почав Семен, набираючи обертів у розмові. — Вчора, коли ми з Грінспеном приїхали додому і заклали від розчарування останніми подіями, ну ти розумієш, так ось, після цього я пішов спати, а Гринь ще залишився пошаритись в інеті. Вочевидь хотів своєму віртуальному дружку про все розказати. І розказав. Тільки не Гринь йому, а навпаки — цей знайомий Гриню. Та таке, що у того мову одібрало, і повір мені, коли Грінспен мені зранку розповів — у мене теж…

— Його знайомий виявився геєм? — пожартував я.

— Якби ж то, — відповів серйозно Сем і зробив чергову паузу, певно, для більшого драматизму. — Його знайомий — це він.

— Хто — він?

— Він — той, кого ти не застрелив.

Коли почалася розмова, я вставав вже з-за столу, і ось, здається, цієї миті знову присів.

— Ти — жартуєш?!

— На жаль, ні.

— Може Грінспен жартує?

— Андрію, це — правда.

— Знайомий Грінспена і він — це одна й та сама людина?

— Так. І мені це винесло мізки.

— А що каже Грінспен?

— Він каже, що не знав.

— Не знав?! Весь цей час він спілкувався з ним. Як це він не знав?

— Ось так, у того був лише псевдонім.

— Ясно. І зараз він у курсі всього? Що є не лише я, що є іще й ви?..

— Певно що так.

— Гм… Ну тоді я порекомендував би вам на певний час кудись поїхати. Про всяк випадок.

— Ти все правильно кажеш, тільки Грінспен з ним планує сьогодні зустрітися.

— Що?!

— Гринь про щось з ним довго базікав в інеті, вже після того, як з’ясувалася правда, і щось там в його мізках перекрутилося. Той запросив нашого ідіота до себе. І не лише його, а нас усіх. Я, звичайно ж, одразу Гриню сказав, що це може бути пастка. Але він став якийсь неадекватний. Я його не можу зрозуміти. Віка теж з ним пробувала говорити — але все безрезультатно. Я вже думав Грінченка силою затримати, проте він прожогом вискочив з хати, ще й двері за собою встиг зачинити, аби не наздогнали.

— А ви що?

— Ми? Зараз пакуємо речі та готуємось з’їжджати. Не виключаю, що вони ще й сюди нагрянуть…

— Не виключено…

Запала мовчанка. Я продовжував сидіти за столом у цій забігайлівці, з якої мав піти ще хвилин десять тому, і дивився у вікно на людський потік.

— Андрію, допоможи, — раптом сказав у слухавку Сем. — Може хоч ти зможеш його переконати…

За весь час свого знайомства з Семеном, здається, це вперше я чув, аби він просив про допомогу. Та ще й стосовно людини, над ідеями та вибриками якої він міг кепкувати годинами.

— Я зрозумів. Зараз подзвоню.

— Дякую. До зв’язку.

— До зв’язку.

Я так і залишився сидіти з мобільником коло вуха, слухаючи короткі гудки. Почуте видавалося фантастикою, аж кортіло себе вщипнути: чи ж це правда, чи говорив я з Семом і почув оце від нього. Життя — дивна штука, хто би що казав…

Я набрав Грінспена. Якийсь час він не брав трубу, аж ось нарешті почув його тихе, дещо здивоване «ало».

— Привіт, — якомога спокійніше привітався я.

— Слава Богу, ти знайшовся, — відповів той. — Ти якось так раптово зник, ми всі за тебе турбувались.

— Всі?

— Ну так — я, Віка, Сем.

— Здається не вистачає ще декого…

— Кого?

— Мені тільки-но дзвонив Сем…

— А, зрозуміло. Тобто ти вже в курсі останніх новин?

— Ну певною мірою так. Хоча мені досі дивно, як це могло статися — що ти стільки часу спілкувався з ним й так і не допер, хто це.

Грінспен винувато шморгнув носом.

— Андрію, я теж не можу цього збагнути. Певно, він справді неординарна особистість…

— Така неординарна, що ти зібрався до нього у гості?

— Сем і про це сказав?

— Звичайно. Він дуже за тебе турбується. До речі, як і я.

— Ти розумієш, ще вчора я сам би до цього поставився, як до останньої фази божевілля. Але сьогодні… Я з ним спілкувався майже всю ніч.

— І що?

— Скажу так — дуже добре, Андрію, що ти його не вбив.

— Тепер я майже жалкую за цим.

— Насправді він виявився зовсім не такий, як ми його уявляли. Він набагато більше розуміє, ніж ми думали, об’єктивніше все оцінює. І основне — він хоче щось змінити. Це для мене стало справжнім відкриттям. Він реально хоче щось змінити. Він розуміє, де ми зараз всі знаходимося і хоче це поміняти. Реально хоче.

— І ти повірив, що це — правда? Що він тобі не навішав локшини на вуха?

— Ну, наприклад, ті лікарі, які поставили Віці правильний діагноз, працюють у його медичному проекті. Спеціальний медичний проект, який він фінансує. І, до речі, якби не він — ці лікарі вже давно б працювали за кордоном.

— А ти забув, що казав про нього буквально ще вчора? Забув, чому ми все це почали, для чого все це затіяли?!

— Я все пам’ятаю. І все ми робили правильно — виходячи з тієї інформації, яку мали на той момент, тоді все це було абсолютно логічним. Але зараз я отримав змогу побачити його з іншого боку, і це, відповідно, вносить корективи у моє сприйняття…

— Послухай, мудрагелю, — я не зчувся, як пальці сплющили пластиковий стаканчик, з якого я щойно пив каву. — Ти так і не зрозумів з ким маєш справу? Його інша і єдина сторона — це прострелені голови, відбиті нирки, вкрадені на всьому і у всіх гроші. У цьому всьому і є він. Все інше — просто брехня…

— Андрію, зрозумій, — почав Грінспен тихим, майже благальним тоном. — Йому теж набридло все, що відбувається навколо нас. Можливо навіть більше, ніж нам, тому що йому є що втрачати. І він реально хоче змін. І йому потрібні однодумці. Сам, навіть з такими ресурсами, як у нього, він не зможе цього зробити.

— І тому ти йдеш до нього на зустріч?

— Так, саме тому я відповів ствердно на його запрошення і йду до нього на зустріч. Ти можеш мене вважати дурнем чи ідіотом, ким завгодно. Але сьогодні я йду на зустріч з ним.

— Адресу не підкажеш?

— Для чого це тобі? Ти ж ніби, я так розумію, вже все сказав йому вчора?

— Можливо між нами залишилась недомовленість.

— Ну… — протягнув Грінспен. — Ти обіцяєш поводитись добре?

— Хіба досі я поводився погано?

— Гаразд, — нарешті погодився Грінспен. — Думаю, він не матиме нічого проти тебе. До речі, він про тебе питав.

— Он як. І що саме його цікавило?

— Та нічого особливого. Просто запитав, де ти, що з тобою. Наскільки я розуміюся на людях, він на тебе не сердився…

Грінспен ще трохи пофілософствував на тему багатогранності людської натури і нарешті назвав місце та час зустрічі, яка, як з’ясувалося, мала відбутися вже за півгодини. Тому я швиденько попрощався з Гринем, оскільки з вокзалу до обумовленого місця був не близький світ. Коли зачиняв за собою двері забігайлівки, мене хтось погукав. Це була прибиральниця, яка показала рукою на стіл, за яким я сидів. Під столом я забув сумку зі спакованими у дорогу речами.

До будинку, де мала відбутися зустріч, я, звичайно ж, дістався з запізненням — Грінспен вочевидь був уже всередині. Цей триповерховий будинок, який правив йому за резиденцію, справляв непогане враження — ще дореволюційна будова була пристойно відреставрована. Враження трохи псували кілька охоронців, усі в бездоганних костюмах, але вираз їхніх облич чомусь нагадав недавнє минуле — шкірянки та спортивні штани їм пасували би більше. Під пильними поглядами охоронців я пройшов до дверей, і, подзвонивши, увійшов… На рисепшині сиділо ще кілька таких типів. Я назвав їм своє прізвище і сказав про заплановану зустріч. Один з них кивнув головою, так наче чекав на мене, і зробив знак слідувати за ним. Ми зайшли до ліфта, який безшумно підняв нас на третій поверх. Пройшли по довгому коридору і зайшли до якоїсь зали.

— А ось і наш друг, — почув знайомий голос. Повернувши голову, побачив біля стіни, поряд зі столом, заставленим наїдками, Грінспена і… його.

— Я вітаю тебе, — мовив він, усміхнувшись. На лівій скулі темнів синець, вочевидь, від мого удару руків’ям пістолета. — Давай, підходь ближче. Чого ти там стоїш? Може заскромно, але перекусити можна…

Я машинально зробив кілька кроків вперед до столу з їжею і… зупинився.

— Я тут дещо вже озвучив, — подав голос Грінспен. — Сказав про те, що наша країна, наше суспільство зараз стоять перед низкою проблем, які накопичувалися навіть не десятиліттями, ні, століттями все це у нас збиралось і консервувалось. Аж доки вся ця страшна маса, всі ці невирішені внутрішні та зовнішні проблеми, на які ми безвідповідально не реагували, почали на нас так тиснути, що перетворились на загрозу для нашого існування…

— Ну з тим, що ніяк не реагували, я не погоджусь, — заперечно похитав головою наш господар. — Може недостатньо, але щось таки робилося… Я, мої друзі — ти думаєш ми не розуміли, куди все це йде?

— Якщо і намагалися, то робили не так, — докинув Грінспен.

— Ну так чи не так — але пробували щось зробити…

— Робили? — не стримався вже я. — Назви хоч одну дорогу, яку ти побудував.

Він насмішкувато глянув на мене:

— Я дивлюся, для тебе ідея-фікс — дороги. Ти знаєш, я навіть приблизно знаю чому. Наша спільна знайома якось прохопилася. Я тобі відкрию одну таємницю — та дорога, на якій колись зламалася швидка, що здається везла когось із твоїх родичів, — нині відремонтована. І знаєш, хто її відремонтував? Я. Їі відремонтував — я.

— Кхм, — тактовно кахикнув Грінспен. — Боюсь показатися занудою, але заради істини додам, що преса писала, ніби ви провадили ремонт доріг саме під вибори…

Наш господар різко обернувся до Грінспена, і на мить мені здалося, що його усмішка раптом набула обрисів оскалу. Проте лише на одну мить.

— Іноді мені здається, хай би що я зробив, — завжди знайдеться хтось, хто скаже, що я роблю все не просто так, — мовив він, скрушно похитавши головою.

— Можливо для цього є певні підстави, — вставив я.

Він нічого на це не відповів, лише простягнув мені тарілку з наїдками:

— Скуштуй ці тістечка, — запропонував, показуючи пальцем на якісь смаколики. — Реально смачні. І головне — ніяк не можу зрозуміти чому. Ніби все таке саме, як і в інших, бачиш, їх тут багато різних. А реально смачні лише ці. І нічого з цим не вдієш. Хтось скаже, що це несправедливо. А я скажу — таке життя. Хтось завжди буде кращим.

— Поза сумнівом, першими з’їдаються завжди кращі, — мовив я, демонстративно ховаючи руки за спину, аби не взяти тарілку.

— Здається, ми тут все ж зібралися, аби об’єднати наші зусилля, а не ще більше розсваритися — втрутився Грінспен.

— Так, це я від тебе вже чув. Але я ще хотів би почути про причину нашої зустрічі від нього, — мовив я, кивнувши головою в бік господаря.

— Ти знаєш, що мене в тобі, Андрію, завжди забавляло — мовив він, так само посміхаючись. — Я тобі ніколи не подобався, ти мені ніколи не довіряв, і головне — ти вважав мене винним у тому, що сталося. Але ти мене так і не вбив. Чому? Невже тобі справді просто не стало духу?

— Якщо я скажу тобі чому, ти все одно цього не зрозумієш, — стиха проказав я.

— Люди, — продовжував грати роль миротворця Грінспен. — Давайте все ж зосередимося на тому, для чого ми тут. На тому, які завдання стоять перед нами. Це ж мабуть вперше отак — щоб такі різні люди, з різних прошарків суспільства, вирішили зустрітися і переговорити, зрозуміти одне одного і про щось домовитись.

— Ти все правильно, Гриню, кажеш, але я б однаково хотів почути відповідь на своє запитання, а саме — чому ми тут? Для чого він нас насправді запросив? — не вгавав я.

Господар хитнув головою, погоджуючись із моєю вимогою.

— Можливо, справді прийшов час розказати. Я зізнаюся — ви завжди були мені цікаві. Це частково відповідь Андрію на твоє запитання, чому ми всі тут зібралися. Але є ще дещо…

Він на якусь мить замовк, певно для того, аби взяти зі столу бокал з червоним вином і зробити пару ковтків, повернувся до нас і, посміхнувшись, заговорив.

— Вперше у мене стріляли в шістнадцятирічного. Я йшов з училища, де навчався, і біля автобусної зупинки хтось вистрілив у мене із самопала. Майже мій одноліток, із сусіднього району, прийшов нам помститися за якусь давню образу. Йому було однаково по кому, аби з нашого району. Куля пройшла дуже близько від мого обличчя, мені навіть здалося, що я бачив, як вона пролетіла. Це був перший, але не останній випадок. У мене лишилося дуже мало друзів. Здогадайтеся, де вони? Підкажу — у місці вічного спокою. Так, у багатьох із них високі стели, де вони зображені на повен зріст зі своїми машинами, будинками, коханками і собаками. А знаєте чому я досі живий? Тому що свого часу я зрозумів одну просту річ — аби вижити у цьому світі, завжди треба знати звідки прийде удар. І хто його завдасть. Тому мені завжди були цікаві люди, ображені на мене. І спроможні, принаймні потенційно, на якийсь безглуздий вчинок. Ну от як ви, наприклад. І я скажу, ви мені навіть сподобалися. Мені було цікаво спостерігати за вами, як ви щось вигадуєте, сприймаєте це на віру, сваритеся між собою і знову миритеся… Коли я вирішив перезнайомити вас, я не думав, що буде так цікаво…

— Вирішили перезнайомити нас? — здається в один голос перепитали ми з Грінспеном.

— Так, — кивнув він. — Свого часу я сам почав підшуковувати людей, які були небезпечні для мене, які б могли мені щось заподіяти. Звичайно, я не міг пропустити вас. Андрія, що колись мало не вчинив на мене замах; Семена, що певно не забув про випадок зі своїм шефом і, можливо, мав щодо того якусь свою думку, зрештою тебе, Грінспене, з твоїми радикальними висловлюваннями про мене. Всі ви були у мене в колі підозрюваних, потенційних убивць, які будь-якої миті могли пустити мені кулю в лоба. Проте була тут і певна проблема, ось у цьому саме слові — потенційні. Крім, певно, Андрія ніхто поки що з вас не виявляв бажання відправити мене на той світ. Тому мені й прийшла в голову ця ідея — зібрати вас докупи, зліпити з кількох очевидних ворогів таку невеличку групку і подивитися, що з того вийде. Так, саме за моєю вказівкою, тобі, Андрію, надіслали запрошення на роботу до мого банку, саме тому я взяв на роботу Семена, аби, зрештою, одного дня звести, познайомити вас. Але тут, звичайно, не вистачало ще однієї складової — тебе, Грінспене. До речі, ти єдиний, кого я спеціально не запрошував, якось так вийшло, що ти сам влаштувався і працював у мене. І хочу сказати, що без твого запалу, твоїх божевільних ідей, Андрій із Семеном спокійно би пили коньяк до кінця своїх днів. Я тільки трохи допоміг, ведучи з тобою довгі дискусії в інеті ночами про те, як воно в світі має бути…

— А я думав, що мої заслуги як піарника нарешті оцінили, — усміхнувся я.

— Я бачив твій плакат з селянкою. Як там? «Віддай кредит — живи щасливо»! Це неперевершений несмак. Хоча — це моя особиста думка. Ну то я продовжу. Я спостерігав за вами і мене це захопило. А з часом це перетворилося на справжню гру. Більш захопливу, ніж преферанс. Тому що ставка у такій грі — життя. Моє або тих, хто мене не надто любить.

— І ви справді вважали нас найстрашнішими своїми ворогами? — якось майже по-дитячому спитав Грінченко.

— Ви знаєте, хоч би як смішно це звучало, — таки-так. І не тому навіть, що інших вже майже не лишилося. Справа скоріш у тім, що ви щирі у своїх переконаннях. І саме тому з вами важче домовитись, важче підкупити, ніж інших…

— Але ви таки вирішили з нами домовитися? — перебив його Гринь.

Господар знову усміхнувся:

— Щодо цього у мене є одна ідея, — мовив він, витягаючи мобільний. — Одну секунду, я тут зателефоную декому, без кого наша подальша розмова буде неповною, а потім ми продовжимо.

Він подзвонив і попросив когось зайти «з усіма необхідними матеріалами». Буквально за хвильку двері розчинилися і до зали зайшов власною персоною… Василь Петрович Загоруйко у супроводі двох міцних хлопців, один з яких ніс на ремені через плече досить величенький круглий чорний футляр.

— Яка неочікувана зустріч, — мовив я, усміхнувшись.

— Добрий день, Андрію, — сухо привітався зі мною Загоруйко, непривітно зиркнувши в бік Грінспена.

— Василь Петрович приніс нам дещо, що нам, очевидно, зараз знадобиться, аби продовжити наше спілкування, — сказав господар резиденції. — Грінспене, будь ласка, підійди, я хочу, аби ти був першим, хто буде цього удостоєний.

Гринь повільно і майже урочисто підійшов до нього. Той у свою чергу почав відкривати футляр. Це зайняло трохи більше часу, ніж планувалося, вочевидь, була якась проблема із замками абощо, мені було не дуже видно за Грінченком, що стояв просто переді мною. Зрештою, господар, певно закінчивши поратись з футляром, голосно промовив з інтонаціями фокусника:

— Раз, два, три…

І наступної миті я побачив, як голова Грінспена неприродно різко відкинулася вбік в червоному ореолі дрібних червоних крапельок. Наступної миті Гринь, обличчя якого взялося червоно-чорною маскою крові, як сніп, упав на підлогу. А потім я побачив биту в руках у Нього. І його погляд. Саме такий погляд, який бачив колись давно в опері, коли вирішив підійти до нього. Погляд розумного холодного хижака, який отримував задоволення від того, що робить. Він замахнувся биткою вдруге. Я вийшов із заціпеніння і кинувся до них. Проте я встиг зробити всього два кроки, коли потужний удар збоку в скулу від одного із бодігардів буквально збив мене з ніг. Я хекнув і полетів кудись убік, водночас отримавши такий самий потужний удар від іншого. Я впав на підло гу, де, звиваючись мов хробак, намагався уникнути нових ударів, проте це не надто вдавалося. Світ навколо мене затягувався туманом. Останнє, що я бачив, було закривавлене обличчя Грінченка, який лежав тут поряд на підлозі — його засклянілий, здається вже неживий, погляд був звернений до мене. Наступної миті чийсь начищений черевик заюшив мені в обличчя і світло в моїй голові остаточно вимкнулося.

Коли я знову відкрив очі, то побачив перед собою черевики. На одному з них була кров. Я лежав на боці, хтось згодом перевернув мене горілиць, і я побачив його обличчя над собою.

— Просто ти повинен знати, — мовив він, дивлячись на мене згори. — Хай би що ти там про себе думав — ти простий, звичайний нікчема. Який може і хотів би вчинити, як справжній мужик, але якому так ніколи і не вистачить яєць, аби натиснути на гачок. Аби визнати це, ти починаєш нудити про високі матерії, прикриваючи цим свою безпорадність. Ти навіть не заслуговуєш на те, щоб ми вчинили з тобою так само, як із ним, — він показав кудись позад себе, здається на тіло Грінченка. — Ти просто ніщо.

Я ледь-ледь підвів голову, аби щось відповісти йому, проте так і не зміг говорити — в роті було повно крові, і я закашлявся.

— Не можеш говорити? — мовив він вдавано співчутливо, продовжуючи дивитися на мене зверху вниз. — Буває…

— Та пішов… ти… — видавив я з себе, забулькотівши кров’ю.

Він підняв ногу, і я подумав — зараз знову вдарить мене в обличчя, проте він просто витер об мене замащеного кров’ю черевика і, кивнувши одному із бодігардів, відійшов. Той нахилився наді мною, відвівши за спину кулак, щоб наступної миті він з усього маху вгруз мені в обличчя. Світло в моїй голові знову вимкнули.

Коли опритомнів, — замалим не знепритомнів знову, на цей раз від болю — голова просто розколювалася. Лише за кілька хвилин до мене дійшло, що лежу закутий у кайданки по руках і ногах на підлозі машини, яка кудись їде. Спробував поворушитись, і все тіло немов прошило електричним струмом від болю. Оскільки лежав обличчям донизу, — практично нічого не бачив. Не знаю, скільки часу це тривало, здавалося вічність. Аж ось машина нарешті зупинилась. Двері відчинились, і я почув над собою чийсь хрипкий голос:

— Привезли?

— Так, — озвався хтось з переднього сидіння.

— Ну чого, непоганий кабанчик, — підсумував хрипкий голос, очевидно щодо мене.

Чиїсь дужі руки схопили мене за ноги і одним махом висмикнули з машини, добряче хряпнувши об землю підборіддям. Мене таки спробували поставити на ноги. Проте, чи то ноги затерпли, чи загалом було так погано, бо я заточився, і якби мене не підхопили попід руки та не притулили до машини, я б упав. Прийшовши до тями, я отримав змогу роззирнутися навколо. Один з моїх конвоїрів виявився бодігардом, який бив мене в резиденції свого хазяїна. Інший — власник хрипкого голосу — був здоровенний дядько з червоною пикою. Місцина, де ми знаходились, вочевидь була десь за містом — нас оточували сосни, позад яких де-не-де прозирав високий червоний цегляний паркан, очевидно, вся ця територія була огороджена. Десь вдалині між соснами губилася вимощена стежка з фігурними ліхтарями обабіч, що вела до будівлі, яка ледь-ледь вимальовувалася серед дерев.

— Давай, пішов! — заволав мені на вухо бодігард, боляче смикнувши за руку. Він потягнув мене по доріжці у напрямку будівлі. Пройшовши пару кроків, я зашпортався і мало не впав, неслухняні ноги не хотіли тримати, тоді мої конвоїри знов підхопили мене під руки і потягнули по доріжці у напрямку будівлі. З кожним їхнім кроком все виразнішим ставав запах смаженого на вогнищі м’яса, чіткіше чулися веселі голоси. Після чергового повороту з-за дерев нарешті показалася будівля. Це був чималенький дім, а власники веселих голосів — компанія із півтора десятків чоловіків і жінок, які стояли навколо накритого у дворі довгого дерев’яного столу. Збоку на мангалі смажилися шашлики, запах смаженого м’яса густо висів у повітрі. З нашою появою всі присутні обернулися.

— А ось і центральний номер нашої програми, — почув знайомий голос. Я повернув голову і побачив Його на сходах будинку. Цього разу він був в зеленій мисливській куртці.

— Якось він не спортивно виглядає, — засміявся життєрадісний товстун з компанії, маючи на увазі мене.

— А ми дамо йому час відпочити, — усміхнувся Він.

І мене знов підхопили під руки, і завели за будинок, де посадили на лавку, зняли кайданки з рук, поруч поставили тарілку зі смаженим м’ясом та воду. Мої конвоїри відійшли і стали віддалік, про щось жваво перемовляючись. Я не їв, ковтнув лишень води, мене справді мучила спрага. Чисте лісове повітря помалу тверезило голову, я знову зміг поворушити пальцями рук, яких ще зовсім недавно не відчував у наручниках.

— Для чого ви мене сюди привезли? — спитав я своїх конвоїрів.

— Побачиш скоро, — відповів коротко червонопикий.

Я ліг на лавці горілиць і заплющив очі, аби одразу згадати картину недавнього побоїща. Ось битка опускається на голову Грінспена, ось він дивиться на мене скляними очима… Невже він мертвий? Невже мій друг, той, з ким я ще вчора весело жартував, сварився, спілкувався — невже його зараз вже нема? А потім я згадав Тоню. Де вона зараз, що з нею?.. Чи довідається колись про те, що сталося з нами? Чи захоче знати? Я відкрив очі і подивився в небо — воно було сіре, захмарене, ось-ось мався піти дощ, а можливо й сніг, сонця не було й сліду. Господи, як же це все сталося? Як?! Чи все це тільки сон, страшний сон, ось зараз я розплющу очі, і з’ясується, що я спав. Просто спав…

— Вставай — хтось термосив мене за плече.

Я відкрив очі — наді мною схилився червонопикий.

— Вставай! — ще раз гарикнув він мені майже на вухо. — Ти вже дві години тут засмагаєш.

— Дві години?

— Да! Спати він собі надумав. Ану вставай!

Я піднявся. На диво, ті пару годин, що я проспав, пішли мені на користь. В голові майже перестало крутитися, ноги теж вже не були такими ватяними.

— Пішов, — мовив червонопикий, штовхнувши мене в спину.

Коли ми вийшли з-за будівлі, до місця, де ще зовсім недавно засідала весела компанія, побачив, що частування практично завершилося, всі активно готувалися до полювання, багато хто вже тримав гвинтівки, трохи подалі гавкало кілька собак.

— Андрію, як ти почуваєшся? — раптом донісся збоку знайомий голос. Звичайно ж, це був Він. Майже інстинктивно сіпнувся до нього, але одразу ж переді мною виросла фігура бодігарда, водночас отримав у спину сильного стусана від червонопикого.

— О, бачу, що вже нормально, — усміхнувся він, повернувшись до своєї компанії, підняв руку, закликаючи до уваги.

— Товариство! — почав він голосно. — Зараз настає найбільш урочистий момент нашого сьогоднішнього заходу. Ану скажіть мені — що це?!

— Полювання! Полювання!.. — закричала компанія.

— Так, — кивнув він головою. — Настає час полювання. І сьогодні у нас буде справді цікава ціль — тут він показав рукою на мене. — Знайомтесь, людина, що двічі хотіла мене убити. Просто тому, що на його думку я був винний у якихось його особистих проблемах! Що ми робимо з такими людьми?!

— Стріляємо! — в один голос закричали всі.

— Так! — кивнув він головою. — Хоча, — тут він знов обернувся до мене, — ти можеш утекти від нас.

При цьому він не зміг стримати усмішки.

— Та нічого у нього не вийде! — закричав той життєрадісний товстун з компанії. — Я його з одного пострілу вкладу!

— Ну що ж, побачимо, — засміявся він. — А тепер до діла!

Всі схвально закричали, а він зробив знак своїм охоронцям, які, схопивши мене попід руки, знову кудись потягли. Ми зупинилися перед масивними металевими воротами, які, вочевидь, вели назовні. Один з охоронців підійшов до них, досить довго вовтузився з замком, нарешті відчинив їх, і мене виштовхали. Я обернувся і побачив в отворі воріт його.

— У тебе всього десять хвилин, — мовив він спокійно, наче мова йшла про щось абсолютно буденне. — Після цього ми підемо за тобою. Так що не гай часу. Зрештою, погодься, я вчинив з тобою по-доброму — бачиш, даю тобі шанс, хоча б яким примарним він був…

— Засунь своє «по-доброму» собі у дупу!

Він усміхнувся:

— Не втрачай часу, — мовив він. — У нашої спільної з тобою знайомої його, до речі, теж лишилося не дуже багато. Здоров’я дещо підвело. Знаєш, як воно буває…

— Тоня?! Що ти з нею зробив?!! — закричав я.

— Нічого особливо, але пізнати її певно зараз буде важко, — засміявся він, махнувши рукою, аби зачинили ворота. Я кинувся і почав щосили гамселити по них. Проте жодного ефекту це не дало, і трохи, заспокоївшись, я роззирнувся навколо.

З усіх боків мене оточував ліс, тому не роздумуючи я побіг, як мені здавалося, вперед, у саму його гущавину. Проте незабаром зрозумів, що тут мені від них не сховатися, вони, можливо, саме на це і чекають, ось зараз, за кілька хвилин спустять своїх собак, які без проблем візьмуть мій слід. Я стишив ходу, аби відсапатись і зрозуміти, що ж все-таки робити далі. Навколо панувала тиша, та тиша, яка може панувати лише в лісі у міжсезоння. Ні вітерця, ані найменшого поруху, лише тиша і чисте холодне лісове повітря. І тут до мене донісся звук. Звук, якого я очікував і який однаково примусив мене здригнутися. Я почув гавкіт собак. Причому мені здалося, що вже зовсім поруч. Зірвався і чимдуж побіг. Вже не було часу ні думати, ні приймати якісь рішення. Просто біг наосліп, намагаючись позбутися цього довбаного собачого гавкання, яке немовби наростало у вухах. Гілля дерев шмагало по обличчю, час від часу я забивався об стовбури дерев, один чи два рази навіть впав, проте одразу ж схоплювався і продовжував бігти. А собачий гавкіт, здавалося, ближчав і ближчав… Раптом між деревами майнув просвіток, і я щосили рвонув до нього. В голову прийшло, що там може бути дорога, можливо хтось зможе мені допомогти… За хвильку вже вискочив туди, проте, замість очікуваної дороги, цей просвіт насправді виявився неглибоким ярком, по дну якого біг потічок. Я зупинився, глибоко вдихнув і видихнув кілька разів. Треба було щось негайно вигадати, інакше буквально за кілька хвилин я мав всі шанси опинитися у кільці мисливських собак, а потому і їхніх господарів. Зрештою, я не вигадав нічого кращого, як просто стрибнути в потічок і бігти по ньому, сподіваючись, що вода зіб’є собак зі сліду. Вода була крижаною і черевики одразу намокли і обважніли, добре хоч потічок сягав лише щиколоток.

Пару хвилин я брьохався у воді, коли зупинився і прислухався, зрозумів, що собачий гавкіт знов посилився. Тому я розвернувся і побіг назад — проти течії. Кляте гавкання чомусь не відставало, ліс просто повнився ним. Іноді здавалося, що чути вже і людські голоси. І тут я побачив перед собою стіну. Червону цегляну стіну, яка до болю нагадувала паркан тієї садиби, з якої я вперто тікав останніх півгодини. Вочевидь, я зробив коло по лісу і вернувся до того місця, з якого починав. Я стояв і в ступорі дивився на паркан, аж поки звуки, що чулися з лісу, не змусили мене прийти до тями. Тепер вже не було сумніву — крім собачого гавкоту я розрізняв і людські голоси. Це означало одне — погоня була вже близько, треба було щось робити. Що саме — не дуже уявляв. Я ковзнув поглядом по лісу, з якого щойно прибіг, по муру, і раптом зауважив, що в одному місці з-під паркану стирчала бетонна труба, а з неї і витікав потічок, по якому прибіг сюди. Практично на автоматі зробив те, до чого б ніколи не додумався у менш критичній ситуації. Я опустився на коліна в крижану воду потічка і порачкував усередину чорного отвору труби. Теоретично вона була достатньо великою, аби я зміг у неї пролізти. Я ніколи не страждав на клаустрофобію, але коли по-пластунськи дістався середини, мені реально стало не по собі. Там було темно і мокро, рухи мої були обмежені, а крижана вода, що десь на чверть заповнювала трубу, змусила моє тіло труситися, мов у пропасниці. Довго у ній перебувати я не міг. Глянув перед собою — труба була короткою, — перевів дух, а потім поплазував далі. За хвилину, зробивши останній кидок всім тілом вперед, плюхнувся в канаву вже на території садиби. Роззирнувся — як і скрізь, на території цієї садиби росли сосни, а от з кущами, де можна було б пересидіти пару годин, поки за стіною не вщухне шарварок, тут було кепсько — їх практично не було, крім кількох декоративно підстрижених… Можливо, мені вже ввижалося бозна що, але почулися чи то кроки, чи то голоси вже по цей бік паркану. Я ще раз швидко оглянув все навколо себе і побачив дерев’яний флігельок неподалік. Прожогом кинувся до нього, і — о диво! — він був замкнений лише на простий засув. За секунду я вже був всередині, і абсолютно вчасно — крізь щілину грубо збитих дощок побачив двох охоронців, що обходили територію по периметру. Дуже повільно вони пройшли буквально в кількох метрах від мого прихистку, про щось жваво розмовляючи. Нарешті їхні голоси затихли, я з полегшенням зітхнув. І в цей момент почув гарчання за своєю спиною. Обернувся і просто навпроти побачив двоє очей-жаринок, що невідривно дивилися на мене з кутка. Хтось тихо плигнув мені назустріч, і в косих променях світла, що пробивалось крізь щілини, я побачив його — здоровенного, але дуже худого вовка, все тіло якого вкривали як задавнені, так і зовсім свіжі рани. Я інстинктивно втиснувся в стіну халабуди, продовжуючи невідривно дивитися на нього. Той знов загарчав. Ззовні знову почулися голоси, що ставали дедалі гучнішими — здається, поверталися двоє недавно бачених мною охоронців.

— Тихіше, вовчику, тихіше… — звернувшись до вовка, тихо його заспокоював.

Вовк загарчав, проте мені здалося, що на цей раз вже не так загрозливо.

— Тихіше, — продовжив я. — Я так само не люблю їх, як і ти. Вважай, що ми друзі з тобою. Друзі по нещастю…

Вовк сів на задні лапи і продовжував гарчати вже, для годиться, невідривно дивлячись на мене. А я продовжував говорити, намагаючись ніби умовити його:

— Тебе тут тримають для притравки собаками? Он як тебе покусали… Я сьогодні теж від них тікав. Не сердься на мене. Мені просто треба пересидіти тут пару годин. Всього лиш пару годин… Ти дозволиш мені, вовчику?

Вовк вже майже не гарчав, просто сидів, дивлячись на мене. Я з певним полегшенням видихнув — здається загроза бути розірваним диким звіром мене обминула. Бодай щось добре за цей довгий, безкінечно довгий день. До мене дійшло, що я мокрий і якщо нічого не робитиму, то можу замерзнути. Тому скинув із себе одяг і почав розминатися, час від часу поглядаючи в бік вовка. Коли зарухався, він знову загарчав. Я стишив свої рухи, поки він не заспокоївся, потім знову почав розминатися. Зрештою, сяк-так мені вдалося зігрітися, хоча час від часу, коли знову ставало занадто холодно, вставав зі свого кутка і починав активно рухатися. Іншого виходу, як сидіти в цій хижі, поки з полювання не повернуться мисливці та не смеркне, у мене не було. А мисливці не поверталися, здається не видно було кінця цьому дневі. Я присів у найдальший від вовка куток, притулився спиною до стіни, на мить закрив очі і… заснув. Мені приснилися зелені луки, ліс, Тоня, я, а поруч з нами йшов вовк… Коли я прокинувся, — просто перед моїм обличчям світилися двійко вовчих очей-жарин. Цікаво, але страху я не відчув — просто звівся на ноги і роззирнувся довкола. Шпарини між дошками сараю вже не просвічували денним світлом, — отже надворі було темно.

— Я що — проспав до самого вечора? — спитав якомога спокійніше вовка.

Той відступив на кілька кроків назад і сів на задні лапи, продовжуючи з цікавістю спостерігати за мною. Знову вирішив трохи розім’ятися, бо лише зараз зрозумів, наскільки замерз. Хоча, здається, одяг на мені трохи підсох, руки та ноги заледеніли. Почав активно вимахувати руками, намагаючись розігрітися, цього разу вовк вже без гарчання спостерігав за мною. Нарешті мені так-сяк вдалося зігрітися, а з огляду на темінь ззовні, саме прийшов час, аби спробувати вибратися звідси. Я тихенько відхилив двері, які так і лишалися незамкненими, і обережно визирнув, аби роздивитися, що робиться назовні. Надворі була вже справжня ніч, з чорного неба блимали яскраві зорі, температура, схоже, була близько нуля градусів. Натомлені нинішньою невдалою гонитвою, людолови, залили невдачу горілкою — такий висновок можна було зробити з їхніх п’яних криків з боку будинку. Я обернувся до вовка:

— Я зараз вже збираюся йти. Дякую за гостину — ти був справді добрим хазяїном. Можеш, до речі, піти зі мною. Тебе, гадаю, тут точно нічого не тримає…

Ще раз виглянув і востаннє звернувся до вовка.

— Все, пішов, — тихо мовив. — Тікай краще зі мною, це не місце для живої душі…

Вовк так само запитально дивився на мене. Я махнув наостанок йому рукою і скрадаючись вийшов на двір. Трохи покрутився, аби знайти трубу, і вже за мить рачкував по ній на волю. У трубі на мене знов чекав крижаний потічок, але частину одягу я скинув ще в хижі, і коли знов занурився у неї, намагався тримати його над головою, аби не намочити. Вилізши з труби по той бік муру, швидко одягнувся. Востаннє глянувши на цегляну стіну, що темною масою височіла наді мною, чимшвидше побіг звідси.

Розрахунок у мене був простий — йти узбіччям дороги, що вела до цього будинку, і вийти на трасу, там упіймати машину і дістатися міста. Я зашпортувався, час від часу голе без листя гілля хльоскало мене по обличчю і плечах, але я, як навіжений, біг далі, намагаючись не губити обриси дороги ліворуч від себе. Не знаю скільки це продовжувалося, але я йшов і йшов, поки не почув позад себе шум машини. Можливо, хтось виїхав такої пізньої пори до міста, але був гірший здогад — хтось вирушив шукати мене, чи не вибрався я з темряви ближче до дороги і чи не чалапаю зараз назад до цивілізації. Ця думка мені зовсім не сподобалась, і я заглибився в ліс, намагаючись разом з тим дотримуватись напрямку, паралельного дорозі. Так і рухався, проте згодом мене почали брати сумніви — чи правильно я йду, чи справді дотримуюсь напрямку, що веде вздовж дороги. Зрештою, я таки набрався духу і повернув ліворуч, туди, де мала проходити дорога. Якийсь час продирався крізь чагарі, які чомусь ставали дедалі густіші, а потім зрозумів, що таки заблукав. Дороги не було, і я навіть не знав, де її шукати. Я був сам на сам з темним нічним, незнайомим лісом. Довго стояв, розмірковуючи, що робити далі. Варіантів не було жодних, крім одного — йти далі. І я пішов, молячись подумки, аби знову не побачити перед собою високу цегляну стіну.

Йшов лісом, залитим місячним сяйвом, був легенький морозець, проте він навіть не відчувався — такий я був змучений і спустошений. Згодом я опустився на землю, зіпершись спиною об дерево, і звернув увагу на нічне небо. Чисте, ясне морозяне небо, з якого світив місяць і дивилися на мене тисячі й тисячі зірок. Я закрив очі. Холод остаточно відступив, мені стало спокійно й затишно. В уяві зринула картина — ми всі разом — я, Сем, Грінспен сидимо за столом на кухні у нашому домі, п’ємо пиво, щось жваво обговорюємо, на кухню заходить Віка, починає нас за щось відчитувати, ми у відповідь сміємося, вона кидає щось у наш бік. Ми сміємося вже всі разом. Потім бачу Тоню, що безмовно спостерігає за нами крізь вікно. Я підходжу до вікна і щось їй кажу. Здається про те, аби вона була обережнішою, аби їхала звідси, бо тут небезпечно, а я дуже-дуже за неї переживаю. Проте вона нічого не чує по той бік шиби, яку не можна ні відкрити, ні вибити, лише дивитися. Я кричу — від безпорадності — мій крик переходить у вовче виття. Добре, що прокинувся. Відкрив очі і побачив майже над собою темний вовчий силует із закинутою догори мордою. І почув виття. Я ворухнувся — і двоє вже знайомих мені очей-жаринок вперлися в мене. Вовк відстрибнув. Я піднявся на ліктях і тихо, аби не налякати чи не спровокувати вовка, заговорив до нього:

— Привіт, вовчику. Ти теж вибрав свободу? І йшов за мною? Дякую, тобі. Дякую, що не дав заснути тут назавжди.

Очі вовка блимнули, наче прощаючись зі мною, і його силует розтанув у темряві. Але, дивно, у тому місці, де щойно був вовк, щось і далі світилося. Це світло йшло здаля, пробиваючись крізь лісові нетрі, вочевидь, там за деревами мали бути людські оселі. Схопивсь на ноги і тихо сказавши «дякую» в бік темних хащів, в яких щезла вовча постать, рушив на світло.

Я таки вийшов до села, яке, коли б не один чи два вогника, виглядало би геть пусткою у нічній пітьмі. Навіть собаки тут не валували, може ще спали, а може їх і не було. Я пішов на вогник, що світив серед пітьми. Дійшов до однієї садиби, на подвір’ї якої горіла лампа. Відкрив хвіртку, очікуючи собачого гавкоту, але так його і не почув. Зрештою, зайшов у двір і зупинився, роззирнувся навколо. Раптом почув позад себе чиїсь кроки. Обернувшись, побачив жінку середніх літ, що пильно і трохи налякано дивилася на мене.

— Драстуйте, — мовив я.

— Драстуйте, — відповіла вона насторожено. Складалося враження, що вона ось-ось побіжить.

— Вибачте, що так серед ночі. Я заблукав, а у вас, у єдиних, тут світилося…

Жінка так само насторожено дивилася на мене. І тут я побачив, що її руки були в крові. Вона, очевидно, перехопила мій погляд, бо одразу пояснила:

— Теля тільки-но народилося. Приймала пологи…

— Ясно, — кивнув. — А то аж налякався.

Очевидно останні мої слова трохи заспокоїли жінку.

— І довго лісом ходили?

— Так, — похитав головою. — Довго…

— Я чула з лісу гавкіт собак вчора вдень, там, мабуть, полювання було. Ви не звідти? — мовила вона, уважно глянувши на мене.

Я зам’явся на хвилю:

— Ну, мабуть, я до цього трохи причетний. Правда, якщо бути чесним, я не полював, скоріше навпаки, але це довга історія…

Жінка ще раз уважно глянула на мене, але щось після моєї останньої відповіді у ній перемінилося, здається тепер вона дивилася на мене не насторожено, а співчутливо.

— Ви певно голодні? — запитала вона.

— Ну… — протягнув я, раптом усвідомивши, що дуже голодний. — Чесно, був би вам дуже вдячний, коли б…

— Ну, то йдіть до хати. У мене не ресторан, але варена бульба і хліб знайдуться.

— Дякую. Дуже дякую…

Жінка завела мене до будинку, досить бідної селянської господи. Коли я зайшов, очевидно зачувши наші голоси, з ліжок підвелися дівчинка і менший хлопчик, які спросоння запитально дивилися на мене.

— Дядя заблукав у лісі, — мовила вона, пояснюючи їм мою з’яву.

— Дядя заблукав, як тато? — спитав хлопчик.

— Спіть, — замість відповіді сказала жінка. — Чого повставали?

І, вже повернувшись до мене, додала:

— Я зараз швиденько підігрію вам попоїсти, а ви поки скидайте з себе весь цей одяг. Он як дрижаки б’ють.

Малий спитав, чи народилося вже телятко і, отримавши ствердну відповідь, почали з дівчинкою збиратися, щоб подивитись. Жінка, зайшовши до сусідньої кімнати, повернулася з чоловічими речами — сорочка, штани, светр…

— Переодягніться, ви геть мокрі, — простягла вона мені речі. — Думаю, вам підійде.

— Дякую, — кивнув я головою. — Але ж це — чиєсь?

— Чоловікове. Його вже три роки як немає…

— Співчуваю. Що з ним трапилося?

— Пішов до лісу і пропав безвісти…

— Звертались до міліції?

— Звичайно. Хоча що тут міліція зробить. Ви ж самі все бачили… — глянула вона на мене з таким притиском, що я відвів очі.

— Розумію… — тихо мовив я.

Я вийшов у коридор, аби переодягнутися, а коли знову зайшов до кімнати, то побачив, що господиня поставила на столі вечерю — яєчню, підсмажене сало, квашені огірки. Довго припрошувати мене не довелося, за мить я сидів за столом і наминав за обидві щоки. Господиня дістала і пляшку самогону, якого налила мені щедрою рукою майже повний гранчак.

— Випийте як ліки, — мовила вона. — Вам зігрітися треба.

Я взяв гранчак і майже одним махом перехилив, мало не обпікшись. У ньому було більше сорока градусів. Проте одразу відчув, як довгоочікуване тепло розливається по всьому тілу. Я закрив очі і провів долонями по обличчю, лише зараз зрозумівши, наскільки змучився.

— Я зараз приготую вам постіль, — почув її голос.

— Ви просто не уявляєте, який я вам вдячний. І якщо ви не проти — я наллю собі ще чарку…

Жінка знизала плечима:

— Та хоч і все — у мене однаково нема кому пити. А ваші речі я зараз виперу і повішу сушитися.

— І за це я вам постараюся віддячити. Згодом, коли дістануся міста. Мене, до речі, звати Андрій.

— А мене Марія.

— За вас, Маріє, — мовив я, піднімаючи чарку, після якої вже не міг говорити. Просто притулився до стіни і спостерігав, як жінка готує мені постіль, як здивовано розглядають мене діти, що повернулися знадвору. А потім я заснув.

Прокинувся від того, що мені в обличчя било світло. Якийсь час не міг зрозуміти, де я, і лежав у ліжку, прокручуючи в голові події останніх днів. Зрештою, встав з ліжка і, позбиравши з печі свій випраний і висохлий одяг, швидко одягнувся та й вийшов до Марії, що поралась у великій кімнаті господи.

— Доброго ранку, — привітався я.

— І вам доброго, — кивнула головою вона. — Як спали?

— Чудово.

— Ну і добре. Ось на столі сніданок.

— Дякую.

Я сів за стіл і почав снідати.

— Скоро буде їхати автобус у місто, можете на нього встигнути, — промовила не повертаючись Марія.

— Це було б справді непогано, — хитнув я головою. — І Маріє… я дуже вдячний за все…

— Пусте, — відмахнулася. Швидким рухом щось поклала коло мене на стіл. Це виявилися кілька паперових купюр.

— А це для чого? — здивовано перепитав я.

— На дорогу. Не знаю як у вас, а у нас за проїзд у автобусі платять гроші. Ну і в місті може знадобитися. Я коли прала вчора ваш одяг — у вас кишені були геть порожні…

— Ну так мені їх вивернули ще у місті…

— От і добре. Вам знадобиться… — вона показала на гроші.

— Дякую, я обов’язково поверну. Тільки дістануся дому…

— Не беріть до голови, — сказала жінка і вийшла у справах надвір.

Я мовчки снідав, аж поки до кімнати не вбіг знадвору хлопчик.

— Привіт, чуваче, — махнув я йому рукою.

— Пливіт, — сказав хлопчик.

— Як там телятко?

— Нолмально, — відповів той.

— Слухай, а скільки твоїй мамі років? — спитав я малого.

— М… тлидцять… Тлидцять тли, — відповів малий.

Я знизав плечима. Жінка виглядала набагато старшою за свій вік. Я скуйовдив хлопцеві чуприну і спитав, чи він слухається маму.

— Слухаюсь, — відповів той.

У цей момент зайшла жінка і сказала збиратися, бо ніби вже під’їхав автобус. Я швидко встав, помахав малому та дівчинці і вийшов на вулицю за жінкою.

— Он там, бачте, автобус стоїть, — показала вона кудись рукою в кінець порожньої вулиці. — Я з вами, вибачте, вже до нього не піду, село все ж…

— Так, звичайно, не треба, — погодився я і додав. — Щиро вам вдячний…

— Бережіть себе, — мовила жінка. Я хитнув головою на знак згоди і, намагаючись не обертатися, попростував порожньою вулицею до автобуса.

Місто зустріло мене звичною сірістю. Я вийшов на автовокзалі, купив тут-таки якоїсь кавової бурди у пластиковому стаканчику і попросив у продавчині телефон, аби передзвонити Тоні. Проте її телефон прогнозовано був поза зоною. Я все набирав і набирав номер, але байдужий голос автовідповідача за кожним разом методично повторював, що абонент знаходиться поза зоною. Зрештою, я облишив це заняття і набрав Семена. Який теж був поза зоною.

— Сьогодні точно не ваш день, — майже співчутливо мовила продавчиня, забираючи у мене телефон.

Я подякував їй за послугу, і побрів кудись, майже нічого не бачачи перед собою. Мене оточував звичний міський шум, і з’явилося дивне відчуття, що усього, що зі мною трапилося протягом останніх днів, насправді не було. Що от зараз я сяду в маршрутку, приїду до нашого дому, відкрию хвіртку і почую голоси Грінспена, Віки, Сема. А потім мені передзвонить Тоня і насварить за те, що я пропав і що їй не дзвонив. Я буду довго і плутано вибачатися і, зрештою, домовимося зустрітися ввечері. Коли зайду в дім, всі друзі, які в цей час за столом вечерятимуть, вмент обернуться до мене і спитають в один голос: «Де ти був?».

Я зім’яв у руці пластиковий стаканчик, у якому вже не було кави, і, вкинувши його у смітник, попрямував до зупинки, аби сісти на маршрутку до нашого дому. Вийшов на зупинку раніше.

Починало сутеніти, я вирішив трохи пройтися, озираючись час від часу на всі боки. Попереду з’явився знайомий паркан і обриси нашої оселі з темними вікнами. Я зайшов з боку пустиря, що межував із нашою територією, і перестрибнувши через огорожу, опинився в дворі. Навшпиньках, намагаючись не шуміти, підкрався до одного з вікон, зазирнув в нього, але нічого не побачив, крім темряви. У будинку точно нікого не було. Підійшов до дверей і побачив, що замок вирваний, а вони прочинені. Вочевидь, комусь дуже хотілося побувати всередині. Легко торкнув двері, і вони зі скрипом відчинилися. Обережно, намагаючись побачити щось у темряві, я зробив крок до середини. Під ногами зарипіла підлога, але це, здається, був єдиний звук, який тут було чути. І раптом майже біля моєї ноги хтось нявкнув. Це був сусідський кіт. Він часто забігав до нас, ми дуже звикли до нього. Зараз він був єдиною живою душею у цій пустці. Нахилився, аби, як це було раніше, взяти його на руки, але кіт, ще раз нявкнувши, вискочив у прочинені двері. Знову роззирнувся, проте навколо панувала цілковита тиша, тому я теж пішов до вхідних дверей.

Уже переступив однією ногою поріг, коли отримав удар у підборіддя. Такий потужний, що опинився на землі. Спробував підвестися, але хтось міцно схопив мене за горло і почав душити. Я пручався, вдавалося це мені геть погано, з кожною секундою сил меншало. Проте мені таки пощастило — вдалося вивернутися і хапонути зубами нападника за руку, той матюкнувся і послабив зажим, а я спромігся висмикнути голову з його лещат, одразу порачкувавши подалі від нього в глибину кущів біля будинку. Нападник знову вилаявся, очевидно достоту не побачивши, куди я подівся, тому ввімкнув світло на ґанку. І я одночасно з ним зойкнув. Тому що переді мною стояв власною персоною Семен.

— Ти! — одночасно сказали ми з Семом, показуючи одне на одного.

— Я тебе трохи не вбив, — видихнув він.

— Не вийшло… — усміхнувся я.

Сем мовчки підійшов і обійняв мене за плечі.

— Добре, хоч ти… — ледь чутно пробасив він мені на вухо. — Хоч ти живий…

— Я так… — ледь чутно мовив я. — А от Грінспен…

Сем пильно подивився на мене і одвів погляд.

— На жаль… — розвів я руками. — Я нічого не міг зробити… Вибач…

Я ніколи не вмів добирати слова у хвилини справжнього горя. Так само було і цього разу. Тим більш, на мене знову накотило. Тому я розвернувся і пішов у гущавину саду. Пройшов до кінця саду, фактично упершись в паркан, і, присівши на землю, притулився до стовбура якогось дерева. Перед очима зринула картина того, що трапилося, причім так яскраво та чітко, ніби це відбулося щойно. Грінспен, його б’ють, я намагаюся порятувати, звичайно ж, без успіху, потім обличчя Тоні…

— Пішли, там Віка знадвору чекає, — почув над собою голос Сема.

Я мовчки ствердно кивнув, підвівся і ми пішли до воріт, за якими вже зачекалася Віка. Коли виходили, я кинув останній погляд на будинок, темний і зараз уже геть чужий.

— Ти живий! — кинулась до мене Віка, тільки-но ми з’явилися на вулиці.

— Тихше, — шикнув на неї Семен. — Зараз усіх сусідів побудиш. Ми тут і так не повинні були б бути.

— А чого ви сюди повернулися? Це ж справді небезпечно.

— Та Віка наполягала, бачте, їй речі якісь треба було позабирати.

— А де ви зараз розташувались?

— В одних знайомих квартиру знімаємо. До речі, я так розумію — тобі зараз жити ніде?

— Я навіть про це і не думав ще…

— От і добре, будемо раді бачити тебе у себе. Як у старі добрі часи…

— Старі добрі часи закінчились, Семене. З Грінченком закінчились…

Семен відвів погляд. В очах у Віки зблиснули сльози.

— Пішли пом’янемо? — тихо спитав я.

— Так, звичайно, пішли.

Ми деякий час мовчки йшли по практично неосвітленій вулиці приватного сектора, аби зрештою вийти до одного із занедбаних міських парків. Свого часу ми досить часто у ньому бували, тому без особливих труднощів віднайшли кафешку під брезентовим шатром, що ховалася в гущавині. Зайшли, замовили горілки, яку нам налили в пластмасові стаканчики, та якогось соку. Випили «за Гриня», ми з Семом по половині, Віка пригубила чисто символічно.

— Ох і гірка, — не стримався я.

— Іншої, Андрію, тут, на жаль, немає, — мовив Сем, посуваючи до мені сік.

Ми знов замовкли. Нарешті Сем, намагаючись не дивитися в мій бік, зовсім тихо запитав, про те, що вочевидь муляло йому весь цей час:

— Його довго мучили?..

— Ні, — похитав головою я. — Вони не довго з нами церемонились. З ним… Майже одразу.

— Чому ти не вбив того виродка тоді? Чому?!! — промовив Сем, до болю стиснувши мою руку.

— Ти сам чудово знаєш відповідь…

Поруч з нами хтось заплакав. Це була Віка. Рефлекторно я обхопив її за плечі і відчув, як з іншого боку її обхопив за плечі Семен. А потім я гукнув до жінки, що стояла за імпровізованою пластиковою стійкою, аби вона принесла ще горілки.

Хоча ми не планували довго затримуватись у цьому місці, але просиділи там не менше кількох годин. Спочатку всі були дуже пригнічені, але горілка, а може, і перенасиченість горем зробили свою справу, і ми помалу розговорились.

— Щасливець, — кивнув Сем у мій бік, зминаючи в руках порожній пластиковий стаканчик. — Чесно, я б на тебе не поставив, якби знав, що випаде на твою долю. А може ти міцніший, ніж я думав…

— З приводу щасливця я б точно посперечався, — похитав я головою. — От зараз тут сиджу з вами і не знаю, що там з Тонею, де вона, і взагалі…

— Головне, що цей покидьок підтвердив — твоя дівчина жива.

— Він сказав, що я можу її не впізнати… Що вони з нею зробили? І де її шукати? Певно треба було одразу йти до міліції, втратив уже кілька годин…

— Тут така справа… — Семен роздумуючи почухав своє підборіддя. — Певно для тебе це стане ще однією несподіванкою. Одне слово, цей недобиток написав на нас заяву у міліцію…

— Він на нас написав заяву в міліцію? Про що?!

— Замах на вбивство. Спроба вбивства, вчинена' мною, тобою і покійним Грінспеном. Підозрюю, що заява була направлена в міліцію одразу, щойно ми цю саму спробу з твоєю допомогою провалили. Так що нас може розшукувати міліція. Тому йти туди з якимись заявами — самогубство.

Я ошелешено дивився на нього.

— Звідки у тебе ця інфа?

— Ну є в мене джерело в міліції. Не підводило ще ні разу.

Я видихнув.

— Не знаю посадять мене, приб’ють чи ні, але Тоню знайти я зобов’язаний.

Семен на знак згоди енергійно кивнув.

— Так, звичайно, ми почнемо її шукати. Але в міліцію поки що ходити не варто.

— І як ми без міліції зможемо її знайти? Де її шукати?

— Я думаю, що їй, звичайно, дісталося, але скоріш за все вона жива, — Сем глянув на мене і швидко додав. — Точно жива. І я не думаю, що вони там десь у себе будуть її довго тримати. Треба пройтися по всіх лікарнях, попитати, чи не поступала така постраждала. І я просто зараз переговорю зі своїм джерелом в міліції — може він щось підкаже…

— А я пройдусь з Андрієм по лікарнях, аби йому менше там світитися, — докинула Віка. — Коли починаємо?

— Просто зараз, — відповів я.

Упродовж наступної доби ми з Вікою обійшли-обдзвонили всі лікарні, всі відділи травматології, нейрохірургії, всі лікарняні прийомники, всі травмопункти міста. І не знайшли її. Ввечері ми знесилені дісталися квартири, яку винаймали Сем з Вікою, і одразу ж почвалали на кухню. Коли туди зайшов Сем, ми у повній мовчанці сьорбали каву.

— Ви так і будете мовчки сидіти з чашками в руках? — спитав голосно Семен.

— Ми обійшли всі лікарні міста, відповів я. — Тоні немає ніде…

— Зате в моргах її теж немає, — відповів Сем. — І це не може не радувати.

— Ти ходив по моргах? — вражено спитав я.

— Так, — кивнув він. — Не хотів тобі казати… Перш за все, я, звичайно, шукав Гриня. Ну і… про всяк випадок, цікавився щодо Тоні…

— А Гриня знайшов?

— Ні.

— Отже, усе це нічого не означає…

Сем кахикнув і потер носа:

— Ну я планую поговорити зі своїм джерелом в міліції…

— Мені треба повертатись туди… — тихо промовив я.

— Куди туди? — перепитав Сем.

— Туди, звідки я втік. До його латифундії, у ті краї. Можливо, вона десь там.

— Можливо? Чи не забагато ризику для слова можливо?

— А є ще якісь варіанти?

— Ну я ж тобі казав про моє джерело в міліції.

Я махнув рукою:

— От ти ним і займайся. А я повертаюсь туди.

Сем зітхнув і похитав головою:

— Нікуди ти сам не поїдеш. Ми поїдемо разом. І давай без суперечок. Самого тебе я не відпущу. З мене досить Грінспена.

— Добре, поїдемо удвох.

— Коли виїжджаємо?

— Завтра з самого зранку, машини у нас зараз немає, будемо добиратися автобусом.

— Добре, — кивнув він. — А тепер на бокову. Завтра у нас буде довгий день.

Наступного дня ми сідали на той самий автобус, яким я повернувся до міста кілька днів тому. Півтори години поспіль я спостерігав за вікном уже знайомий мені пейзаж, де поля змінювалися лісами, а кожне село обабіч дороги виглядало біднішим за попереднє. Нарешті, трохи не доїжджаючи села, до якого я недавно прибився, ми вийшли на якійсь зупинці в лісі.

— То який план? — вкотре спитав Семен.

— Пропоную спочатку трохи прогулятися, розпитати людей. Потім вирушити в напрямку його латифундії.

— План, звичайно, ніякий, але що поробиш. Пішли.

Ми поволі йшли лісовою стежкою в протилежний від села бік, кожен з острахом очікував на страшну знахідку. Але нічого не знаходили. Ми занурювалися в ліс дедалі глибше, дерлися крізь хащі, спускалися на дно улоговин, уважно дивлячись собі під ноги, шарудячи навколо вирубаними довгими палицями. Несподівано знайшли загублений мобільний телефон, ще побачили чийсь капець. А більше жодних ознак того, що тут могла розігратись якась трагедія, хтось намагався приховати результати можливого злочину. Зрештою ми зупинились на галявині, аби перевести дух.

— Ну що? — запитально глянув я на Сема.

Сем лишень махнув рукою.

— Вертаємося назад. Треба розпитати людей.

Ми пішли стежкою назад. За півгодини були на тому самому місці, де вийшли з автобуса, а ще за двадцять хвилин майже дісталися села. Трохи покружляли околицями, намагаючись не привертати уваги мешканців, зустрічаючи та розпитуючи поодиноких людей, що йшли з лісу, та місцевих алкоголіків, які щось звично святкували у гайку край села. Люди ставилися до нас з пересторогою, здебільшого ми відчували на собі підозрілі погляди, вони не казали нічого зайвого, лиш кілька любителів зеленого змія були відверті. Вони досить детально розповіли нам, що тут періодично зникають люди, що місцеві та міські крутелики влаштовують тут великі полювання, і краще не траплятися на їхньому шляху. За Тоню вони не сказали нічого. Зрештою, ми швиденько метнулися до самого села, аби віддати жінці, що мене врятувала, позичені у неї гроші, а також сякі-такі гостинці їй та дітям. За всіма цими заняттями незчулися, як пропустили останній автобус, і попри вмовляння господині залишитися ночувати, пішли на трасу ловити попутку. Коли вийшли на дорогу, що перетинала ліс, з’ясувалося, що машини у цей час по ній курсують украй рідко. А з проїжджаючих — так ніхто і не зупинився, навпаки, складалося враження, що водії намагалися якнайшвидше проскочити повз нас. Вочевидь місцевість зажила недоброї слави.

Ми вже думали вертатись у село, як несподівано біля нас зупинився старенький «жигуль», водій якого, середніх років чоловік, запропонував підкинути «до цивілізації». Ми загрузилися в тісну машину на заднє сидіння і рушили з місця.

— І що в такій пізній час ви тут шукали? — спитав після кількахвилинної мовчанки водій, глянувши на нас у дзеркало заднього виду.

— Знайому людину, — похмуро відповів Семен.

— Розумію, — мовив водій і сумно зітхнув. — У нас взагалі постійно або хтось щезає, або когось знаходять. Місце таке… Ще з дев’яностих сюди на бандитські розборки вивозили. Так і повелось… Та й сусіди у нас такі, що самі кого завгодно вивезуть. Весь ліс скоро собі під лови загородять…

— А останнім часом когось у лісі знаходили? — спитав я.

Водій задумався.

— Ну здається кілька днів тому якусь дівчину знайшли — вся побита, в крові…

— Жива?! — майже скрикнув я.

Водій кинув у дзеркало заднього виду швидкий погляд на мене:

— Так, ледь дихала, але таки жива…

— А як, як її звати?! — вже навіть не намагаючись приховати свого збудження, спитав я.

Водій похитав головою:

— Чесно не знаю, я не бачив її, мені люди розказували. Її в нашу району лікарню одразу ж повезли…

— А як до вашого райцентру дістатись? — перепитав я.

— Вам пощастило. Я саме туди їду.

Коли ми доїхали до райцентру, було вже зовсім поночі. Я спитав жінку на зупинці, коло якої нас висадив водій, де тут лікарня.

— А он, — мовила жінка, показуючи на двоповерхову стареньку будівлю по інший бік площі.

Медсестра на вході несхвально на нас глянула і сказала, що вже запізно для відвідин. Сем одразу ж спалахнув, але я спробував домовитися по-доброму.

— Розумієте, ми не місцеві, ми реально довго сюди їхали. Нам просто навіть немає де тут зупинитися…

Медсестра зміряла нас поглядом і таки вирішила змінити гнів на милість:

— Добре, і кого вам треба?

— Вам десь тиждень тому мали привезти одну людину…

Медсестра ще раз зміряла нас недовірливим поглядом:

— Нам багато кого сюди привозять. Як її звати?

Я назвав прізвище Тоні. На цей раз у погляді медсестри схоже відбився переляк.

— Немає тут таких. Це я вам точно кажу…

— Брехня! — спалахнув я.

— Молодий чоловіче, перестаньте мені тут хамити! — вже на підвищених тонах відповіла медсестра. — Я ще раз повторюю — до нас такі не поступали!

— Добре, хай не з таким прізвищем, але вам мали привезти кілька днів тому дуже побиту дівчину. Заради всього святого, я дуже вас прошу, дайте мені побачити її. Це важливо і для неї теж. Прошу вас.

Медсестра знову зміряла мене поглядом.

— Коротка зачіска, темне волосся, трохи вища середнього зросту — вона має такий вигляд? — перепитав я.

Медсестра зрештою повільно кивнула головою:

— Була зачіска, але мусили постригти, голова була травмована.

— Я можу її зараз побачити?!

— Вона зараз в хірургії, лише вчора перевели з реанімації.

— Я можу її побачити?! — знову з притиском спитав я.

Медсестра зітхнула, після чого, нарешті, зовсім тихо сказала:

— Добре, ходім.

Ми рушили, і тут я згадав про Сема. Він стояв на сходах, дивлячись нам услід.

— Іди, я тебе тут почекаю, — мовив він, махнувши рукою.

Ми зайшли до лікарні, і медсестра в деталях розказала мені, як знайти хірургію. Я пішов обшарпаним лікарняним коридором і, піднявшись сходами на другий поверх, майже одразу знайшов потрібну палату. Коли зайшов, три пари очей глянули на мене запитально — але жодне з цих трьох жіночих облич не було мені знайоме. Раптом хтось зойкнув на ліжку в самому кутку. Лише в цей момент я побачив, що на ньому лежала ще одна людина, проте її обличчя було геть закрите бинтами.

— Привіт, — сказала обмотана бинтами голова голосом, подібним до Тониного.

— Привіт, — відповів я, приходячи до тями і намагаючись усміхнутися. — Дивлюся, ти добряче замаскувалася?

— Вирішила тебе розіграти.

Говорила вона надсилу — лишень ледь-ледь ворушачи губами. Я підійшов до неї, хотів обійняти, але так і не посмів — її голова була майже повністю забинтована, і я боявся завдати їй болю:

— Розіграш не вдався.

— Жаль, — відповіла Тоня. — Я не хотіла, аби ти мене такою бачив.

Вона взяла мене за руку і сильно стиснула. Дуже сильно.

— Ти живий. Боже, ти живий…

— Як і ти.

— Я? Хіба ти не бачиш?

— Бачу що? Бинти — це дурня. Ти жива —і це основне.

Її губи скривилися, здається це була усмішка.

— Дурня, справді дурня. Це я про своє обличчя. Як ти думаєш, що там може лишитися, коли по обличчю б’ють кастетом?..

Здається, вперше в житті я бачив, як вона плаче — безголосо, лише плечі здригались. І я, намагаючись бути якомога обережнішим, таки пригорнув її.

— Все буде добре, Тоню, — мовив я.

— Ти так і не вбив його, — кивнула головою вона.

— Ти знала, що я цього не зроблю.

— Так, знала. І не хотіла тебе бачити. Ні бачити, ні чути. А потім дзвонила тобі сама — але вже ти не брав труби.

— Вочевидь вже тоді я не міг розмовляти. Я, до речі, тобі скинув смс, аби ти їхала з міста. Ти його прочитала?

— Так, прочитала. Але спочатку просто не хотіла їхати, а потім вже не хотіла їхати без тебе.

— І де вони тебе схопили?

— Просто прийшли додому.

— Ясно… Це… це все продовжувалось довго?

Тоня замість слів міцно стиснула мою руку і відвернулася.

— Вибач, — промовив я. — Вибач мені.

— За що? Ти все що міг — зробив. Але справді все це було страшно. Все це тягнулось і тягнулась… — розповідала вона, схлипуючи. — А потім я знепритомніла… Він теж був там від самого початку, чи в кінці, не пам’ятаю… Сам не бив, лише дивився… сказав, між іншим, «вбити — це занадто мало». Це точно його слова. А більше вже нічого не пам’ятаю… Прийшла до тями в лісі, далі ти мабуть знаєш…

Вона замовкла, мабуть знов переживаючи сказане, а потім раптово заридала. Не заплакала, а саме заридала, як людина, яка раптом осягнула весь жах того, що з нею відбулося. Я міцно притис її до себе, намагаючись якось погамувати це голосне ридання.

— Тоню, заспокойся, все минулося, — промовив я, і повторив ще голосніше: — Все погане вже позаду.

Обережно гладив її по голові, чи скоріше по бинтах, що вкривали її всю, а вона схлипувала, правда вже ледь чутно, тамуючи свій біль десь глибоко в собі. Я витягнув з кишені мобільника, дешеві пластикові навушники-вкладиші, під’єднав їх до телефона, один навушник я крізь бинти просунув Тоні у вухо, інший взяв собі. Потім трохи поклацавши на телефоні вибрав мелодію, здається це було щось з Леонарда Коєна, після чого взяв Тоніну руку у свої руки.

— Що ти робиш? — спитала вона.

— Танцюю.

— Що?

— Танцюю з тобою. Закрий очі і уяви, що ми не в лікарні. А на якомусь відкритому танцмайданчику під нічним зоряним небом, грає ця музика, і ми самі…

— А вести ти так і не навчився, — додала Тоня, і лише зараз до мене дійшло, що вона перестала схлипувати.

— Ти ж знаєш, я ніколи цього не вмів.

Ми так і сиділи, тримаючи одне одного за руки і слухаючи ту саму мелодію, що повторювалася безкінечно, пісню, у якій ішлося про танець до кінця кохання.

Коли мене виставили з палати, надворі стояла глупа ніч. Я спустився на перший поверх, де на мене мав чекати Сем. Він мирно дрімав у кутку. Я його розштурхав, він глянув на мене заспаними очима і задав лише одне запитання:

— Знайшов?

— Знайшов, — ствердно хитнув головою.

— Ну і слава Богу, — зітхнув Сем, потягуючись.

Ми вийшли надвір. На вулиці було темно і віяло прохолодою. Я набрав повні груди холодного нічного повітря, а потім видихнув.

— Мені сказали, що тут готель поряд має бути, — мовив Сем. — Пішли?

— Пішли.

І ми пішли нічними вулицями цього майже вимерлого містечка шукати місце, де можна було б переночувати.

Наступного дня я вже з самого ранку був у лікарні. Як і наступного дня… Спочатку я поривався відвезти Тоню до міської лікарні, проте вона навідріз відмовилася — за її словами, лікарі нею опікувалися добре, хоча, гадаю, насправді, вона не хотіла, чи не мала сил повертатися додому. Тож я лишився разом з нею. Сем поїхав до міста, скинув за тиждень гроші, які реально були тут дуже доречні. Так ми і жили. Тоня помалу йшла на поправку, її рани і травми загоювались. Я постійно крутився поруч, допомагаючи їй, лікарям та медсестрам, зрештою, просто намагаючись якось відволікти, підняти їй настрій.

Доки не настав цей день. Коли вранці зайшов до неї у палату, вона дивилась у вікно. Бинти лише частково тепер вкривали її голову, більша частина обличчя була вже вільною від білого ганчір’я, де-не-де на ньому видніли свіжі шрами та рубці.

— Привіт, — привітався.

— Привіт, — мовила вона, не відриваючись від вікна. — А я визирала у вікно, думала, коли ти прийдеш.

— От я і прийшов, — усміхнувся і простягнув букет квітів, що до того тримав за спиною.

— Боже яка краса. Що це за квіти? Здається, лілеї. Ніколи таких не бачила…

— Сказали, що це якісь рідкісні лілеї, з якогось острова в Індійському океані. Нібито, хто вдихне їхні пахощі, той скоро одужає…

— Тут же таких навіть і не продають?

— Так, у місті замовляв.

— Боже, який ти у мене турботливий, — Тоня поцілувала мене у щоку. Я знав, навіть зараз їй було боляче мене цілувати.

— А я знаю, куди ми з тобою поїдемо, коли я одужаю.

— Куди?

— На цей острів, де ростуть такі лілеї. Їстимемо тропічні фрукти і купатимемось голяка у морі. А вночі спатимемо серед цих лілей.

— Це справді класна ідея.

— Ти щось хотів мені сказати?

— Чому ти так подумала?

— У тебе просто вигляд людини, яка хоче щось сказати.

— Так, мало не забув. Мені треба буде вискочити на кілька днів у місто…

— Звичайно, я побуду сама. Я тобі давно казала, що справлюся, коли що, сама…

— І ось тобі на всяк випадок, — я обережно поклав їй у руку конверт.

— Що це?

— Гроші. Тобі ж тут треба на все гроші. Візьми про всяк випадок.

Тоня уважно глянула на мене.

— Ти ж вернешся?

— Так, звичайно, я повернусь. Просто треба закрити деякі справи, розраховуватися з боргами. Аби стати по-справжньому вільним.

— Ну добре. Тоді… до зустрічі?

— Так, кохана, до зустрічі.

І я обережно поцілував її в губи, а потім в щоку, відчувши губами заскорузлість недавно загоєної рани.

Я встав і попрямував до виходу. На виході я обернувся, аби ще раз глянути на неї. Вона знов повернула голову до вікна — певно не хотіла пропустити, як я буду виходити з лікарні.

Я сів в автобус до міста. Цього разу він якось по-особливому неспішно їхав вздовж сірого поля, над яким напрочуд низько купчилися хмари, здається починав накрапати дощ. Я спробував задрімати, проте це мені не вдалося, лише крутився, аж доки не роздратував сусіда, тому відвернувся до вікна і споглядав пейзаж. Безкраї поля простягалися ген за обрій. Здається на цій землі взагалі не було людей, нічого живого, лише сонячні промені пробивалися крізь хмари і грали на полях. Я притулив долоню з розчепіреними пальцями до скла, аби не бути засліпленим яскравим світлом, що лилося з небес. Проте воно досить швидко щезло, сповите сірістю неба.

Нарешті автобус зупинився на кінцевій зупинці. На моїй зупинці. Я вийшов з нього під дощ, що починався.

— Привіт, — почув я знайомий голос позад себе.

— Привіт, Семене, — відповів я, озирнувшись.

— Я вже думав щось сталося — автобуса довго не було…

— Так, справді, він їхав геть повільно. Ніби катафалк…

Сем нічого не відповів, лише міцно стиснув мою руку своїми лещатами. Замість звичного його напівспортивного одягу на ньому був військовий камуфляж.

— Тебе призвали? — зауважив його одяг.

— Ну не зовсім, — усміхнувся він. — Сам пішов. Що з дурня взяти…

— Чому дурня? Зрештою, я так само мав би вчинити…

— У тебе ще буде така нагода.

Сем, показав на старенький бусик, припаркований обабіч дороги.

— От, до речі, мій тарантас.

— Ти, дивлюсь, новою машиною розжився? — усміхнувся я.

— Ненадовго, — похитав головою Сем. — Купили по ціні металобрухту за кордоном, зараз переганяю на фронт.

Він відкрив дверцята машини і я, ховаючись від уже рясного дощу, заліз всередину. Сем теж заскочив до машини. Якусь мить ми сиділи мовчки, струшуючи з себе краплі дощу, потім Сем сказав:

— Тобі Віка привіт передавала.

— Їй теж вітання. Як вона, до речі?

— Надулась на мене. Не хотіла, аби я туди йшов, — Сем кивнув на свою форму.

— Ну що ж, її теж можна зрозуміти.

— А що там у тебе? — перевів розмову Сем.

— Ну, Тоня помалу видужує. Їй, звичайно, дісталося. Але зараз йде на поправку. Планую забрати з лікарні. Думаю, трохи пожити у тому ж райцентрі. Якщо вдасться…

— Ти працюєш десь чи як?

— Частково. Взяв тут одну роботу, дистанційну. До речі, вдячний за ті гроші, що ти скинув на лікування Тоні. Вони були дуже доречні.

— На здоров’я. А що з ним?

Я дістав з-під ніг свій наплічник і дістав звідти грубеньку теку.

— От тут все, що зміг знайти, — постукав я по теці. — Факти з його біографії. Факти, що стосуються його діянь.

— І де ти все це нарив?

— З різних джерел. З відкритих — державні реєстри власності, інформація по тендерах — це все можна знайти у відкритому доступі. Плюс вийшов на одного журналіста — він кілька запитів зробив. Зрештою, воно все на поверхні. З одним його колишнім співробітником поспілкувався… Зрештою, він не дуже й дбав, аби щось прикрити. Ніби у нього все схоплено намертво…

— Так воно і є. І куди тепер з цим?

— У прокуратуру. Зараз вже інші часи, Семе. Не можна так просто взяти і примусити людей мовчати. І не можна просто так зам’яти справу.

Сем мовчки похитав головою.

— Яким був ідеалістом, Андрію, таким і лишився. Гроші мають зараз не менший вплив. І зв’язки теж. А у нього є і те, і те. Все буде так само, як завжди. Він знову виплутається.

— Саме тому ми й зустрілися сьогодні, аби цього не сталося чи не так?

Семен ствердно кивнув головою.

— Саме так. До речі, часу лишається все менше.

— Ну то не будемо його гаяти. Поїхали?

— Поїхали.

Сем завів мотор. Ми трохи покружляли містом, поки, зрештою, не зупинилися майже на околиці, над річкою серед пагорбів, там де починалася одна з трас на південь. Сем дав задній хід і ми, підстрибнувши на кількох вибоїнах, заїхали у якийсь відбійник.

Я вийшов з машини і роззирнувся навколо. Людей ніде не було. Частина дороги перед нами була перекрита, очевидно там ішов ремонт.

— Ну ось, це воно і є, — промовив Сем, зупинившись коло мене. — Бачиш, як я і казав тобі — дорога в перманентному ремонті, для проїзду вільна лише одна смуга.

— І він саме по цій дорозі завжди їздить?

— Саме по ній і саме в цей час.

— Як завжди, зі всім своїм почтом — водієм, охороною?

— А от і ні. Як ти кажеш, Андрію, часи змінюються. Уяви собі, їздить він сам. І машина зараз у нього дещо скромніше.

— Просто аж не віриться. І чого це раптом?

— Подейкують, він зараз вчергове прагне проскочити кудись наверх, до влади. Тому, певно, і не хоче дуже світити всі ці свої понти. Зараз за цим люди слідкують, хто до кого і на чому під’їжджає. Та, зрештою, чого йому боятись? Гринь на тому світі, ти десь в лісах пропав, я на фронті. Життєвий простір розчищено, дихай собі на повні груди…

Сем витягнув цигарки, запропонував мені, я відмовився, він затягнувся сам.

— Я тут колись давно проїжджав. Таке враження, що цей ремонт тут вічно, — порушив я мовчанку.

— Ну останніх років десять — так точно, — усміхнувся Семен. — Безпрограшна справа по освоєнню коштів…

— Що там у тебе? — спитав я.

— Зараз побачиш, — мовив Сем, і, обійшовши машину, відкрив задні двері. Наступної миті він витягнув з машини якусь зелену трубу середнього розміру.

— Це ж?.. — завмер від здивування я.

— Саме так, — кивнув Сем, усміхнувшись. — Це гранатомет.

— Не занадто для легкової машини?

— А вона у нього броньована. Наче танк.

— Ясно. Тобі допомогти? — я запитально кивнув на гранатомет.

— Ну впоратись з ним я і сам зможу. Ти краще постій на сторожі, подивись на всі боки — місце малолюдне, але хтозна…

— Добре.

Ми замовкли, спостерігаючи за поодинокими машинами, що проїжджали дорогою. Від нас було видно далеко, можна було спостерігати автомобільний потік, що рухався по мосту. Сем підняв руку і показав кудись перед собою. Я глянув у тому напрямку і побачив чорну блискучу машину, що швидко рухалася в наш бік.

— Це він, — коротко сказав Сем, і повернувшись до мене додав скоромовкою. — Відійди в бік, тільки не позад мене, і відкрий рота.

— А для чого рота відкрити?

— Аби барабанні перетинки не луснули.

Я відійшов метрів на п’ять від нього і закляк у напруженому очікуванні. За якийсь час чорна лискуча машина виринула просто перед нами з-за чергового повороту. Семен опустився на одне коліно і вистрілив. Бабах!!! Здається, я забув відкрити рота, а можливо це й не дуже допомогло б, бо на мить я таки втратив слух. Лише спостерігав, як машині вибухом розносить капот, як вона завертає кудись праворуч, і вся в диму та вогні врізається в бордюр. Як біжить до неї Семен, хапається за дверцята, які просто відвалюються, лиш він за них береться, і на нього вивалюється закривавлений Він. Я відкрив рота, аби щось прокричати Сему, але ледь розчув свій крик. У той час Семен схопив його за плечі і одним ривком висмикнув з машини. Той хлюпнувся на асфальт, мов дохла рибина. Я подумав, що він помер — лежав на асфальті не рухаючись, у дорогому темному костюмі, весь заюшений кров’ю. Але він таки заворушився.

— Вставай, — проревів Семен, і це було перше, що я нарешті почув.

Той зробив спробу піднятись, але це йому погано вдалося. Він знову впав навколішки, і Сем схопив його за шкірки.

— Кажуть, ти добре вправляєшся з битою, — мовив Семен, дивлячись в його закривавлене обличчя. — А покажеш — на що ти здатний без неї?

— Мммм, — мукнув той, корчачись від болю.

І тут до мене дійшло, що у нього щось було не так з нижньою щелепою. Вочевидь, вона була вивихнута набік, і він практично не міг говорити, звиваючись від страшного болю.

— Ааа, — кивнув Сем, певно теж побачивши щелепу, і знущально усміхнувся. — Болить, еге ж?

Той знову замукав, кривлячись від болю.

— Семене, у нас мало часу, — подав я ззаду голос.

Сем розчаровано зітхнув, як людина, у якої відібрали улюблену іграшку.

— Ну зараз, — промовив він.

Семен обхопив руками з боків щелепу і майже непомітним рухом вправив її. Пролунало характерне клацання. Біль при тому був певно ще нестерпніший, тому що постраждалий мало не знепритомнів, проте швидко прийшов до тями. Я дістав з наплічника відеокамеру.

— Ми зараз поставимо кілька питань, а ви на них відповісте, — звернувся я до нього.

— І якщо ти збрешеш, чуєш, якщо ти скажеш хоч одне брехливе слово зараз, я виверну тобі щелепу назад, — нависнув над ним Сем, і, дихаючи просто йому в обличчя, додав. — А потім я порву твою погану брехливу пащеку і вирву твій язик. Руками. І він, — тут він показав на мене, — не зупинить! Ти зрозумів?

Той одразу ж запопадливо закивав головою.

— Починай! — повернувся Сем до мене, дико зблиснувши очима.

— Скільки людей ви вбили власноруч?.. — запитав я, вмикаючи камеру і наводячи її на нашого бранця.

Той затнувся, потім почав помалу відповідати, кривлячись від болю, вочевидь вправлена щелепа ще боліла.

— Я… я захищався. Ну… Грінченко… але всі інші… я захищався…

Сем став за мною і демонстративно, аби він бачив, почухав свою нижню щелепу.

— Ну було ще кілька… — поспіхом додав той, зиркнувши на Семена. — Я одразу не можу пригадати деталі… — у цей момент Сем зробив крок вперед з-за моєї спини, — але зараз я пригадаю…

Далі я питав, скільки за його наказом було вбито людей, які тортури, в тому числі ним персонально, застосовувались, про шантаж та погрози. Звичайно, у нас було обмаль часу, постріл з гранатомету був занадто гучним навіть для цього безлюдного місця. Але того, що він встиг розказати, було більше ніж досить. Я навіть не чекав, що всього цього буде стільки… Зрештою, я вимкнув камеру і кивнув Сему.

— Ну все, а тепер з тебе остання твоя обіцянка.

Семен радісно усміхнувся і за хвилю метнувшись до своєї машини, повернувся з лопатою. Після чого, схопивши нашого бранця за комір, буквально потягнув його до купи щебеню коло риштування, яким було перекрито частину дороги. Лише там Семен випустив його зі своїх лещат. Він впав навколішки. Сем кинув поряд з ним лопату.

— Засипай, — якось по-особливому спокійно сказав Семен. — Зроби щось добре, хоч раз у житті, — і вже не тамуючи люті гаркнув: — Копай так, як ніби всі чорти з пекла зараз тебе підганяють!!!

Той, невміло затиснувши у своїх тремтячих і закривавлених руках древко лопати, зі скреготом набирав щебінь, після чого навіть не ніс, а тягнув її за собою до вибоїни на дорозі.

Я підійшов до Сема і поклав йому руку на плече.

— Дякую. Ти все зробив так, як треба. І тобі вже час.

Семен роздратовано мотнув головою, але, зрештою, це була правда — йому був час їхати.

— Розберися з ним, — мовив він, кивнувши мені в бік копача. — Зроби це, як ти вважаєш за потрібне — з доказами, прокуратурою, судами. По закону. Тільки зроби. Аби він відповів за все скоєне. По повній. Тому що… — він на мить затнувся, після чого додав. — Тому що, якщо це тобі не вдасться, то повернуся я. І зроблю все по-своєму. Тому… Краще хай це тобі вдасться. Так буде краще для всіх…

Він потис мою руку і швидко пішов до своєї машини. Після того, як почувся шум від’їжджаючого авто, я витягнув телефон і набрав міліцію.

— Вас слухають, — пролунав у трубці голос чергового диспетчера.

— Хочу повідомити вам про вчинення злочинів, — почав я. — Мова йде про вбивства, замовні вбивства, тортури, шантаж та погрози…

Я говорив з диспетчером, а переді мною зігнута фігура у чорному тягла за собою лопату з камінням до однієї з вибоїн на розбитій дорозі.

Content

Андрій Гарасим
Борги нашого життя