Кобен Гарлан

Твоя перша остання брехня

Гарлан Кобен

Твоя перша остання брехня

Шарлотті.

Байдуже, скільки тобі років, ти все одно моя маленька дівчинка

Розділ 1

Джо поховали за три дні після вбивства.

Майя вбралась у чорне, як і належить скорботній удові. Сонце пекло, повне неослабної люті, нагадуючи їй про місяці, проведені в пустелі. Родинний пастор щедро сипав кліше, однак Майя його не слухала. Вона перевела погляд через дорогу на шкільне подвір’я.

Справді, цвинтар навпроти початкової школи.

Майя проїжджала тут бозна-скільки разів, ліворуч — кладовище, праворуч — початкова школа, але ніколи не зауважувала, наскільки ж дивне таке розташування, навіть непристойне. Цікаво, що ж було першим — шкільний двір чи кладовище? Хто саме вирішив звести школу біля цвинтаря — чи навпаки? Чи взагалі мало бодай якесь значення таке зіткнення кінця життя і його початку, чи, може, це до певної міри навіть доречно? Смерть настільки близько, завжди, на відстані подиху, тож, можливо, мудро знайомити дітей із цим явищем змалечку.

Тож Майя морочила собі голову подібними дурощами, дивлячись, як труна Джо зникає в землі. Відволіктись. Це необхідно. Пережити це.

Від чорної сукні свербіла шкіра. За останні десять років Майя відвідала більше сотні поховань, але наразі вона вперше зобов’язана надягти чорне. Нестерпно.

Праворуч від неї стояли родичі Джо: мати Джудіт, брат Ніл, сестра Керолайн, — виснажені від горя та спеки. Ліворуч нетерпляче посмикувалася, чіпляючись за руку Майї, як за мотузку, її (та Джо) дворічна дочка Лілі. Один зі стереотипів батьківства говорить, що інструкції до дітей не видають. Сьогодні це видавалося справедливим як ніколи. Майя розмірковувала, як треба поводитись у таких ситуаціях? Залишити дворічну дочку вдома чи взяти її на похорон батька? Такі теми не порушувалися на веб-сайтах для матусь про все на світі. У нападі гніву й жалю до себе Майя мало не запостила своє питання онлайн: «Усім привіт! Мого чоловіка нещодавно вбили. Мені брати дворічну дочку з собою на цвинтар чи лишити її вдома? О, і як краще її вбрати? Дякую!»

На похорон прийшли сотні людей, і десь у затьмареному куточку її мозку спливла думка, що Джо б утішився. Джо любив людей. Люди любили Джо. Але, звісно ж, однією популярністю такий натовп не пояснити. Плакальників засмоктувала жахлива спокуса бути поблизу трагедії: холоднокровно застрелено молодого чоловіка, чарівного спадкоємця багатої родини Буркетт — і чоловіка жінки, втягнутої в міжнародний скандал.

Лілі охопила ногу матері обома руками. Майя схилилася до неї й прошепотіла:

— Сонечку, потерпи ще трохи, гаразд?

Лілі кивнула, проте притислась іще сильніше.

Майя виструнчилася знову, розгладила позичену в Ейлін чорну сукню, від якої свербіло тіло. Джо не хотів би, щоб вона вдягала чорне. Йому завжди більше подобалося бачити її у формі, яку вона носила ще тоді, як була капітаном армії США Майєю Стерн. Вони вперше зустрілися на благодійницькому вечорі, влаштованому родиною Буркетт; Джо, вбраний у смокінг, підійшов просто до неї, хвацько всміхнувся (Майя не до кінця розуміла, що означає «хвацько», аж поки не побачила цю усмішку) і сказав: «Ого, а я думав, що заводити мають чоловіки у формі».

Це була паршива фраза для знайомства, достатньо паршива, щоби розсмішити її, а такому, як Джо, більшого й не треба. Господи, яким же він був красенем. Цей спогад навіть зараз викликав у неї посмішку, серед цієї задушливої вологої спеки, так близько до його мертвого тіла. За рік після того випадку Майя та Джо одружилися. Доволі скоро з’явилася Лілі. А тепер вона ховає свого чоловіка, батька своєї єдиної дитини, наче хтось поставив запис їхнього спільного життя на швидкісну перемотку.

Багато років тому батько Майї сказав:

— Усі історії кохання закінчуються трагічно.

Майя похитала головою й відповіла:

— Боже, тату, це безжалісно.

— Так воно і є: або ти розлюбиш людину, або, якщо тобі й справді сильно пощастить, проживеш достатньо довго, щоби спостерегти смерть своєї половинки.

Майя наче наяву бачила свого батька за другим кінцем столу, укритим жовтавим пластиковим ламінатом «Форміка», у їхньому будинку в Брукліні. На ньому був звичний кардиган (не лише військові — усі професії мають свій варіант уніформи), поряд із ним — стос есе студентів коледжу, які чекали його оцінок. Вони з мамою померли багато років тому, з різницею в кілька місяців, але, правду кажучи, Майї досі було важко сказати, до яких саме трагедій належала їхня історія кохання.

Пастор провадив далі, а Джудіт Буркетт, мати Джо, учепилася в руку Майї міцним потиском горя.

— Це навіть гірше, — пробуркотіла стара жінка.

Майя не перепитувала. Вона не потребувала пояснень. Джудіт Буркетт удруге ховала дитину: уже двох із трьох її синів не стало; вважаюся, що один загинув від нещасного випадку, а другого вбили. Майя глянула на свою дитину, на маківку Лілі, і подумки спитала себе: як мати може жити з таким горем?

І, немов знаючи думки Майї, стара прошепотіла:

— Усе ніколи не буде добре, — ці прості слова різали повітря, ніби серп женця. — Ніколи.

— Це я винна, — промовила Майя.

Вона не збиралася цього казати. Джудіт подивилася на неї.

— Я мусила б…

— Ти нічого не могла вдіяти, — відповіла Джудіт. Однак голос її звучав дивно. Майя зрозуміла, бо інші, мабуть, думали так само. Майя Стерн урятувала стільки життів. Чому ж вона не зуміла врятувати власного чоловіка?

— Попіл до попелу…

Овва, невже пастор справді завів цю старомодну тему? Чи, може, Майї це просто здалося? Вона була неуважною. Як і завжди на похороні. Вона надто часто опинялася поряд зі смертю, тож виснувала, що найкращий спосіб пережити процес поховання — заціпеніти. Ні на чому не зосереджуватися. Нехай все те, що видно й чутно, розмиється настільки, щоб стати невпізнаваним.

Труна Джо вдарилась об землю, і відлуння цього звуку надовго зависло в непорушному повітрі. Джудіт нахилилася до невістки й низько застогнала. Майя зберігала військову поставу: голову тримала високо, спину — прямо, плечі відведені назад. Вона нещодавно прочитала одну з тих статей про самодопомогу, якими часто діляться в розсилках, про «сильні пози» і те, як вони впливають на подачу себе. Військові зналися на цьому ласому шматочку поп-психології задовго до того, як це стало загальновживаним. Якщо ти солдат, то струнко стоїш не тому, що це гарно виглядає. Ти виструнчуєшся, бо, на певному рівні, це дає тобі силу, або ж, що не менш важливо, тоді всім здаєшся сильнішим — і товаришам, і ворогові.

На мить Майя подумки повернулася до парку — блиск металу, звуки пострілів, Джо падає, її сорочка захляпана кров’ю, крізь темряву пробивається далеке світло вулиць, тьмяне сяйво…

«Допоможіть… прошу… хто-небудь… мій чоловік…»

Вона заплющила очі й відігнала спогади.

«Тримайся, — сказала собі. — Просто переживи це».

І вона пережила.

Надійшла черга гостей.

Дві нагоди, за яких гості вишиковуються в чергу до господарів, — це похорон і весілля. У цьому факті, мабуть, має бути щось пікантне, але Майя не уявляла, що саме.

Вона й гадки не мала, скільки людей пройшло повз неї, але це тривало годинами. Жалобники дедалі більше напирали, це скидалося на сцену з фільму про зомбі, коли вбиваєш одного, а на тебе вже повзуть інші.

Аби тільки вони рухалися далі.

Більшість неголосно промовляли: «Прийміть мої співчуття». І це було найкраще, що вони могли сказати. Інші говорили забагато. Заводили про те, як це все трагічно, яка втрата, як місто котиться до пекла, як і їх колись грабували під дулом пістолета (правило перше: ніколи не говорити про себе в такій ситуації), висловлювали сподівання, що поліція підсмажить тих звірів, які це зробили, що Майї пощастило, бо про неї, мабуть, піклується Бог (швидше за все, малось на увазі, що Богові на Джо було здебільшого начхати), що завжди є якийсь план, як і в усього, є причина (це диво, що вона нікому з них не зарядила в обличчя).

Родина Джо виснажилася, їм довелося присісти десь посередині черги. Не Майї. Вона постійно стояла, дивилася їм у вічі й зустрічала кожного жалобника міцним потиском руки. Тонкою, а деколи і не дуже, мовою тіла вона давала відсіч тим, хто виражав свій сум через обійми чи поцілунки. В їхніх словах зяяла порожнеча, однак Майя уважно слухала, кивала, казала «Спасибі, що прийшли» доволі щирим тоном, а потім вітала наступного в черзі.

Інше непохитне правило черги гостей на похороні — не говорити багато. Короткі банальності добре пасують до ситуації, бо значно краще сказати щось невинне, аніж образливе. Якщо відчуваєте потребу висловитися, краще коротко згадайте про померлого щось хороше. Ніколи не робіть того, що зробила тітка Джо, Едіт. Не ридайте істерично, не приєднуйтеся до тих театральних жалобників: «Погляньте на мене, я так страждаю». І ніколи не говоріть удові жахливих дурниць на кшталт: «Бідолашна дівчинко, спочатку твоя сестра, тепер — чоловік».

Світ на мить зупинився, коли тітка Едіт озвучила ті речі, про які інші тільки думали, особливо зважаючи на присутність юного племінника Майї, Деніела, та молодшої племінниці Алекси. Кров загула у венах Майї, і їй знадобилися неабиякі зусилля, щоб не простягнути руку, не схопити тітку Едіт за горло й не вирвати голосові зв’язки.

Натомість Майя доволі щиро відповіла: «Дякую, що прийшли».

Шестеро колишніх товаришів Майї по загону, серед яких був і Шейн, трималися трохи осторонь, наглядаючи за нею. Це їхня робота, хотіли вони того чи ні. Обов’язок охороняти, здавалось, ніколи не закінчувався, коли вони були разом. Товариші не стали в чергу. Надто розумні для цього. Вони її мовчазні охоронці, як завжди, і тільки їхня присутність цього жахливого дня хоч якось її втішала.

Час від часу Майї здавалося, що вона чує далекий сміх своєї дочки (її давня подруга Ейлін Фіни відвела Лілі на майданчик біля школи через дорогу), але це, мабуть, була лише гра уяви. Дитячий сміх у таких обставинах звучав водночас непристойно й життєствердно: вона хотіла його чути, і це було нестерпно.

Деніел та Алекса, діти Клер, підійшли останніми.

Майя обійняла їх, як завжди, прагнучи захистити від усього поганого, що могло статися. Едді, її зять… Він же зять? Як ще назвати чоловіка, який був одружений із твоєю сестрою до того, як її вбили? «Екс-зять» більше пасувало б до розлучення. Може, кажуть «зять у минулому»? Чи таки просто «зять»?

Ще трохи маячні, аби лиш відволіктись.

Едді нерішуче підійшов. На його обличчі бритва подекуди пропустила острівки щетини. Едді поцілував Майю в шоку. Запах ополіскувана та м’ятних цукерок достатньо сильний, щоби перекрити інші можливі запахи, але знову ж таки — хіба не в цьому їхня суть?

— Мені бракуватиме Джо, — пробурмотів Едді.

— Я знаю, Едді. Ти йому дуже подобався.

— Якщо ми можемо чимось допомогти…

«Можеш краще дбати про своїх дітей», — подумала Майя, однак її звичний гнів на нього вже минув, здувся, наче дірявий надувний човен.

— У нас усе добре, дякую.

Едді промовчав, ніби вмів читати її думки, а може, у цьому випадку і справді прочитав.

— Вибач, що пропустила твою останню гру, — сказала Майя Алексі. — Але завтра я неодмінно прийду.

Раптом усім трьом стало зовсім ніяково.

— О, ти не мусиш цього робити, — сказав Едді.

— Нічого. Мені не завадить відволіктись.

Едді кивнув, забрав Деніела та Алексу й рушив із ними до авто. Алекса озирнулася на неї. Майя підбадьорливо їй посміхнулась. «Нічого не змінилося, — говорила ця посмішка. — Я все одно буду поруч із тобою, як обіцяла твоїй матері».

Майя дивилася, як родина Клер сідає до машини. Деніел, товариський чотирнадцятилітній підліток, сів на переднє сидіння. Алекса, якій було лише дванадцять, примостилася позаду, сама. Відколи померла їхня мати, здавалося, що вона постійно зіщулюється, наче готується до нового удару. Едді помахав Майї, втомлено їй посміхнувся й сів за кермо.

Майя чекала й дивилась, як авто повільно від’їздить. Коли вони поїхали, жінка помітила, як трохи на відстані стоїть, притулившись до дерева, детектив відділу вбивств поліції Нью-Йорка, Роджер Кірс. Навіть сьогодні. Навіть зараз. Їй захотілося підійти й влаштувати з ним сварку, вимагаючи відповідей, однак Джудіт знову взяла її за руку.

— Я б хотіла, щоб ви з Лізі поїхали з нами до Фернвуда.

Родина Буркетт завжди називала свій дім на ім’я. Це, мабуть, мало б стати ключем до того, що могло б із неї вийти, якби вона одружилася з чоловіком із цієї родини.

— Дякую, — сказала Майя, — але я думаю, що Лілі краще буде вдома.

— Для неї краще бути з рідними. Для вас обох.

— Я вам вдячна.

— Я серйозно. Лілі завжди буде нашою онукою. А ти завжди будеш нашою дочкою.

Джудіт стиснула її руку, ніби підкреслюючи сказане. Дуже мило з її боку промовити усе так, наче вона читала текст із телесуфлера на одному з благодійних прийомів, але це була неправда — принаймні щодо Майї. Усіх, хто одружувався з кимось із Буркеттів, сприймали не інакше, як стороннього, якого просто терплять.

— Іншого разу, — сказала Майя. — Певна, ви мене розумієте.

Джудіт кивнула й байдуже обійняла її. Те ж саме зробили брат та сестра Джо. Вона дивилася на їхні розбиті фігури, поки вони крокували до лімузинів, які мали відвезти їх до маєтку Буркетт.

Її колишні колеги досі були тут. Вона зустрілась очима з Шейном і легенько кивнула. Вони все зрозуміли. Вони навіть не розійшлися, радше непомітно зникли, переконавшись, що нікого не потурбують. Більшість із них досі служили. Після випадку на кордоні Іраку та Сирії Майї «запропонували» почесну відставку. Вона не бачила іншого виходу, тому погодилася. Тож зараз замість того, щоб командувати новобранцями або ж принаймні навчати їх, капітан у відставці Майя Стерн, на деякий час — обличчя нової армії, давала уроки польотів в аеропорту Тетерборо в північному Нью-Джерсі. Іноді бувало непогано. Однак здебільшого вона сумувала за службою більше, ніж могла собі уявити.

Нарешті Майя залишилась одна біля купи землі, що скоро вкриє її чоловіка.

— О Джо… — промовила вголос.

Майя спробувала відчути його присутність. Вона намагалася робити це раніше, на численних похоронах — побачити, чи зможе відчути сліди життєвої сили після смерті, але, як завжди, — нічого. Дехто вірив, що якась мала частинка життя повинна залишитися, що енергія та рух ніколи не зникають повністю, що душа безсмертна, що матерію неможливо навіки знищити і так далі. Може, це й було правдою, але чим більше Майя бачила смертей, тим сильніше вона відчувала, що нічого не зостається, зовсім нічого.

Вона стояла біля могили, поки Ейлін разом із Лілі не повернулися з майданчика.

— Ти готова? — спитала Ейлін.

Майя ще раз подивилася на діру в землі. Вона хотіла сказати Джо дещо глибоке, дещо таке, що поставило б… емм… крапку для них обох, але не знаходила слів.

Ейлін відвезла їх додому. Лілі заснула в автокріслі, схожому на проект НАСА. Майя сиділа попереду, на пасажирському сидінні, і дивилась у вікно. Коли вони зайшли до будинку (Джо і його хотів назвати, однак жінка була непохитною), якось Майя дала собі раду зі складним механізмом ремінців і виплутала Лілі з автокрісла. Вона погойдувала її голівку, щоб не розбудити.

— Дякую, що підвезла, — прошепотіла Майя.

Ейлін вимкнула двигун.

— Ти не проти, якщо я на хвильку зайду?

— З нами все буде добре.

— Я не сумніваюсь, — Ейлін відстебнула пасок безпеки. — Але збиралася тобі дещо передати. Дай мені дві хвилини.

Майя тримала її в руці.

— Цифрова фоторамка?

Ейлін — полунична білявка з веснянками та широкою посмішкою. Її обличчя ніби освітлювало всю кімнату, коли вона заходила, і слугувало чудовою маскою для прикриття внутрішніх страждань.

— Ні, це камера для няні, замаскована під фоторамку.

— Повтори?

— Ти тепер цілий день працюєш, тож тобі не завадить додатковий засіб контролю, так?

— Може, й так.

— Де переважно Ізабелла грається з Лілі?

Майя махнула праворуч.

— У кабінеті.

— Ходімо, я тобі покажу.

— Ейлін…

Вона забрала в Майї рамку.

— Просто йди за мною.

Кабінет був праворуч від кухні, мав височезну, наче в соборі, стелю й оздоблення зі світлого дерева. На стіні висів великий телевізор. Два кошики заповнені навчальними іграшками Лілі. Навпроти канапи, там, де раніше стояв прекрасний столик червоного дерева, — дитячий манеж. На жаль, столик не годився для дитини, тож його довелося прибрати.

Ейлін підійшла до книжкової полиці, знайшла місце для рамки та підключила її до найближчої розетки.

— Я завантажила туди кілька ваших родинних фото. Цифрова рамка перемішає їх і показуватиме в довільному порядку. Зазвичай Ізабелла з Лілі граються біля канапи?

— Так.

— Добре. — Ейлін повернула рамку в потрібному напрямку. — У неї вбудована широкоформатна камера, тож кімнату буде видно повністю.

— Ейлін…

— Я бачила її на похороні.

— Кого?

— Вашу няньку.

— Родина Ізабелли пов’язана з родиною Джо. Її мати була нянькою Джо. Її брат — їхній садівник.

— Серйозно?

Майя знизала плечима.

— Багатії.

— Вони зовсім інші.

— Це так.

— То ти їй довіряєш?

— Кому — Ізабеллі?

— Так.

Майя знов знизала плечима.

— Ти ж мене знаєш.

— Знаю.

Ейлін спочатку потоваришувала з Клер — їх поселили в одній кімнаті в гуртожитку коледжу Вассар[1] на першому курсі, однак усі три жінки швидко зблизились.

— Ти нікому не довіряєш. Майє.

— Я б так не сказала.

— Гаразд. А коли йдеться про твою дитину?

— Коли йдеться про мою дитину… — промовила Майя. — Гаразд, згодна. Нікому.

Ейлін посміхнулася.

— Тому я й даю тобі це. Знаєш, не думаю, що ти що-небудь побачиш. Ізабелла, здається, чудова людина.

— Але краще поберегтися?

— Саме так. Ти не уявляєш, наскільки спокійніше мені стало, коли я почала лишати Кайла та Міссі на няньку з цим.

Майя запитала себе, чи використовувала Ейлін цей прилад лише з нянькою, чи на його основі вибудувала справу ще проти когось, однак вирішила поки що притримати цю думку при собі.

— У тебе на комп’ютері є SD-порт? — запитала Ейлін.

— Точно не знаю.

— Байдуже. Я принесла тобі прилад, який під’єднується через USB до лептопа чи комп’ютера. Справді, простіше не буває. Увечері виймаєш SD-картку з рамки — вона ось тут, бачиш?

Майя кивнула.

— Тоді вставляєш її в прилад. На екрані з’являється відео. Картка на тридцять два гігабайти, її легко вистачить на кілька днів. Рамка обладнана детектором руху, тож у порожній кімнаті відео записуватися не буде.

Майя не втрималась і посміхнулася.

— Ти тільки поглянь на себе.

— Що? Тебе бентежить зміна наших ролей?

— Є трохи. Я мала б сама про це подумати.

— І дивно, що не подумала.

Майя глянула вниз, зустрілась очима з подругою. Ейлін мала приблизно зо п’ять футів і два дюйми[2] зросту, Майя — майже шість футів,[3] однак військова постава робила її на вигляд дещо вищою.

— Ти хоч раз що-небудь помічала на записах своєї няньки?

— Маєш на увазі щось таке, чого мені не треба було бачити?

— Так.

— Ні, — відповіла Ейлін. — І я знаю, про що ти думаєш. Він не повернувся. І я його не засікла.

— Я тебе не засуджую.

— Анітрохи?

— Якою б я була подругою, якби трохи не засуджувала?

Ейлін підійшла й обхопила Майю руками. Та відповіла обіймами. Ейлін — це не одна з тих майже чужих людей, які прийшли на похорон. Зрештою, Майя вступила до Вассару через рік після Клер, і три жінки спокійно жили разом доти, доки Майя не пішла до школи армійської авіації у Форт Ракер в Алабамі. Ейлін і досі була її найближчим другом, як і Шейн.

— Ти ж знаєш, я тебе люблю.

Майя кивнула.

— Так, знаю.

— Точно не хочеш, щоб я лишилася?

— Тобі треба дбати про власну родину.

— Із цим все добре, — сказала Ейлін, указуючи великим пальцем на цифрову рамку. — Я за ними наглядаю.

— Смішно.

— Не дуже. Та я розумію, тобі потрібен спокій. Дзвони, як щось знадобиться. О, і не хвилюйся за вечерю — я вже замовила тобі китайську їжу у «Швидкому Огляді», доставлять за двадцять хвилин.

— Ти же знаєш, що я тебе люблю.

— Так, — промовила Ейлін, прямуючи до дверей. — Знаю.

Раптом вона зупинилась.

— Ого.

— Що таке?

— У тебе гості.

Розділ 2

«Гості» з’явились у приземкуватій кошлатій подобі детектива з відділу вбивств поліції Нью-Йорка Роджера Кірса. Кірс увійшов до будинку, намагаючись триматись якомога нахабніше, озирнувся довкола так, як це роблять копи, і сказав:

— А тут непогано.

Майя насупилася, навіть не приховуючи роздратованості.

Кірс скидався чимось на печерну людину. Кремезний та широкий, руки — закороткі для такого тіла. Обличчя виглядало зарослим навіть одразу ж після гоління. Кошлаті брови нагадували про останню стадію перетворення гусені, а волосся на тильному боці рук можна було завивати плойкою.

— Сподіваюся, ви не проти, що я заїхав.

— Чого б це я була проти? — сказала Майя. — О, справді, уся ця тема зі щойно-похованим-чоловіком.

Кірс удав, що розкаюється.

— Я розумію, можна було обрати більш слушний час.

— Та невже?

— Але завтра ви повертаєтеся на роботу, та й узагалі — коли час може бути слушним?

— Чітко завважили. Чим можу допомогти, детективе?

— Нічого, якщо я присяду?

Майя вказала на канапу в кабінеті. На думку спало дещо моторошне: цю зустріч — насправді, кожну зустріч, яка відбуватиметься в цій кімнаті, — тепер записуватиме прихована камера для няньки. Справді дивно про це думати. Звісно, вона могла б вручну вмикати й вимикати її, але хто пам'ятатиме й виконуватиме щодня таку дрібницю? Цікаво, чи записує камера звук. Можна запитати Ейлін, чи почекати й подивитися запис.

— А тут непогано, — промовив Кірс.

— Так, ви вже казали це, коли заходили.

— У якому році зведено дім?

— У тисяча дев’ятсот двадцятих.

— Родина вашого покійного чоловіка. Дім належить їм, так?

— Так.

Кірс сів. Майя залишилася стояти.

— То чим можу допомогти, детективе?

— Просто повторний контроль, таке.

— Повторний контроль?

— Зачекайте хвилинку, добре? — Кірс гадав, що йому вдалося чарівно посміхнутися, а насправді просто скривив рота. Майя не купилася. — Де ж він?

Він пошарудів у внутрішній кишені піджака й витягнув обтріпаний записник.

— Ви не проти, якщо ми пройдемося справою ще раз?

Майя не знала, що про нього думати. Мабуть, Кірс домагався саме цього.

— А що ви хочете знати?

— Почнемо спочатку, гаразд?

Вона сіла й розвела руками, наче говорила: «Вперед».

— Чому ви з Джо зустрілись у Центральному парку?

— Він мене попросив.

— По телефону, так?

— Так.

— Це не було незвично?

— Ми там уже зустрічалися.

— Коли?

— Не знаю. Неодноразово. Я вже казала. Мені подобається ця частина парку. Зазвичай ми розстеляли там ковдру, обідали на станції для човнів… — вона опанувала себе, зупинилась, ковтнула слину. — Це просто приємне місце, ось і все.

— Упродовж дня — звісно. Але ж уночі це доволі-таки глухе місце, чи не так?

— Ми завжди там почувалися спокійно.

Детектив посміхнувся до неї.

— Даю руку на відсіч, вам у більшості місць спокійно.

— Тобто?

— Якщо побувати там, де побували ви, я маю на увазі всі ті небезпечні місця, парк високого щабля в цьому переліку не займе, — Кірс кашлянув у кулак. — Тож чоловік подзвонив вам, сказав: «Давай там зустрінемось», і ви так і зробили.

— Саме так.

— Окрім того, що… — Кірс глянув у записник, лизнув палець, заходився перегортати сторінки. — Він вам не телефонував.

Він підвів на неї очі.

— Перепрошую?

— Ви сказали, що Джо вам подзвонив і сказав із ним там зустрітись.

— Ні, це сказали ви. Я сказала, що він запропонував зустрітися там по телефону.

— Але потім я запитав, чи він вам дзвонив, і ви сказали: «Саме так».

— Не треба марнослів’я, детективе. Ви маєте записи дзвінків тієї ночі, правда ж?

— Так, є.

— І серед записів є дзвінок між мною та моїм чоловіком?

— Є.

— Я не пам’ятаю, чи він мені дзвонив, чи я йому. Але Джо запропонував зустрітися на нашому улюбленому місці в парку. Це могла б зробити і я, не бачу в цьому нічого такого. Насправді, я б і запропонувала, якби він не сказав першим.

— Хтось може підтвердити, що ви з Джо часто там бачились?

— Не думаю. І не бачу, як це стосується справи.

Кірс нещиро посміхнувся.

— Я теж, тож рушаймо далі.

Майя схрестила ноги й чекала.

— Ви описали двох чоловіків, які підійшли до вас із західного боку, правильно?

— Так.

— На них були лижні маски?

Вона вже десятки разів це відбувала.

— Так.

— Чорні лижні маски, я маю рацію?

— Маєте.

— І ви казали, що один із них був близько шести футів зросту. Який зріст у вас, місіс Буркетт?

Майя мало не обірвала його тим, що до неї слід звертатися «капітан» — вона ненавиділа всі ці «місіс», але звання вже недоречне.

— Будь ласка, кличте мене Майєю. І мій зріст, власне, саме близько шести футів.

— Тож один із чоловіків був вашого зросту.

Майя намагалася не закочувати очі.

— Ну, так.

— Ви доволі точно описали нападників, — Кірс почав зачитувати з записника. — Один чоловік — шести футів зростом. Другий, за вашими підрахунками, — приблизно п’ять футів і вісім дюймів.[4] На одному був чорний светр із капюшоном, джинси та червоні кеди «Converse». Другий убраний у блакитну футболку без логотипів, мав бежевий наплічник та чорні кросівки, хоча марку ви назвати не змогли.

— Саме так.

— Чоловік у червоних конверсах, це він стріляв у вашого чоловіка.

— Так.

— А ви втекли.

Майя змовчала.

— Згідно з вашою заявою, він хотів вас пограбувати. Ви сказали, що Джо забарився віддати гаманець. Ваш чоловік носив дуже дорогий годинник, здається, «Hublot».

Її горло пересохло.

— Так, усе правильно.

— Чому він просто не віддав їм його?

— Гадаю… гадаю, він міг би…

— Але?

Вона похитала головою.

— Майє?

— Вам колись тицяли пістолетом в обличчя, детективе?

— Ні.

— Тоді ви, напевно, не зрозумієте.

— Не зрозумію чого?

— Дуло. Ця діра. Коли хтось наводить її на вас, коли хтось погрожує натиснути на спусковий гачок, її чорнота розростається, наче зараз проковтне. Буває, коли люди це бачать, вони застигають.

Тепер голос Кірса пом’якшав.

— І Джо… він був одним із таких людей?

— На одну мить.

— І це було надто довго?

— У цій ситуації — так.

Кілька довгих хвилин вони сиділи мовчки.

— Пістолет міг вистрелити випадково? — спитав Кірс.

— Сумніваюсь.

— Чому ви так кажете?

— Є дві причини. По-перше, це був револьвер. Ви щось про них знаєте?

— Небагато.

— У нього такий механізм, що треба або звести курок, або дуже сильно натиснути. Випадково тут не вистрелиш.

— Розумію. А друга причина?

— Більш очевидна, — відповіла Майя. — Він вистрелив ще двічі. Ви не випустите «випадково» три кулі.

Кірс кивнув і знову перевірив свої записи.

— Перша куля влучила в ліве плече вашого чоловіка. Другий удар припав на правий край ключиці.

Майя заплющила очі.

— З якої відстані стріляв чоловік?

— Десять футів.[5]

— Наш експерт сказав, що жоден із цих пострілів не був смертельним.

— Так, ви вже казали, — вимовила Майя.

— То що тоді сталось?

— Я спробувала підхопити його…

— Джо?

— Так, Джо, — обрубила вона. — Кого ж іще?

— Вибачте. І що сталось?

— Я… Джо впав на коліна.

— І саме тоді стрілець вистрелив утретє?

Майя не відповіла.

— Третій постріл, — повторив Кірс. — Той, що його вбив.

— Я вже вам сказала.

— Що сказали?

Майя підвела очі й зустрілася з ним поглядом.

— Я не бачила третього пострілу.

Кірс кивнув.

— Саме так, — дуже повільно вимовив він. — Бо тоді ви вже втікали.

«Допоможіть… прошу… хто-небудь… мій чоловік…»

Серце поривчасто билося в грудях. Звуки — постріли, дзижчання гелікоптера, крики агонії — одночасно накотилися на неї. Вона заплющила очі, кілька разів глибоко вдихнула, зберігаючи спокійний вираз обличчя.

— Майє?

— Так, я втекла. Гаразд? Двоє чоловіків зі зброєю. Я втекла. Втекла і лишила там свого чоловіка, а потім, не знаю, може, п’ять-десять секунд по тому, я почула постріл ззаду, і, так, тепер, зважаючи на все, що ви мені розповіли, я знаю, що, коли втекла, той самий стрілець приставив зброю до голови мого чоловіка, поки він стояв на колінах, і натиснув на гачок…

Вона зупинилася.

— Ніхто вас не звинувачує, Майє.

— Я про це не питала, детективе, — процідила жінка крізь стиснені зуби. — Чого ви хочете?

Кірс погортав сторінки.

— Крім дуже деталізованого опису злочинців, ви змогли нам розповісти, що той із них, який був у червоних конверсах, мав при собі «Smith&Wesson 686», а його партнер озброєний пістолетом «Beretta М9», — Кірс подивився вгору. — Це вражає. Так просто впізнавати зброю…

— Це частина моєї освіти.

— Вашої військової освіти, я маю рацію?

— Скажімо простіше, я спостережлива.

— О, це зайва скромність, Майє. Ми всі знаємо про ваші подвиги за кордоном.

«І про моє падіння», — мало не додала вона.

— Освітлення в тій частині парку погане, лише кілька віддалених ліхтарів.

— Цього достатньо.

— Достатньо, щоб точно впізнати марку пістолета?

— Я знаюся на вогнепальній зброї.

— Так, звісно. Ви насправді вправний стрілець, так?

— Стрілчиня.

Вона виправила його автоматично. Так само автоматично він поблажливо всміхнувся.

— Винен. Усе одно, було темно…

— «Smith&Wesson» виготовлений із нержавіючої сталі, не чорний. Його легко розгледіти в темряві. До того ж я чула, як він відтягував курок. Це робиться на револьверах, а не на напівавтоматах.

— A «Beretta»?

— Тут щодо конкретної моделі я не впевнена, але в нього був рухомий ствол, як і в них.

— Як ви знаєте, з тіла вашого чоловіка дістали три кулі. Тридцять восьмий калібр, підходять до «Smith&Wesson», — детектив потер обличчя, начебто глибоко замислився. — У вас є зброя, так, Майє?

— Є.

— Серед неї раптом нема «Smith&Wesson 686»?

— Ви знаєте відповідь, — сказала Майя.

— Звідки мені знати?

— Закон Нью-Джерсі вимагає від мене реєстрації всієї придбаної в штаті зброї. Тож вам усе це відомо. Хіба що ви зовсім некомпетентний, детективе Кірс, а це ж, безперечно, не так — ви одразу ж перевірили мене в реєстрі зброї. Тож облишмо ігри й перейдімо до справи.

— Яка відстань від місця, де впав ваш чоловік, до фонтану Бетесда?

Зміна теми заскочила її.

— Я певна, ви все там виміряли.

— Так, виміряли. Відстань приблизно триста ярдів[6] з усіма поворотами та вигинами. Я її пробіг. Я не в такій хорошій формі, як ви, але в мене це зайняло близько хвилини.

— Гаразд.

— Що ж, ось у чому справа. Кілька свідків сказали, шо чули постріл і що ви з’явилися принаймні за хвилину чи дві після нього. Як ви це поясните?

— А чому я мушу це пояснювати?

— Справедливе питання.

Майя й оком не зморгнула.

— Ви вважаєте, що я застрелила свого чоловіка, детективе?

— А це так?

— Ні. І знаєте, як я можу це довести?

— Як?

— Ходімо зі мною на стрільбище.

— Для чого?

— Як ви й сказали, я вправна стрільчиня.

— Нам так повідомили.

— От і побачите.

— Що побачу?

Майя нахилилася вперед і подивилася йому в очі.

— Мені не потрібні три постріли, щоб убити людину з такої відстані, навіть із пов’язкою на очах.

Кірс у відповідь щиро посміхнувся.

— Ваша правда. Вибачте, що порушив цю тему, бо — ні, я не вважаю, що ви застрелили свого чоловіка. Насправді я практично можу довести, що ви цього не робили.

— Що ви маєте на увазі?

Кірс устав.

— Ви тримаєте зброю тут?

— Так.

— Покажете мені?

Спершу вона повела його до сейфа в підвалі.

— Гадаю, ви велика прихильниця другої поправки,[7] — сказав Кірс.

— Я не лізу в політику.

— Але зброю любите, — він подивився на сейф. — Не бачу кодового колеса. Він відкривається ключем?

— Ні. Доступ лише через відбиток великого пальця.

— А, зрозуміло. Тобто відчинити його можете тільки ви.

Майя ковтнула.

— Тепер — так.

— О, — сказав Кірс, усвідомивши помилку. — Ваш чоловік?

Вона кивнула.

— Ще в когось, окрім вас двох, є доступ?

— Ні в кого.

Майя приклала великий палець до отвору. Двері клацнули й відчинилися. Вона відійшла вбік.

Кірс подивився всередину й неголосно свиснув.

— Навіщо вам усе це треба?

— Мені не «треба» жоден із них. Мені подобається стріляти. Це моє хобі. Більшість цього не любить і не розуміє. Мене це влаштовує.

— То де ваш «Smith&Wesson 686»?

Вона вказала на сейф.

— Тут.

Його очі звузились.

— Я можу взяти його з собою?

— «Smith&Wesson»?

— Так, якщо це не проблема.

— Мені здалося, ви не вважаєте, що це я зробила.

— Так і не вважаю. Але ми можемо зняти підозру не лише з вас, а й з вашої зброї, що скажете?

Майя дістала «Smith&Wesson». Як і більшість хороших стрільців, коли йшлося про чищення та зарядження зброї, вона до певної міри страждала неврозом нав’язливих станів — постійно перевіряла, щоб переконатися, що вона не заряджена. Так і було.

— Я напишу вам на нього розписку, — сказав він.

— Я, звісно, могла б попросити показати судовий ордер.

— А я, імовірно, зміг би його дістати, — сказав він. Справедливо. Майя дала йому револьвер.

— Детективе?

— Так?

— Ви чогось не договорюєте.

Кірс усміхнувся.

— Я буду на зв’язку.

Розділ З

Ізабелла, нянька Лілі, приїхала наступного ранку о сьомій.

На похороні родина Ізабелли була серед найактивніших жалобників. Її мати, Роза, яка доглядала Джо в дитинстві, особливо сильно побивалася, стискала в руці носовичок і падала на руки дітям — Ізабеллі та Гектору.

Навіть зараз Майя бачила, що очі Ізабелли червонуваті від учорашніх сліз.

— Мені так прикро, місіс Буркетт.

Майя кілька разів просила її звертатись до неї на ім’я, однак Ізабелла тільки кивала й продовжувала кликати її місіс Буркетт, тож Майя просто полишила спроби. Якщо Ізабеллі зручніше в більш формальному робочому середовищі, хто така Майя, щоби щось їй нав’язувати?

— Дякую, Ізабелло.

Лілі, з повним ротом пластівців, зістрибнула зі свого стільчика й підбігла до них.

— Ізабелло!

Обличчя няньки засвітилося, коли вона підхопила дівчинку на руки й міцно обійняла. Майя відчула різкий укол болю зайнятої матері: радість, бо дочці так подобається її нянька, і лють, бо дочці так подобається її нянька.

Чи довіряла вона Ізабеллі?

Відповідь, як вона й сказала вчора, була «так» — наскільки Майя взагалі могла довіряти «чужій людині» в цій ситуації. Звісно, Ізабеллу взяв на роботу Джо. Майя не була впевнена щодо такої потреби. На Портер-стрит був новий дитсадок, під назвою «Зростання». Майя сприймала назву як данину шані старій пісні Брюса Спрінгстіна. Симпатична, усміхнена юнка, на ім’я Кітті Шам («Називайте мене міс Кітті!»), провела для Майї екскурсію охайними, глянсовими, яскравими кімнатами, повними всього цікавого, з різноманітними камерами та засобами безпеки, з іншими всміхненими юнками та, звісно, дітьми, з якими Лілі могла б гратися. Однак Джо наполягав на няньці. Він нагадав дружині, що мати Ізабелли «практично виховала мене», а Майя жартома заперечила: «Ти впевнений, що це покращить її резюме?». Утім, тоді вона мусила вирушати за кордон на шестимісячну операцію, тож, насправді, мало чого могла сказати проти такого вибору, та й не мала причин не приймати його.

Майя поцілувала Лілі в маківку й пішла на роботу. Вона могла б узяти ще кілька днів відпустки й побути вдома з дочкою. Жінка не потребувала грошей, навіть зі шлюбним договором вона залишалася досить заможною вдовою, однак класичне материнство було не для неї. Майя вже намагалася поринути у весь цей «світ материнства»: ходила на зустрічі з такими ж матерями, де обговорювалися привчання до горщика, кращі дитсадки, рейтинг найбезпечніших ходунків і з непідробним захопленням потроху вихвалялися загальним розвитком їхніх дітей. Майя сиділа й посміхалася, проте у неї перед очима стояли криваві спогади про Ірак. Зазвичай вона згадувала Джейка Еванса, дев’ятнадцятирічного хлопця з Феєтвілля, штат Арканзас, якому відірвало всю нижню частину тіла, але він вижив якимось чином. І вона все намагалася прийняти той неосяжний факт, що ці мамські плітки за кавою існують на тій самій планеті, що й просякнуте кров’ю поле бою.

Іноді, коли вона спілкувалася з матерями, до неї поверталися не страшні картинки, а звук гелікоптерних моторів. Їй здавалось украй іронічним, що невідступний стиль батьківства, від якого неможливо було сховатися, жартома називають гелікоптерством.

Вони всі ні чорта не розуміють.

Прямуючи до машини власною під’їзною доріжкою, Майя оглянула територію, вишукуючи місця, де ворог міг сховатися чи засісти перед атакою. Причина цьому проста: від старих звичок відмовитися важко. Одного разу солдат — завжди солдат.

Жодних ознак ворога, уявного чи ні.

Майя знала, що від перебування там у неї, мов за підручником, розвинувся психічний розлад, але правда ще й утім, що звідти ніхто не повертався непошрамованим. Для неї цей розлад скидався більше на просвітлення. Тепер вона розуміла цей світ. А от інші — ні.

В армії Майя літала на бойових гелікоптерах, часто забезпечуючи наземним військам прикриття та евакуацію. Вона почала з гелікоптерів «UH-60 Black Hawk» у форті Кемпбелл, поки не налітала достатньо миль для вступу до престижного 160-го авіаційного полку сил спеціального призначення на Близькому Сході. Солдати зазвичай називали гелікоптери «пташками», і це було нормально, але мало що дратувало більше, ніж цивільні, які робили те ж саме. Вона планувала залишитися на службі, можливо, на все життя, а проте, коли на сайті «Дзвін Корі» з’явилося те відео, цей план підірвався, наче теж наступив на саморобний вибуховий пристрій, як і Джейк Еванс.

Сьогодні навчальні польоти мали проходити на «Cessna 172», чотиримісному літаку з одним двигуном, який випадково став найуспішнішим літальним апаратом в історії. Навчання тут полягало в тому, щоб учень налітав певну кількість годин. Тож робота Майї часто зводиться до наглядання за ним, а не до активного інструктажу.

Літати чи хоча б перебувати в кабіні, коли літак знаходиться в повітрі, — для Майї це було своєрідною медитацією. Вона відчувала, як розслабляються напружені м’язи її плечей. Ні, «Cessna 172» не давав обертів, чи, відверто кажучи, гострих відчуттів, як від польоту на «чорному яструбі» над Багдадом, чи захвату від того, що ти є однією з перших жінок за штурвалом озброєного вертольота «Boeing МН-6 Little Bird». Ніхто не хотів визнавати жахливе збудження, викликане боєм, той викид адреналіну, такий потужний, що можна порівняти з наркотиком. Недоречно було «насолоджуватися» боєм, відчувати це тремтіння, усвідомлювати, що ніщо інше в твоєму житті не дасть навіть приблизних відчуттів. Це жаска таємниця, яку не можна розкривати. Так, війна — це жахливо, і жодній людині не годиться в неї потрапляти, і Майя власне життя віддала б, аби бути впевненою, що бойовище ніколи близько не підступить до Лілі. Однак потаємна правда в тім, що частина тебе прагне небезпеки. Ти не хочеш цього. Тобі не подобається те, що це свідчить про тебе. Схвалення цього означає вроджену жорстокість, чи брак емпатії, чи подібний абсурд. Але страх викликає залежність. Удома ти живеш спокійним, мирним, повсякденним життям. Тоді їдеш туди — і животієш у смертельному страху, а потім повертаєшся і знову мусиш бути спокійним, мирним і повсякденним. З людьми це не працює.

Коли Майя була в повітрі з учнями, телефон залишала в шафці, бо не хотіла зайве відволікатися. У разі чогось невідкладного їй усе передавали по радіо. Але коли за обідом вона перевіряла повідомлення, то побачила дивний текст від племінника Деніела.

Алекса не хоче, щоб ти приходила на її матч.

Майя набрала його номер. Деніел одразу ж відповів.

— Алло? — промовив.

— Що сталося?

Коли Майя поплескала тренера Алекси по плечу, здоровань розвернувся так швидко, що свисток, який висів у нього на шиї, мало не ляснув її по обличчю.

— Що? — закричав він.

Тренер (його звали Філ, а його дочка була неприємною хуліганкою на ім’я Патті) горлав, ходив туди-сюди й улаштовував істерики практично впродовж усієї гри. Майя знала інструкторів зі стройової підготовки, які вважали, що це занадто навіть для вже зміцнілих новобранців, не кажучи про дванадцятирічних дівчат.

— Я — Майя Стерн.

— О, я знаю, хто ви, але… — тренер Філ театрально махнув у напрямку поля. — Зараз я в розпалі гри. Це слід поважати, солдате.

Солдате?

— У мене маленьке питання.

— У мене зараз нема на це часу. Побачимося після гри. Глядачі мають бути з іншого боку поля.

— Правила ліги?

— Саме так.

Тренер Філ закінчив розмову, повернувшись до неї широкою спиною. Майя не зрушила з місця.

— Зараз другий тайм, — сказала Майя.

— Що?

— Правила ліги стверджують, що кожна дівчинка має провести на полі половину матчу, — сказала Майя. — Зараз другий тайм. Три дівчинки ще не виходили на поле. Навіть якщо ви випустите їх зараз і до кінця гри, половини матчу вже не вийде.

Шорти тренера Філа пасували йому двадцять-тридцять фунтів[8] тому. Червона сорочка поло зі словом «Тренер», вишитим на грудях ліворуч, була достатньо вузькою — вона стиснула його тіло, наче плівка ковбасу. Чоловік скидався на одутлого колишнього спортсмена. Майя підозрювала, що саме так воно й було. Він був великим і виглядав загрозливо, його розміри, мабуть, лякали людей.

Стоячи до неї спиною, тренер Філ краєм рота промовив:

— Доводжу до вашого відома, що це півфінал чемпіонату ліги.

— Я знаю.

— Ми лише на один м’яч попереду.

— Я прочитала правила ліги, — сказала Майя. — Винятків з правила про половину гри я не бачила. У чвертьфіналі ви теж випускали не всіх гравців.

Він розвернувся до неї всім тілом. Поправив козирок бейсболки й утиснувся в особистий простір Майї. Вона не відступила. Сидячи з батьками впродовж першого тайму, вона спостерігала за постійними тирадами в бік і дівчат і рефері, двічі бачила, як він жбурляв свою дурну бейсболку на землю. Це виглядало як істерика дворічного малюка.

— Ми б не втрапили до півфіналу, — промовив тренер Філ так, наче плювався склом, — якби я в останній грі задіяв тих дівчат.

— Тобто ви програли б, якби грали за правилами?

Патті, дочка тренера, пирхнула.

— Тобто вони — відстій.

— Так, Патті, годі вже. Виходь замість Аманди.

Дівчина побігла підтюпцем до столу секретаря змагань.

— Ваша дочка, — сказала Майя.

— До чого тут вона?

— Вона чіпляється до інших дівчат.

Тренер гидливо скривився.

— Це ваша Еліс вам сказала?

— Алекса, — виправила Майя. — Не вона.

Їй сказав Деніел.

Філ схилився так близько, що на неї війнуло запахом салату з тунця.

— Слухайте, солдате…

— Солдате?

— Ви ж солдат, так? Чи колишній солдат? — він вишкірився. — Ходять чутки, що ви сама не проти порушити правила, хіба ж ні?

Її пальці напружувалися й розслаблялися, напружувалися й розслаблялися.

— Як колишній солдат, — вів він далі, — ви маєте це зрозуміти, бо все дуже просто.

— І як?

Тренер Філ підтягнув свої шорти.

— Це, — махнув він на футбольне поле, — моє поле бою. Я генерал, вони — мої солдати. Ви ж не посадите тупого піхотинця за штурвал F-16 чи якоїсь іншої машини, так?

Майя справді відчувала, як поволі закипає кров у венах.

— Давайте прояснимо, — сказала вона, примудряючись все-таки зберігати рівний тон. — Ви прирівнюєте футбольний матч до війн в Афганістані та Іраку?

— А ви не бачите нічого спільного?

Напруження, розслаблення, напруження, розслаблення, напруження, розслаблення. Дихай рівно.

— Це спорт, — мовив тренер Філ, знову вказавши на поле, — серйозний спорт, конкуренція, і — так, це дещо схоже на війну. Я не даю цим дівчаткам розніжуватися. Це вже не п’ятий клас із цукерками та веселками. Це вже шостий. Реальний світ. Ви мене розумієте?

— Правила ліги викладені на сайті…

Він схилився ще ближче, так, що козирок бейсболки торкнувся її голови.

— Мені начхати на те, що там у них на сайті. Маєте претензії — подайте офіційну скаргу футбольній раді.

— Де ви — президент.

Тренер Філ широко посміхнувся.

— Маю тренувати своїх дівчаток. Па-па.

Він тріпонув пальцями на прощання й повільно розвернувся назад до поля.

— Краще вам не повертатися до мене спиною, — сказала Майя.

— І що ви зробите?

Не варто було. Вона це знала. Треба було просто залишити все, як є. Не потрібно було ускладнювати ситуацію для Алекси.

Напружити, відпустити, напружити…

Проте, поки ці піднесені думки вирували в голові Майї, її руки думали інакше. Вона блискавично зігнулася, ухопила його за шорти і, відчайдушно сподіваючись, що він не з голозадих командос, стягнула їх аж до щиколоток.

За короткий відтинок часу сталося таке.

Натовп голосно задихнувся. Тренер, убраний у тісні білі плавки, так само блискавично нагнувся, щоб повернути шорти на місце, однак заточився й гепнувся на землю.

Натовп зареготав.

Майя чекала.

Тренер Філ швидко відновив рівновагу. Він вистрибом підхопився, натягнув шорти й посунув на неї. Його обличчя червоніло від люті та сорому, наче ліхтар у кварталі розпусти.

— Ти, стерво…

Майя внутрішньо зібралась, однак не поворухнулася.

Тренер Філ здійняв кулак.

— Давай, — сказала Майя, — дай мені привід вирубити тебе.

Тренер зупинився, подивився Майї у вічі, щось там побачив і опустив руку.

— Ти того не варта.

«Годі», — майнуло в голові Майї.

Вона вже майже шкодувала про свій вчинок, про те, що показала племінниці поганий приклад, відповіла насильством на насильство. З-поміж усіх людей саме їй не варто було цього робити. Проте, коли Майя глянула на Алексу, очікуючи побачити її наляканою чи приниженою, натомість вона помітила на обличчі дівчинки слабку посмішку. Це не був усміх розплати чи задоволення від приниження тренера. Це говорило про дещо інше.

«Тепер вона знає», — подумала жінка.

Сама Майя про це дізналась у війську, але, звісно ж, до реального життя воно також стосується. Брати по зброї мають знати, що ти їх прикриваєш. Це перше правило, перший урок, це стоїть найвище. Якщо ворог іде за тобою, то він іде і за мною теж.

Можливо, Майя надто гостро відреагувала, а може, й ні, але, в будь-якому разі, тепер Алекса знала: що б не сталось, її тітка буде поруч, буде її захищати.

Деніел підійшов до неї, коли почався безлад, дивлячись, чим може допомогти. Він теж кивнув Майї. Він теж усе зрозумів.

Їхня мати померла. Їхній батько — п’яниця.

Але їх прикривала Майя.

Майя помітила хвіст.

Вона везла Деніела з Алексою додому, попередньо оглянувши територію, звичний, природний жест — продивитись усе довкола, вишукуючи, що не на своєму місці. І тоді вона побачила в дзеркалі заднього огляду червоний «Buick Verano».

Поки що машина не видавалася підозрілою. Вона проїхала лише милю, проте бачила це авто, коли виїжджала з місця паркування біля футбольного поля. Може, це нічого не означає. Шейн говорив про шосте відчуття в солдатів, це коли ти якимось чином просто знаєш. Маячня. Майя купилася на забобон, аж поки вони не отримали жахливе підтвердження його неправдивості.

— Тітко Майє?

Це була Алекса.

— Що таке, люба?

— Дякую тобі, що прийшла на гру.

— Було цікаво. Ти чудово грала.

— Ні, Патті має рацію. Я — відстій.

Деніел засміявся. Алекса теж.

— Припини це. Ти ж любиш футбол, так?

— Так, але це мій останній рік.

— Чому?

— Я надто погано граю, щоби потрапити до команди наступного року.

Майя похитала головою.

— Справа не в цьому.

— А?

— У спорті головне — веселощі й фізичне навантаження.

— Ти в це віриш? — спитала Алекса.

— Вірю.

— Тітко Майє?

— Так, Деніел?

— У великоднього кролика ти теж віриш?

Деніел та Алекса знову засміялися. Майя похитала головою й усміхнулася. Подивилася в дзеркало заднього огляду.

Червоний «Buick Verano» досі їхав за ними.

Вона припустила, чи це часом не тренер Філ зі спробою другого раунду. Колір машини збігався, але ж ні, цей здоровань радше керував би розкішним спортивним авто в стилі «заздрощі до пеніса», або ж «Hummer», або щось подобне.

Коли вона під’їхала до будинку Клер (навіть після того, як минуло стільки часу від її вбивства, Майя сприймала його як дім своєї сестри), червоний «Buick» без жодної затримки проїхав повз них. То, може, це й не хвіст. Мабуть, просто ще одна родина з футбольного матчу живе неподалік. У цьому є певний сенс.

Майя пригадала, як Клер уперше показувала їм з Ейлін цей будинок. Зараз він мав схожий вигляд — трав’яні зарості, потріскана фарба, потріскані доріжки, зів’ялі квіти.

— То що скажеш про нього? — запитала її Клер тоді.

— Це смітник.

Сестра всміхнулася.

— Саме так, дякую. Ти ще побачиш.

Майя не мала креативності для таких речей. Не бачила потенціалу. А от Клер — навпаки. Вона це відчувала. Невдовзі під час наближення до цього будинку на думку спадали два слова — «радість» і «затишок». Зрештою місце прибрало рис дитячого малюнка олівцями, де завжди сяє сонце, а квіти вищі за двері.

Тепер усе це пішло в небуття.

Едді зустрів їх біля входу. Він теж став схожим на будинок: до смерті Клер — один, після неї — інший, сірий якийсь та вицвілий.

— Як матч? — спитав він дочку.

— Ми програли, — сказала Алекса.

— Мені дуже прикро.

Дівчинка поцілувала батька в щоку, і вони з Деніелом квапливо зайшли всередину. Едді виглядав насторожено, однак відступив убік і пропустив своячку. Він був у червоній фланелевій сорочці та джинсах, і на Майю знову пахнув різкий запах ополіскувача.

— Я міг би їх забрати, — проговорив він, наче захищаючись.

— Ні, — відповіла Майя. — Не міг би.

— Я не про це… Я випив уже після того, як дізнався, що ти заїдеш за ними.

Вона промовчала. Коробки і досі поскладані в кутку. Речі Клер. Едді дотепер не переніс їх у підвал чи гараж. Вони просто стояли у вітальні, наче скарб божевільного.

— Я серйозно, — сказав Едді. — Я не п’ю за кермом.

— Ти просто принц, Едді.

— Яка зверхність.

— Та не дуже.

— Майє?

— Що?

Його підборіддя та праву щоку й надалі вкривали пучки щетини, пропущені під час гоління. Клер помітила б їх, сказала б йому й переконалася б, що він не вийде з дому таким неохайним.

Голос прозвучав м’яко:

— Я не пив, коли вона була жива.

Майя не знала, що відповісти, тому промовчала.

— Тобто іноді міг трохи випити, але…

— Я знаю, що ти мав на увазі, — перебила його Майя. — Мені все одно краще вже піти. Подбай про них.

— Мені телефонували з міської футбольної асоціації.

— Зрозуміло.

— Схоже, ти сьогодні влаштувала їм сцену.

Майя знизала плечима.

— Я просто обговорила з тренером правила гри.

— Яке ти мала право?

— Твій син, Едді. Він подзвонив і попросив допомогти твоїй дочці.

— То ти думаєш, що допомогла їй?

Майя не відповіла.

— Думаєш, таке мудило, як Філ, про це забуде? Думаєш, не знайде способу помститись Алексі?

— Краще б йому цього не робити.

— А то що? — гаркнув Едді. — Ти знову з’ясуєш із ним стосунки?

— Так, Едді. Якщо виникне потреба. Я заступатимусь за неї доти, доки вона не зможе захиститися самостійно.

— Стягуючи з тренера штани?

— Роблячи все необхідне.

— Ти себе чуєш?

— Чітко та ясно. Я сказала, що заступатимусь за неї. Знаєш чому? Бо більше нема кому.

Едді відсахнувся, наче вона його вдарила.

— Забирайся з мого дому.

— Добре, — Майя попрямувала до дверей, зупинилася, розвернулася до нього. — Твій дім, до речі, схожий на вбиральню. Виправ це якось.

— Я сказав — забирайся. І, можливо, тобі не варто певний час сюди приходити.

Вона зупинилась.

— Перепрошую?

— Я не хочу, щоб ти вешталася біля моїх дітей.

— Твоїх?.. — Майя підійшла ближче до нього. — Не хочеш пояснити?

Лють, яка шаленіла в його очах, схоже, розвіялась. Едді ковтнув слину, відвів очі й проказав:

— Ти не розумієш.

— Чого не розумію?

— Саме ти воювала за нас, аби інших не спіткала така участь. Завдяки тобі ми почувались у безпеці, колись.

— Колись?

— Так.

— Я не розумію, — сказала вона.

Він нарешті зустрівся з нею поглядом.

— За тобою йде смерть, Майє.

Вона просто стояла там. Десь увімкнули телевізор. До них долинули приглушені оплески.

Едді роздивлявся свої пальці.

— Війна. Клер. Тепер Джо.

— Ти мене звинувачуєш?

Він відкрив рота, закрив його, спробував знову.

— Мабуть, не знаю, мабуть, смерть знайшла тебе в якійсь дірі в пустелі. А можливо, вона завжди була в тобі і ти якимось чином випустила її чи вона супроводжувала тебе додому.

— Це якась маячня, Едді.

— Може, і ні. Чорт, мені подобався Джо. Він був хорошою людиною. А тепер і його не стало, — Едді підвів до неї очі. — Я не хочу, щоб хтось із тих, кого я люблю, був наступним.

— Ти ж знаєш, я б нікому не дозволила нашкодити Деніелу чи Алексі.

— Гадаєш, ти настільки могутня, Майє?

Вона не відповіла.

— Ти б нікому не дозволила зашкодити Клер чи Джо. Що про це скажеш?

Напруження, розслаблення.

— Ти верзеш казна-що, Едді.

— Забирайся з мого дому. Забирайся й більше не приходь.

Розділ 4

Тиждень по тому червоний «Buick Verano» повернувся.

Майя йшла додому після затяжного дня навчальних польотів. Вона втомилась і зголодніла, і все, чого їй хотілось, — прийти додому й відпустити Ізабеллу. Але кляте червоне авто нагадало про себе.

Як їй краще повестись?

Щойно вона почала перебирати можливі варіанти, «Buick» знову звернув. Ще один збіг, чи водій зрозумів, що вона просто їхала додому? Майя готова була схилитися до другого варіанта.

Коли вона під’їхала, біля дому чекав зі своїм пікапом брат Ізабелли, Гектор. Він зазвичай підвозив няньку додому, коли закінчував працювати в саду.

— Вітаю, місіс Буркетт.

— Привіт, Гекторе.

— Я щойно закінчив із клумбами, — він застібнув до самої шиї свою толстовку з капюшоном — незвичний вибір для такої погоди. — Вам подобається?

— Чудово виглядає. Можна попросити тебе про одну послугу?

— Звісно.

— Будинку моєї сестри не завадить вправна рука. Якщо я тобі заплачу, зможеш підстригти там траву й трохи прибрати?

Схоже, ця ідея збентежила Гектора. Їхня родина працювала виключно на Буркеттів. Вони платили їм зарплатню.

— Я спочатку запитаю Джудіт, — сказала Майя.

— Тоді, звісно, я залюбки.

Майя прямувала до будинку, коли дзеленькнув її телефон. Прийшло повідомлення від Алекси.

Футбол у п’ятницю. Ти прийдеш?

Майя вигадувала різні причини, щоб не заходити до них після інциденту з тренером Філом минулого тижня. Попри її знання, що він був винним, слова Едді переслідували Майю. Вона знала, що він виглядав нелогічно з цією абракадаброю про «смерть переслідує тебе». Та, можливо, батько і мав право бути нелогічним, коли йшлося про його власних дітей, принаймні деякий час.

Багато років тому, коли народився Деніел, Клер та Едді зробили Майю спочатку опікуном Деніела, а потім і обох дітей на той малоймовірний випадок, якщо з обома батьками щось станеться. Але навіть тоді, коли Клер і гадки не мала, наскільки погано все складеться, вона відвела Майю вбік і сказала:

— Якщо біда трапиться тільки зі мною, Едді не впорається.

— Чому ти так говориш?

— Він хороша людина. Але слабкий. Не кидай його, що б там не було.

Вона не мусила додавати «пообіцяй» чи щось подібне. Клер знала. Майя знала. Майя серйозно сприйняла відповідальність і побоювання сестри, і в той час, коли вона могла якийсь період підкорятися забаганкам Едді, навіть він розумів, що це не назавжди.

Майя відповіла на смс:

Чорт, не можу. На роботі завал. Побачимося згодом? ХО[9]

Дорогою до задніх дверей їй пригадався той день у таборі Арифджан у Кувейті. Коли подзвонив телефон, на базі був полудень, удома ж — п’ята ранку.

— Це я, — хрипко промовив Джо. — У мене погані новини.

У ту коротку мить затишшя перед знищенням її світу їй подумалось: дивно бути, так би мовити, з іншого боку. Зазвичай такі страшні дзвінки йшли в іншому напрямку, виходили з Близького Сходу й мандрували на захід, до Сполучених Штатів. Звісно ж, вона ніколи не телефонувала сама, існував протокол. Спеціальний «офіцер з похоронок» — так, була така посада — повідомляв родині особисто. Непроста робота. Ніхто не йшов на неї добровільно — лише, як то кажуть, «добровільно-примусово». Офіцер з похоронок надягав свою форму, сідав у авто зі священиком, стукав у ваші двері та напам’ять зачитував повідомлення про смерть.

— Що сталось? — запитала вона тоді Джо.

Тиша. Найгірша тиша в її житті.

— Джо?

— Клер, — сказав він, і Майя відчула, як щось усередині розлітається на друзки.

Вона ввійшла через чорний хід.

Лілі сиділа на канапі й малювала зеленим олівцем. Дівчинка навіть не підвела очей, коли увійшла її мати, але це було нормально. Лілі була навдивовижу зосередженою дитиною. Зараз уся її увага приділялася малюванню. Ізабелла повільно підвелась, наче боялася розбудити дівчинку, і перетнула кімнату.

— Дякую, що лишилася допізна, — сказала Майя.

— Мені не важко.

Лілі подивилася на них і всміхнулася. Вони обидві відповіли їй посмішками.

— Як вона сьогодні?

— Просто сонечко, — Ізабелла подивилась на Лілі з якимось відчаєм. — Вона навіть не уявляє собі яке.

Ізабелла так говорила, чи приблизно так, щодня.

— Побачимось уранці, — сказала Майя.

— Так, місіс Буркетт.

Присівши поряд із дочкою, Майя почула, як від’їхало авто Гектора. Вона дивилася на фото, що змінювалися на цифровій фоторамці / прихованій камері, усвідомлюючи, що все, що вона робить, записується. Вона чи не щодня перевіряла записи, щоб переконатися, що Ізабелла не… А що саме «не»? Як би там не було, зазвичай відео не містили прецедентів. Майя ніколи не дивилась, як сама бавиться з дитиною. Дивно себе відчувала. Зрештою, тримати приховану камеру в кімнаті теж дивно, наче від цього мала змінитися поведінка. Чи камера до певної міри не диктувала, як Майї обходитися з Лілі? Так, цілком можливо.

— Що ти малюєш? — спитала Майя.

— А ти не бачиш?

Найбільше це нагадувало хвилясті лінії.

— Ні.

Лілі ображено подивилася на неї. Майя знизала плечима.

— То, може, скажеш?

— Там дві корови та гусінь.

— Корова зелена?

— Це гусінь.

На щастя, Майї зателефонували. Вона глянула на екран — Шейн.

— Як тримаєшся? — запитав він.

— Добре.

Тиша. Минуло три секунди, і чоловік знову заговорив.

— Мене пре ця незручна тиша, — сказав він. — А тебе?

— Дуже круто. То що сталося?

Вони надто близькі для всіх цих «як тримаєшся». Такі речі просто не вклинювалися до їхніх стосунків.

— Нам треба поговорити, — промовив Шейн.

— То говори.

— Я заїду до тебе. Їсти хочеш?

— Не дуже.

— Можу захопити величеньку піцу з куркою в «Найкраще з усього».

— То поквапся, чорт забирай.

Майя повісила слухавку. В їдальні в таборі Арифджан чи не за щораз можна було взяти собі піцу, однак соус смакував, як закислий кетчуп, а тісто мало консистенцію зубної пасти. Відколи вона повернулася додому, то їла піцу лише з тонкою скоринкою, яку ніде не готували краще, ніж у «Найкраще з усього».

Коли Шейн приїхав, вони втрьох сіли на кухні й жадібно з’їли піцу. Лілі любила Шейна. Діти взагалі любили Шейна. Це з дорослими в нього не складалося. Було в ньому щось бентежне, стоїцизм, відразливий для більшості людей з їхньою потребою штучних посмішок та прикидання. Шейн терпіти не міг дрібні балачки чи надмір брехні сучасного суспільства.

Коли вони доїли піцу, Лілі наполягла, щоб Шейн укладав її спати, а не Майя.

Шейн надувся.

— Читати тобі — це так нудно.

Лілі вибухнула сміхом, ухопила його за руку й потягла до сходів.

— Ні, благаю! — заридав Шейн, падаючи на землю.

Лілі засміялася ще гучніше й потягла Шейна далі. Він постійно протестував. Лілі знадобилося десять хвилин, щоб дотягти його до сходів.

Нагорі, у спальні, Шейн прочитав їй казку й Лілі відключилася так хутко, що Майя запитала себе, чи не підсипав він часом їй «Ембієну».[10]

— Це було швидко, — промовила, коли Шейн спустився до неї.

— Такий був план.

— Який саме?

— Щоб вона затягнула мене нагору — це її втомило.

— Кмітливо.

— Ще б пак!

Вони взяли з холодильника по холодному пиву й вийшли на задній двір. Настала ніч. Повітря стало вологим й обважніло, але, пройшовши пекло пустелі, маючи на спині сорок фунтів[11] обладнання, до спеки повністю байдужієш.

— Гарна ніч, — сказав Шейн.

Вони сіли біля басейну, почали пити. Між ними ніби прірва якась пролягла, і Майї це не подобалось.

— Припини, — сказала вона.

— Що припинити?

— Ти поводишся зі мною, наче…

— Наче?

— Наче з удовою. Годі вже.

Шейн кивнув.

— Гаразд, винен, визнаю.

— То про що ти хотів поговорити? — спитала вона.

Він ковтнув пива.

— Може, це й нічого.

— Але?

— Є чутки з розвідки, — Шейн і досі служив, очолював місцевий відділ військової поліції. — Здається, Корі Рудзинські повернувся до Сполучених Штатів.

Він чекав на її реакцію. Майя повільно зробила великий ковток пива й промовчала.

— Ми думаємо, що він перетнув канадський кордон два тижні тому.

— На нього є ордер?

— З юридичної точки зору — ні.

Корі Рудзинські був засновником «Дзвону Корі», вебсайту, де шукачі правди могли безпечно публікувати конфіденційну інформацію. Головна ідея полягала у викритті незаконної діяльності уряду та великого бізнесу. Пам’ятаєте історію про південноамериканського урядовця, який брав відкати в нафтових компаній? Інформація з «Дзвону Корі». Справу про корупцію в поліції з расистськими імейлами? «Дзвін Корі». Насильство над ув’язненими в Айдахо, прихована ядерна аварія в Азії, спецслужби наймають дівчат із ескорту? «Дзвін Корі».

І, звісно, загибель цивільних через надмірний ентузіазм жінки за штурвалом армійського гелікоптера?

Так, ви зрозуміли.

Усі ці «сенсації» розкрилися завдяки анонімним шукачам правди Корі.

— Майє?

— Він мені більше не зашкодить.

Шейн схилив голову.

— Що?

— Нічого.

— Він мені не зашкодить, — сказала Майя. — Він уже оприлюднив ту плівку.

— Не повністю.

Вона сьорбнула пиво.

— Мені байдуже, Шейне.

Він відкинувся на спинку.

— Гаразд, — а далі: — Як ти думаєш, чому він цього не зробив?

— Чого саме?

— Не опублікував запис.

Це питання лякало її більше, ніж Шейн узагалі міг припустити.

— Він шукає правди, — промовив Шейн. — То чому не зробив її публічною?

— Не знаю.

Шейн мав нашорошений вигляд. Майя добре його знала.

— Можу припустити, що в тебе є теорія? — сказала вона.

— Так, є.

— То давай послухаємо.

— Корі зберігав запис до слушного моменту, — сказав Шейн.

Майя спохмурніла.

— Спочатку він отримав неабиякий розголос після першої публікації. Потім, коли йому потрібна буде нова слава, він випустить решту.

Вона похитала головою.

— Він акула, — сказав Шейн. — Акулу постійно треба годувати.

— Тобто?

— Щоб його операція вдалася, Корі Рудзинські повинен не лише розгромити тих, у чию продажність він вірить, але й зробити це так, щоб досягти максимального розголосу.

— Шейне?

— Так.

— Мені й справді начхати. Я вже не військова. Я навіть (зітхання) тепер удова. Нехай робить якнайгірше.

Їй було цікаво, чи купиться Шейн на цю браваду. Та, зрештою, він не знав усієї правди, так?

— От і прекрасно, — Шейн допив своє пиво. — То ти розповіси мені, що тут насправді відбувається?

— Ти про що?

— Я провів для тебе цей тест, не задаючи запитань.

Вона кивнула.

— Дякую.

— Я тут не заради подяк, ти ж знаєш.

Вона знала.

— Це означало порушити клятву. Це, якщо вже казати зовсім відверто, протизаконно. Ти ж у курсі, так?

— Облиш, Шейне.

— Ти знала, що Джо загрожувала небезпека?

— Шейне…

— Чи справжньою мішенню була ти сама?

Майя на мить заплющила очі. Навколо неї вирували звуки.

— Майє?

Вона розплющила очі й повільно повернулася до нього.

— Ти мені довіряєш?

— Не ображай мене. Ти врятувала мені життя. Ти найкращий, найхоробріший солдат, якого я знаю.

Майя похитала головою.

— Найкращі й найхоробріші повертаються додому в трунах.

— Ні, Майє, неправда. Вони заплатили найвищу ціну, це так. Їм переважно найбільше не пощастило. Ми обоє це знаємо. Вони просто опинились у поганому місці в поганий час.

І це було саме так. Не те, щоб компетентніші вояки мали більше шансів на виживання. Справа була швидше у випадку. Війна ніколи не обирає собі жертв за їхніми чеснотами.

Голос Шейна в темряві звучав м'яко.

— Ти самотужки спробуєш розібратися з усім, так?

Майя не відповіла.

— Ти сама знайдеш убивць Джо.

Це було не питання. Тиша на мить зависла між ними, як волога в повітрі.

— Я тут, якщо тобі потрібна допомога. Ти ж знаєш, так?

— Знаю, — і потім додала: — Ти довіряєш мені, Шейне?

— Своє життя довірю.

— Тоді облиш це.

Шейн допив пиво й пішов до дверей.

— Мені потрібна ще одна річ, — сказала Майя.

Вона передала йому папірець.

— Що це?

— Номерний знак на червоному «Buick Verano». Я маю знати, кому належить це авто.

Шейн скривився.

— Я не ображатиму жодного з нас запитанням, навіщо це тобі, — сказав він. — Але це буде остання послуга.

Він по-батьківськи поцілував її у маківку й пішов.

Майя подивилась на свою сплячу дочку. Тоді попленталася коридором до спортивного залу, обладнаного надсучасними тренажерами, збудованого Джо ще тоді, коли вони сюди перебралися. Спершу попрацювала з легкою вагою — упор присівши, з лавки, згинання, а тоді встала на бігову доріжку. Цей будинок завжди видавався їй надто великим, надто модним. Її родина аж ніяк не була бідною, однак таке багатство їй не пасувало. Майя не відчувала тут затишку, ніколи, але так жили Буркетти. Ніхто насправді не покидав території родини — їхнє об’єднання тільки розширювалося.

Вона добряче потренувалася — від спорту їй завжди кращало. Коли закінчила, повісила рушник на шию й ухопила холодний «Bud».[12] Притиснула пляшку до чола. Холодно й приємно.

Майя посунула мишку, розбудила комп’ютер і поринула в Інтернет. Набрала адресу сайту «Дзвону Корі» й почекала, доки він завантажиться. Інші подібні сайти, типу «Wiki Leaks», мали серйозний дизайн — шаблонний, монохромний, інформативний. Корі просунувся значно далі в справі візуальної стимуляції. Гасло, написане різними шрифтами вгорі сайту, було простим і крикливим: «Ми Даємо Вам Дзвін, Але Бити У Нього Вам».

Це був цілий феєрверк кольорів. З іконками відео. Поки сайти-конкуренти применшували будь-які гіперболи, Корі вдавався до найгучніших та найдешевших слів-наживок: «Краща Десятка Способів, Якими Уряд Вас Контролює — Номер Сім Просто Зведе Вас Із Розуму!», «Волл-Стрит Ганяється За Вашою Капустою… І Ви Не Повірите, Що Стається Потім», «Думаєте, Копи Тут Для Того, Щоб Вас Захищати? Подумайте Ще Раз», «Ми Вбиваємо Цивільних. Чому Чотиризіркові Генерали Нас Ненавидять», «Двадцять Ознак Того, Що Ваш Банк Вас Грабує», «Найзаможніші Люди Світу Не Платять Податки — Як Вам Теж їх Не Платити», «На Якого Диктатора Ви Схожі? Пройдіть Тест».

Майя зайшла до архіву й знайшла старе відео. Вона не мала певності, чому вирішила дістати його саме з сайту Корі — на YouTube висіли десятки варіантів. Запросто можна було піти туди, але взяти його саме з першоджерела чомусь здавалося правильним.

Хтось злив Корі Рудзинські те, що починалось як рятувальна місія. Чотирьох солдатів, трьох із яких Майя знала й любила, убили із засідки в Аль-Каїмі, неподалік від кордону Іраку та Сирії. Двоє були ще живі, однак затиснуті ворожим вогнем. Чорний позашляховик рухався до них. Майя та Шейн мчали на повній швидкості в легкому воєнному гелікоптері «Boeing МН-6 Little Bird» і почули нажахані крики про допомогу від тих двох, які вижили. Вони мали такі юні, такі до біса юні голоси, і Майя знала, що четверо мертвих звучали б так само.

Коли ціль уже потрапила в поле зору, вони чекали підтвердження, але ж тоді, коли всі вважали військове знаряддя непогрішимим, радіосигнал від Об’єднаного Командування спеціальними операціями в Аль Асаді постійно переривався. А от сигнал від двох вояків, які благали про допомогу, — ні. Майя з Шейном чекали. Обоє лаялись по радіо, вимагаючи відповіді від командування, аж тоді почули крик солдатів.

Саме тоді МН-6 Майї зняв чорний позашляховик ракетою «AGM-114 Hellfire Missile». Автівка злетіла в повітря. Піхота рушила вперед і врятувала вояків. Обоє були поранені, але ж обоє вижили.

Тоді все здавалося правильним.

Задзвонив мобільний Майї. Вона мерщій закрила браузер, наче хтось спіймав її за порнографією. На екрані висвічувалося «ФЕРНВУД». Родинний маєток Буркеттів.

— Алло?

— Майє, це Джудіт.

Мати Джо. Її син помер більше тижня тому, однак в її голосі і досі звучала важкість, наче кожне слово — це болісне і важке завдання.

— О, привіт, Джудіт.

— Хотіла дізнатись, як там ви з Лілі.

— Спасибі за турботу. Так добре, наскільки це можливо.

— Рада це чути, — сказала Джудіт. — Ще я хочу нагадати, що завтра Гізер Гавел читатиме заповіт Джо у Фернвудській Бібліотеці рівно о дев’ятій ранку.

Багатії навіть свої кімнати називали.

— Дякую, я прийду.

— Може, відправити за тобою машину?

— Ні, впораюсь.

— Чому б тобі не привезти Лілі? Ми будемо раді з нею побачитися.

— Подивимось, як піде, гаразд?

— Звісно. Я… Я справді за нею скучила. Вона така схожа на… Що ж, завтра побачимося.

Джудіт зуміла втримати сльози, аж поки не поклала слухавку.

Майя трохи посиділа біля телефона. Може, і варто взяти завтра Лілі з собою. Ізабеллу теж. Це нагадало їй, що вартувало би переглянути записи з прихованої камери. Майя їх уже два дні не дивилася, але, знову ж таки, що з того? Вона втомилась, а це могло зачекати до ранку.

Вона прийняла душ. У спальні стояло велике крісло — крісло Джо, жінка влаштувалася в ньому й розгорнула книжку. То була нова біографія братів Райт. Спробувала зосередитися на ній, але не вийшло.

Корі Рудзинські повернувся до Штатів. Чи це збіг?

«Ти самотужки спробуєш розібратися з усім, так?»

Майя відчула наближення тривоги. Згорнула книжку й швидко ковзнула до ліжка. Вимкнула світло й чекала.

Спочатку піт, потім видіння, але завжди найбільше турбували звуки. Звуки. Невтомний галас, постійна какофонія гелікоптерних моторів, статика на радіо, постріли — і, звісно ж, людські звуки, сміх, жарти, паніка, крики.

Майя натягнула подушку на вуха, але стало ще гірше. Ці звуки не просто оточували її. Не просто відлунювали та реверберували. Вони розривали їй голову. Продиралися крізь тканини мозку, руйнували сни, думки та бажання, наче гаряча шрапнель.

Вона стримала крик. Ніч буде погана. Їй знадобиться допомога.

Майя відчинила шухляду нічного столика, дістала пляшечку й проковтнула дві пігулки «Клонопіну».

Ліки не змусили звуки зникнути, та за деякий час приглушили, нарешті галас настільки стих, що вона змогла заснути.

Розділ 5

Перша думка Майї, коли вона прокинулася: подивитися відео з прихованої камери.

Майя завжди прокидалася чітко о 4:58 ранку. Хтось казав, що в неї всередині внутрішній будильник, але якщо це й він, то налаштувати його можна було тільки на 4:58, а вимкнути — взагалі неможливо, навіть у ті ночі, коли вона пізно лягала й страшенно хотіла поспати бодай ще кілька хвилин. І коли намагалася «поставити» внутрішній будильник раніше чи пізніше, він усе одно перемикався на параметри за замовчуванням: 4:58 ранку.

Це почалося під час муштри. Її інструктор зі стройової підготовки будив усіх о п’ятій рівно, і поки інші новобранці стогнали й мучилися, Майя вже дві хвилини не спала й була готова до неминучого й найчастіше неприємного візиту сержанта.

Відколи Майя заснула (тобто відключилась) минулої ночі, вона спала добре. Доволі дивно, що ті демони, якими жінка була одержима, рідко приходили до неї уві сні — жодних кошмарів, перекручених простирадл, пробуджень в холодному поту. Майя ніколи не пам’ятала снів. Це могло означати, що вона спала спокійно, або ж її підсвідомість милосердно дозволяла їй їх забути, що б не відбувалось у тих снах.

Вона взяла резинку з нічного столика й зав’язала волосся у хвіст. Джо любив цю зачіску. «Люблю риси твого обличчя, — казав він. — Хочу бачити його якомога більше». Він любив гратися з цим хвостом і навіть в окремих випадках ніжно тягнути за нього, але це була зовсім інша справа.

Її обличчя спалахнуло від цих спогадів.

Вона перевірила повідомлення на телефоні — нічого важливого. Звісила ноги з ліжка, встала, пішла коридором. Лілі досі спала. І не дивно, якщо говорити про генетичний внутрішній будильник, Лілі подібна на батька: спи, доки не буде вкрай необхідно вставати.

Надворі ще темно. На кухні пахло випічкою — вочевидь, Ізабеллина робота. Майя не готувала, не пекла й не мала жодного стосунку до кулінарії, якщо тільки не мусила. Чимало її друзів приділяли готуванню багато часу, і Майю це дивувало, бо ж протягом поколінь, правду кажучи, фактично впродовж усього існування людства, це вважалося вкрай нудним обов’язком, якого всі намагались уникнути. У підручниках історії нечасто читаєш про монархів, чи лордів, чи тих, хто хоч якось належав до еліти, і водночас любив проводити час на кухні. Їсти? Звісно. Вишукано повечеряти з вином? Авжеж. Але готувати їжу? Це лакейська справа, якою годиться займатись лише слугам.

Майя роздумувала, чи не приготувати собі омлет з беконом, але ідея залити молоком холодні пластівці виявилася привабливішою. Вона сиділа за столом і намагалася не думати про читання заповіту Джо. Ніяких сюрпризів не передбачалося. Майя підписала шлюбну угоду (Джо: «Це родинна традиція — якщо хтось з Буркеттів не підпише таку, його позбавлять спадку»), і одразу ж після народження Лілі Джо вирішив, що у випадку його смерті всі заощадження підуть у трастовий фонд для доньки. Майю це цілком задовольняло.

У шафі пластівців не було. От лайно! Ізабелла скаржилася на те, що в них забагато цукру, але невже вона дійшла до того, щоб їх викинути? Майя попрямувала до холодильника, але зупинилась.

Ізабелла.

Камера.

Вона прокинулася з думкою про неї, і це виглядало дивно. Звісно, вона постійно перевіряла її, та не щодня. Це ніколи не видавалося чимось нагальним. Там ніколи нічого сумнівного не відбувалося. Зазвичай Майя продивлялася запис швидкою перемоткою. Ізабелла на ньому завжди сяяла й виглядала щасливою — від цього ставало трохи ніяково, бо це не був її звичний стан. Так, біля Лілі Ізабелла світлішала обличчям, але переважно це обличчя скидалося на тотемний стовп — за посмішками краще звертатись не до неї.

Однак на записах із прихованої камери вона завжди посміхалася. Постійно була ідеальною нянькою — але ж погодьтесь, нікому так не вдається. Нікому. В усіх бувають погані моменти, правда ж?

Могла Ізабелла знати, що її знімає камера?

Лептоп Майї та читач SD-карток, який їй дала Ейлін, лежали в наплічнику. Вона доволі довго ходила зі своїм армійським рюкзаком — бежевий нейлон, чимало кишень, — але такі ж багато військових фетишистів замовляли онлайн, і це видавалося надто показушним. Джо купив їй кевларовий наплічник для лептопа фірми «Тиглі». Майї здавалося, що він забагато коштує, аж поки вона не побачила, скільки фанатів стилю мілітарі в Інтернеті платять за військові рюкзаки.

Вона взяла фоторамку, натиснула збоку кнопку, вийняла картку. Припустимо, Ізабелла все зрозуміла. Почати з того — хіба це так складно? Не зовсім. Якщо ти достатньо уважний, — як Ізабелла, — тобі може стати цікаво, чому роботодавець раптом купує нову рамку. Якщо ти достатньо уважний, — знову ж таки, як Ізабелла, — тобі може стати цікаво, чому ця рамка вперше з’являється на полиці наступного дня після того, як роботодавець поховала свого вбитого чоловіка.

Або, навіть якщо ти достатньо уважний, може і не стати. Хтозна?

Майя вставила картку в прилад і під’єднала його до USB-порту. Чому її це все настільки тривожить? Якщо підозри виправдаються, якщо Ізабелла зрозуміла, що в новій рамці більше, ніж просто колекція родинних фото, тоді, звісно ж, Майя побачить лише найкращу поведінку з її боку. Вона не настільки тупа, щоби зробити щось підозріле. Весь сенс цієї камери в тому, що вона прихована. Якщо няня про неї знає, то це починання стає щонайменш сумнівним.

Вона натиснула кнопку «грати». Відео записувалося з детектором руху, тож почалося з того, що увійшла Ізабелла з кавою — звісно ж, у горнятку із захисною кришкою. У гарячої рідини не повинно бути жодних шансів потрапити на дитячу шкіру. Ізабелла підібрала з підлоги плюшевого жирафа Лілі й повернулася на кухню, а отже, вийшла з кадру.

— Мам…

Камера не записувала звук, тож Майя розвернулась і глянула на дочку, яка стояла на сходах. Тілом розлилося знайоме тепло. Вона могла цинічно ставитися до всього, що становило переважну частину процесу батьківства, але, коли дивишся на свою дитину і решта світу наче віддаляється, все, крім цього личка, перетворюється на декорацію для нього, стає далеким тлом — це почуття Майя цілком розуміла.

— Привіт, кицюню.

Майя десь читала, що словниковий запас дворічної дитини в середньому становить п’ятдесят слів. Це скидалося на правду. І слово ще посідало в списку малюка дуже важливе місце. Майя поквапилася нагору, перехилилася через захисну сітку й узяла Лілі на руки. Дівчинка міцно стискала одну з великих і незнищенних картонних книжечок, а саме: скорочену версію класичної «Одна риба, дві риби, червона риба, синя риба» доктора Зюсса.[13] Останнім часом вона тягала цю книжку з собою всюди, так, як деякі діти тягають іграшкових ведмедиків. Книга замість набитої ватою тварини — це безмірно тішило Майю.

— Хочеш, щоб мама тобі почитала?

Лілі кивнула.

Майя знесла її вниз і посадила за столом на кухні. Відео досі грало. Майя твердо засвоїла одне: малеча любить повторення. Вони ще не надто готові до нового. Лілі мала цілу колекцію картонних книжечок. Майї подобалося, як велась оповідь у книжках Ф. Д. Істмена[14] на зразок «Ти моя мама?» чи «Риба без води», в обох були і страшні моменти, і закручені кінцівки. Лілі їх слухала (краще яка-небудь книжка, ніж ніякої), але вона завжди поверталася до віршиків та малюнків доктора Зюсса, і, справді, хто б міг її в цьому звинуватити?

Майя глянула на монітор, де відтворювалося відео з прихованої камери. На екрані Лілі з Ізабеллою сиділи на дивані. Ізабелла годувала Лілі крекером «Золота рибка», по одній штучці, наче давала смаколики цирковому тюленю. Майя вирішила скористатись ідеєю, взяла трохи крекерів з коробки й насипала на стіл. Лілі почала їсти їх по одній.

— Хочеш чогось іще?

Лілі похитала головою і вказала на книгу.

— Читай.

— Не «читай», а скажи: «Матусю, почитай, будь ласка…»

Майя зупинилась. Годі. Узяла книгу, розгорнула на першій сторінці, почала з однієї риби, двох риб, перегорнула сторінку. Вона саме дійшла до товстої риби в жовтому капелюсі, коли дещо на моніторі привернуло її увагу.

Майя перестала читати.

— Ще, — вимагала Лілі.

Майя схилилася до екрану.

Камера ввімкнулася знову, але щось затуляло зображення. Але ж як? Майя подумала, що це спина Ізабелли. Нянька могла стати просто перед рамкою, саме тому Майя нічого не бачила.

Ні.

Ізабелла не настільки висока. Так, вона могла затулити камеру головою, але спиною? Ніяк. До того ж видно колір. Учора Ізабелла була в червоній блузі, а ця сорочка — зелена.

Колір лісової зелені.

— Мамо?

— Хвилинку, люба.

Хто б це не був, він відійшов від рамки й перестав затуляти огляд. Тепер Майя бачила канапу. Лілі сиділа на ній сама. Тримала в руках саме цю книгу, гортала сторінки, вдавала, ніби читає.

Майя чекала.

Ліворуч, з боку кухні, хтось з’явився. Не Ізабелла.

Це був чоловік.

Принаймні здавалося, що це чоловік. Він досі стояв близько до камери, під таким кутом, що обличчя не було видно. На мить Майя подумала, що це Гектор; може, зробив перерву, зайшов випити води, чи щось таке… але Гектор був одягнений у робочий комбінезон і толстовку. А на цьому були сині джинси й зелена…

…зелена лісова…

сорочка…

На екрані Лілі підвела голову до «можливо-чоловіка». Коли вона широко йому всміхнулась, Майя відчула, як кам’яніє в грудях серце. Її дочка не любила незнайомців. Тож хто б це не був, хто б не носив цю знайому зелену сорочку…

Чоловік підійшов до канапи. Тепер він стояв спиною до камери, затуляючи дівчинку від Майї. Вона відчула укол паніки, спершу нахилилася праворуч, потім ліворуч, наче можливо оминути поглядом того чоловіка й переконатися, що Лілі й досі там, на канапі, разом із книжкою доктора Зюсса. Здавалося, їй загрожує небезпека, принаймні поки Майя не бачить її і не наглядає за нею. Звісно ж, Майя усвідомлювала, що це маячня. Вона переглядала те, що вже відбулося, а не пряму трансляцію, і її дочка, власне, сиділа поряд, здорова й виглядала щасливою, принаймні до того моменту, коли її матуся замовкла й почала витріщатися в екран комп’ютера.

— Мамо?

— Хвилинку, сонечку, гаразд?

Чоловік у знайомих синіх джинсах та сорочці кольору «зелений лісовий» — саме так він завжди про неї говорив, не зелена, не темно-зелена, не яскраво-зелена, а кольору «зелений лісовий» — вочевидь, не зашкодив її доньці, не викрав, нічого такого, тож тривога, відчута Майєю, видавалася непроханою і значно перебільшеною.

Чоловік на екрані відійшов убік.

Майя знову бачила Лілі. Їй здавалося, що страх повинен зникнути. Але все полетіло шкереберть. Чоловік розвернувся й сів на канапу поряд з Лілі. Подивився в камеру й посміхнувся.

Майя змогла не закричати.

Напруження, розслаблення, напруження…

Майя завжди зберігала холоднокровність у бою, завжди знаходила в собі щось таке, що допомагало пульсу залишатися рівним і не давало вибухам адреналіну паралізувати її, і тепер вона намагалася знайти цю рівновагу. Знайоме вбрання, сині джинси, особливо зелена сорочка — все це підводило її до можливості (тобто «неможливості») того, що постало зараз перед її очима. І вона не закричала. Не застогнала.

Натомість раптова скам’янілість поширилася грудьми й заважала дихати. Венами потік холод. Губи ледь помітно затремтіли.

Майя дивилась, як на комп’ютерному моніторі Лілі залізає на коліна її покійного чоловіка.

Розділ 6

Відео тривало недовго.

Лілі ледве встигла залізти на коліна «Джо», як він устав і виніс її з поля зору. Запис зупинився за півхвилини до того, як детектор руху вимкнув приховану камеру.

І все.

Коли камера ввімкнулася наступного разу, Ізабелла та Лілі зайшли з кухні й сіли бавитись, так само, як і безліч разів до того. Майя перемотала запис уперед, але решта дня минула так само, як і інші. Ізабелла та Лілі. Жодних мертвих чоловіків, нікого більше.

Вона відмотала назад і прокрутила відео вдруге, тоді втретє.

— Книжка!

Лілі втрачала терпіння. Майя повернулася до дочки й замислилася, як саме її запитати.

— Люба, — повільно вимовила вона. — Ти бачила татка?

— Татка?

— Так, Лілі. Ти бачила татка?

Лілі раптом спохмурніла.

— А де татко?

Майя не хотіла засмучувати дочку, але, знову ж, поворот серйозний. Що тут робити? Майя не знала, як обійтися без цього, тож увімкнула відео ще раз і показала Лілі. Та зачаровано дивилася. Коли увійшов Джо, вона радісно заверещала:

— Татко!

— Так, — сказала Майя, відганяючи різкий біль, викликаний ентузіазмом дочки. — Ти бачила татка?

Дівчинка показала на екран.

— Татко!

— Так, це татко. Він учора був тут?

Лілі тільки дивилась на неї.

— Учора, — сказала Майя, устала й підійшла до канапи. Сіла на те ж місце, де сидів «Джо» (називати його на ім’я виходило лише так, з лапками). — Татко вчора був тут?

Лілі не розуміла. Майя намагалася зберігати життєрадісність, щоб це було схоже на гру або просто веселощі, а не повний відчай, але чи то мова тіла зраджувала їй, чи маленька мала кращу інтуїцію, ніж Майя могла собі уявити.

— Мамо, стій.

Ти її засмучуєш.

Майя приліпила на обличчя велику осяйну посмішку, підхопила доньку на руки. Віднесла Лілі нагору, сміючись та пританцьовуючи, аж поки з обличчя дівчинки не зникли сліди неприємних моментів, пережитих унизу. Вона поклала доньку в ліжечко й увімкнула телевізор. «Нік молодший»[15] показував «Гупі та бульбашок», один з улюблених мультиків Лілі. Так, Майя присягалася не використовувати телевізор як няньку — всі батьки присягаються так не робити і завжди завершують провалом, — але це доволі вдала ідея, щоб на кілька хвилин відволікти дитину.

Майя поспішила до гардеробної Джо, однак перед дверима завагалася. Після його смерті вона навіть не заглядала туди. Надто рано. Але зараз, звісно, заморочуватися часу просто нема. Лілі не відривалася від екрану, тож Майя відчинила двері гардеробної й увімкнула там світло.

Джо любив одяг і дбав про нього так само, як Майя про свою зброю. Костюми охайно розвішані чітко на відстані трьох дюймів[16] один від одного. Сорочки викладені за кольорами. Штани рівненько висіли на вішаках, зачеплені за відвороти так, аби не згорталися, щоб не було заломів.

Джо любив купувати собі речі сам. Йому майже ніколи не подобався одяг, який Майя намагалася йому дарувати. Але один виняток був — саржева сорочка на ґудзиках кольору лісової зелені, яку вона замовила в компанії «Норвезькі настрої». Саме цю сорочку, якщо їй не зрадили очі — а могло і таке бути — «Джо» носив на тому відео. Вона добре знала, де він її тримав.

І її там не було.

Знову ані крику, ані стогону. Але тепер вона знала точно.

Хтось був у будинку. Хтось рився в гардеробній Джо.

За десять хвилин Майя спостерігала за єдиною людиною, яка могла б негайно відповісти на її запитання.

Ізабелла.

Нянька вчора була тут, вона доглядала Лілі, тож принаймні теоретично могла помітити щось незвичайне, скажімо — померлого чоловіка Майї, який нишпорить у своїх речах чи грається з дочкою.

З вікна спальні Майя дивилася, як Ізабелла прямує до будинку. Вона спробувала оцінити няню так, як зазвичай оцінювала ворога. Схоже, вона мала з собою лише сумочку, хоча всередині цілком могла бути справжня зброя. Ізабелла міцно за неї трималася, наче боялася, що її можуть забрати. Утім, вона завжди так носила сумочку. Загалом Ізабелла не відрізнялася теплотою, хіба що там, де це було найважливіше — з Лілі. Вона любила Джо любов’ю працівника, відданого своєму благодійнику, а Майю лише терпіла, як чужу людину. Таке іноді трапляється. Віддані працівники часто ставляться до чужинців з більшою підозрою й зарозумілістю, аніж їхні багаті роботодавці.

Може, Ізабелла сьогодні виглядає більш насторожено, ніж завжди?

Важко сказати. Нянька напружена в більшості випадків — неспокійні очі, заціпенілий вираз обличчя, закриті жести. Але сьогодні Ізабеллина напруженість зросла ще більше, чи, може, це гра розбурханої уяви затьмарювала Майї розум?

Ізабелла відчинила задні двері своїм ключем. Майя стояла на сходах нагорі й чекала.

— Місіс Буркетт?

Тиша.

— Місіс Буркетт?

— Спустимося за хвилину.

Майя вхопила пульт і вимкнула телевізор. Чекала протесту Лілі, але ж ні. Дівчинка почула голос Ізабелли, і тепер їй не терпілося спуститися до неї. Майя взяла дочку на руки й рушила сходами вниз.

Ізабелла стояла біля раковини, мила чашку з-під кави. Почула кроки й розвернулася. Знайшла очима Лілі, лише Лілі, й напружене, суворе обличчя розпливлось у посмішці. Хороша посмішка, подумала Майя, та чи не бракує їй звичного сяйва?

Годі.

Лілі потягнулася рученятами до Ізабелли. Та вимкнула воду, витерла руки рушником і рушила до них. Теж простягнула руки, заворкувала, жестами кличучи дівчинку до себе.

— Як справи, Ізабелло? — спитала Майя.

— Добре, місіс Буркетт, дякую.

Нянька знову потяглася до Лілі, і однієї миті Майя мало не смикнула доньку до себе. Ейлін питала її, чи довіряє вона цій жінці. Майя відповіла: настільки, наскільки взагалі можна довірити комусь власну дитину. Але тепер, після того, що вона бачила на прихованій камері…

Ізабелла вихопила Лілі з її рук, і Майя дозволила це зробити. Не сказавши більше ні слова, вона понесла дівчинку до кабінету і вони разом влаштувалися на канапі.

— Ізабелло?

Вона підвела очі, наче налякана. На обличчі застигла посмішка.

— Так, місіс Буркетт?

— Можна з тобою поговорити?

Лілі сиділа в неї на колінах.

— Зараз?

— Так, будь ласка, — сказала Майя. Власний голос зараз їй здався дивним. — Я хотіла б дещо тобі показати.

Ізабелла обережно посадила Лілі на подушку поряд себе. Дала їй картонну книжечку, встала й поправила спідницю. Повільно підійшла до Майї, немов чекала від неї удару.

— Так, місіс Буркетт?

— Тут хтось учора був?

— Не зовсім розумію, про що ви.

— Я про те, — Майя намагалася говорити якомога рівнішим голосом, — чи був хтось учора в цьому будинку, крім тебе та Лілі?

— Ні, місіс Буркетт, — обличчя Ізабелли знову заціпеніло. — Ви маєте на увазі когось конкретно?

— Будь-кого. Наприклад, може, Гектор заходив усередину?

— Ні, місіс Буркетт.

— То тут нікого не було?

— Нікого.

Майя глянула на комп’ютер, тоді знову на Ізабеллу.

— Ти взагалі виходила?

— Чи виходила я з дому?

— Так.

— Ми з Лілі ходили на майданчик. Ми щодня туди ходимо.

— То більше ти не виходила?

Ізабелла підвела очі, наче намагалася згадати.

— Ні, місіс Буркетт.

— Ти взагалі виходила з дому сама?

— Без Лілі?! — вона промовила це з різким видихом, наче таке припущення було найгіршою з образ, які взагалі можна уявити. — Ні, місіс Буркетт, звісно ж, ні.

— Ти лишала її саму?

— Я не розумію.

— Це просте запитання, Ізабелло.

— Я нічого не розумію, — сказала Ізабелла. — Чому ви мене розпитуєте? Вам не подобається, як я працюю?

— Я цього не казала.

— Я ніколи не лишаю Лілі саму. Ніколи. Коли вона спить нагорі, я можу спуститися вниз, трохи поприбирати…

— Я не про це.

Тепер Ізабелла вивчала обличчя Майї.

— А про що тоді?

Не було сенсу затягувати.

— Я хочу тобі дещо показати.

Лептоп на кухонній стійці. Майя взялася за нього, коли Ізабелла підійшла ближче.

— Я встановила камеру у вітальні, — почала вона. Ізабелла виглядала збентежено.

— Її дала мені подруга, — пояснювала далі Майя, хоча, насправді, чи мусила вона взагалі щось пояснювати? — Вона записує все, що відбувається, коли мене немає вдома.

— Камера?

— Так.

— Але я не бачила ніякої камери, місіс Буркетт.

— Ти і не мала її бачити. Вона прихована.

Погляд Ізабелли метнувся до вітальні. Майя вела далі.

— Пам'ятаєш ту нову фоторамку, що стоїть на полиці?

Вона дивилась, як Ізабелла переводить очі туди.

— Так, місіс Буркетт.

— У ній камера.

Ізабелла знову подивилася на неї.

— То ви за мною шпигували?

— Я стежила за своєю дитиною, — сказала Майя.

— Але ж ви мені про це не сказали.

— Не сказала.

— Чому?

— Ти не мусиш зараз захищатися.

— Ні? — голос Ізабелли стрибнув угору. — Ви ж мені не довіряєте.

— А ти довіряла б?

— Що?

— Справа не в тобі, Ізабелло. Лілі — моє дитя. Я відповідаю за її добробут.

— І ви гадаєте, що шпигування за мною — найкраще для неї?

Майя збільшила відео на весь екран і запустила його.

— До сьогоднішнього ранку я вважала, що це не зашкодить.

— А тепер?

Майя розвернула екран так, щоб Ізабелла його бачила.

— Дивись.

Вона сама не відчувала потреби переглядати відео знову, бо вже достатню кількість разів його бачила. Натомість зосередилася на обличчі Ізабелли, шукаючи ознаки стресу чи зради.

— І на що я маю тут дивитися?

Майя глянула на екран. Фальшивий Джо щойно відійшов від екрану і перестав його затуляти.

— Просто дивися.

Ізабелла звузила очі. Майя намагалася дихати рівно. Кажуть, людська реакція непередбачувана, коли летить граната. Це завжди припущення: ти стоїш поряд із побратимами і до твоїх ніг падає снаряд. Хто побіжить? Хто зіщулиться? Хто стрибне на гранату, жертвуючи собою? Можна спробувати спрогнозувати, але допоки гранату не кинуть насправді, ніколи не знаєш.

Майя неодноразово доводила товаришам свою надійність. Вони знали, що під тиском бою вона спокійна, зібрана й крута. Вона була лідером, який неодноразово демонстрував ці якості.

Дивна річ, але лідерство та холоднокровність не трансформувалися в реальне життя. Ейлін розповідала про свого маленького сина Кайла, який надзвичайно охайний та організований у садочку Монтесорі, зате вдома — справжній підсвинок. З Майєю вийшло приблизно те саме.

Тож поки вона стояла над Ізабеллою, коли на екрані з’явився «Джо» і посадив Лілі на коліна, а вираз обличчя Ізабелли не змінився, Майя відчула всередині тремтіння.

— Ну що? — спитала вона.

Ізабелла подивилась на неї:

— Що саме?

У Майї в голові щось клацнуло.

— Що ти маєш на увазі — «що саме»?

Ізабелла зіщулилась.

— Як ти це поясниш?

— Я не знаю, про що ви.

— Годі зі мною гратися, Ізабелло.

Ізабелла зробила крок назад.

— Я не розумію, про що ви.

— Ти подивилася відео?

— Звісно.

— То ти бачила того чоловіка, так?

Ізабелла промовчала.

— Ти бачила чоловіка, так?

Все одно мовчанка.

— Я поставила тобі питання, Ізабелло.

— Я не знаю, чого ви від мене хочете.

— Ти його бачила, так?

— Кого?

— Що значить «кого»? Джо! — Майя випросталась і схопила Ізабеллу за грудки. — Як, чорт забирай, він проліз до будинку?

— Будь ласка, місіс Буркетт! Ви мене лякаєте!

Майя притягнула її до себе.

— Ти не бачила Джо?

Ізабелла зустрілася з нею очима.

— А ви бачили? — її голос пом’якшав, вона майже шепотіла. — Ви кажете, що бачили Джо на тому відео?

— А ти… ти не бачила?

— Прошу, місіс Буркетт, — сказала Ізабелла. — Ви робите мені боляче.

— Чекай, ти кажеш…

— Відпустіть мене!

— Матусю…

То була Лілі. Майя подивилася на дочку. Ізабелла скористалася нагодою, відсахнулась і поклала руку на горло, наче її щойно душили.

— Усе гаразд, сонечку, — сказала Майя до дочки. — Усе добре.

Ізабелла зробила вигляд, наче їй перехопило подих, і проказала:

— Ми з мамою просто гралися, Лілі.

Лілі уважно дивилася на них.

Права рука Ізабелли досі торкалася шиї, яку вона потирала аж надто драматично. Майя розвернулася до няньки. Ізабелла швидко звела ліву руку, долонею до Майї, наче наказувала тій зупинитися.

— Я хочу отримати відповіді, — сказала Майя.

Ізабелла спромоглася кивнути.

— Гаразд, — сказала вона, — але спочатку мені треба випити трохи води.

Майя завагалася, тоді розвернулася до раковини, пустила воду, дістала склянку з шафки. У голові промайнула думка.

Це ж Ейлін дала їй ту приховану камеру.

Роздумуючи про це, вона піднесла склянку під кран. Наповнила до половини, повернулася до Ізабелли, а тоді почула дивне шипіння.

Майя закричала, коли біль, розпечений біль її поглинув.

Це було так, ніби їй просто в очі вдавлювали крихітні уламки битого скла. Коліна Майї підігнулися. Вона впала на підлогу.

Шипіння.

Звідкись із неба, повз печію, повз агонію до неї прийшла відповідь.

Ізабелла чимось бризнула в її обличчя.

Перцевий спрей.

Перцевий спрей не лише виїдав очі, від нього запалювалися слизові оболонки носа, рота та легень. Майя намагалася затримати дихання, щоби перець не заповнив легені, намагалася швидко кліпати, щоби сльози змили його. Але поки що не було ні полегшення, ні рятунку.

Майя не могла поворухнутися.

Вона чула, як хтось побіг і як зачинилися двері.

Ізабелла втекла.

— Мамо?

Майя дісталася ванної кімнати.

— З мамою все гаразд, люба. Намалюй мені щось, добре? Я за хвилинку повернуся.

— Ізабелла?

— З Ізабеллою теж усе гаразд. Вона скоро прийде.

Для того, щоби привести себе до ладу, вона витратила більше часу, ніж розраховувала. Її лють горіла так само, як очі. Перші десять хвилин Майя була повністю безпорадна, не могла чинити ворогові навіть найменшого опору. Нарешті біль і блювотні спазми минули. Майя перевела подих.

Промила очі, вимила шкіру засобом для миття посуду. Тоді почала себе картати.

Повернутися спиною до ворога. Яке аматорство.

Як вона могла бути такою дурепою?

Майя лютувала, здебільшого на себе, бо якось навіть повірила Ізабеллиному акторству, думаючи, що вона насправді могла нічого не знати. Тож утратила пильність. На одну мить. І ось що вийшло.

Хіба вона не бачила достатньо таких ситуацій, де одна помилка, на секунди втрачена концентрація призводили до втрачених життів? Хіба не вивчила найочевидніший з уроків?

Це більше не повториться.

Так, годі себе катувати. Пора запам’ятати, зробити висновки й іти далі.

А що далі?

Відповідь була очевидна. Відпочити ще кілька хвилин. Повністю відновити сили. Тоді вистежити Ізабеллу й змусити її говорити.

Задзеленчав дверний дзвінок.

Майя ще раз промила очі й попростувала до дверей. Спершу подумала, чи не взяти з собою зброю (ніяких більше помилок), але практично одразу ж побачила, що це детектив Кірс.

Він дивився на неї, поки вона відчиняла двері.

— Що за чортівня з вами сталася?

— Перцевий спрей.

— Повторіть ще раз?

— Ізабелла. Моя нянька.

— Ви серйозно?

— Ні, я просто дуже талановитий комік. Ніщо не розігріває публіку краще за жарти про няньку з балончиком перцевого спрею.

Роджер Кірс роздивився кімнату перед тим, як повернутися поглядом до Майї.

— Чому?

— Я дещо побачила на прихованій камері.

— У вас є прихована камера?

— Є, — вона знову подумала про те, як Ейлін дала їй пристрій, як порадила, де саме поставити. — У фоторамці.

— Господи. Ви… Ви побачили, як Ізабелла робить щось із…

— Що? — звісно ж, для копа природно подумати подібні речі. — Ні, нічого такого.

— Тоді я не впевнений, що розумію вас.

Майя завагалася щодо того, який шлях обрати, але знала, що лише прямий надасть їй захист у довгостроковій перспективі.

— Простіше буде показати вам.

Вона підійшла до лептопа на кухонній стійці. Кірс рушив за нею. Виглядав він спантеличено. Вона подумала, що зараз це спантеличення виросте вдесятеро.

Майя розвернула екран до нього. Перевела стрілку курсора на кнопку «відтворити», натиснула й чекала.

Нічого.

Перевірила US В-порт.

Картка зникла.

Вона пошукала на стійці, на підлозі навколо неї. І все зрозуміла.

— Що? — запитав Кірс.

Майя дихала глибоко й рівно. Їй необхідно зберігати спокій. Тепер вона дивилася на два-три кроки вперед, наче на завданні. Не можна думати лише про те, як поливати вогнем чорний позашляховик. Треба обміркувати відповідь. Спершу варто отримати якомога більше інформації, а вже потім робити різкі рухи, що можуть змінити життя.

Вона знала, на що це буде схоже. Якщо вибовкає про побачене на записі з прихованої камери, Кірс подумає, що вона несповна розуму. Чорт, це звучало повним божевіллям, навіть коли вона просто прокручувала таку думку в голові. Перцевий спрей залишив після себе тонке павутиння. Що саме тут сталося? Чи вона здатна зараз нормально мислити?

Не поспішай.

— Місіс Буркетт?

— Я просила звертатися до мене на ім’я.

Доказ її божевільних претензій, SD-картка, зник. Ізабелла забрала його. Напевно, наймудрішим вчинком Майї було б розібратися самостійно. А проте, якщо вона так вчинить, якщо зараз не скаже, а потім картка повернеться…

— Мабуть, її забрала Ізабелла.

— Що забрала?

— SD-картку.

— Що, після того, як напала на вас із перцевим спреєм?

— Так, — сказала Майя, відчайдушно намагаючись звучати авторитетно.

— То вона бризкає вам в очі спреєм, хапає відеокартку і тоді — що? Утікає?

— Так.

Кірс кивнув.

— Що на ній було?

Майя глянула на канапу. Лілі повністю поглинув величезний пазл із тваринами з чотирьох частин.

— Я бачила там чоловіка.

— Чоловіка?

— Так. На відео. Лілі сиділа в нього на колінах.

— Овва, — сказав Кірс. — Припускаю, це був незнайомець?

— Ні.

— Ви його знаєте?

Вона кивнула.

— То хто це був?

— Ви мені не повірите. Скажете, що я марю, і це буде цілком зрозуміло.

— А ви спробуйте.

— То був Джо.

Слід віддати йому належне: Кірс не скривився, не зітхнув, не подивився на неї так, ніби вона найбожевільніша людина в історії світу.

— Ясно, — промовив так, наче теж намагався тримати себе в руках. — То відео було старе?

— Перепрошую?

— Може, воно було зняте, поки Джо ще був живий? Можливо, ви думали, що вже записали щось на нього…

— Я поставила приховану камеру вже після вбивства.

Кірс стояв і слухав.

— На плівці вказана дата — відео записане вчора, — вела далі Майя.

— Але…

Тиша.

Потім:

— Ви ж знаєте, що це неможливо.

— Знаю, — сказала Майя.

Вони дивились одне на одного. Сенсу переконувати його не було. Натомість Майя змінила тему.

— Чому ви прийшли?

— Треба, щоб ви приїхали у відділок.

— Навіщо?

— Не можу сказати. Але це дуже важливо.

Розділ 7

У дитсадку «Зростання» чергувала та сама усміхнена юнка.

— О, я вас пам’ятаю, — сказала вона й нахилилася до Лілі. — І тебе теж пам’ятаю. Привіт, Лілі!

Лілі промовчала. Жінки лишили її з кубиками й пішли до кабінету.

— Я готова записати її до вас, — сказала Майя.

— Чудово! Коли хочете почати?

— Негайно.

— Ем, це трохи незвично. Зазвичай нам потрібно два тижні на обробку заяви.

— Від нас несподівано пішла нянька.

— Прикро це чути, але…

— Міс… вибачте, забула ваше ім'я.

— Кітті Шам.

— Так, міс Кітті. Перепрошую, ви бачите отам зелене авто?

Кітті визирнула з вікна. Її очі звузилися.

— Вам хтось докучає? Викликати поліцію?

— Ні. Розумієте, це поліцейське авто під прикриттям. Мого чоловіка нещодавно вбили.

— Я читала, — сказала Кігті. — Мої співчуття.

— Дякую. Справа в тому, що офіцер нині мусить доправити мене до відділку. Я не знаю для чого. Він просто заїхав за мною. Тож я маю вибір. Я можу взяти Лілі з собою, поки мене розпитуватимуть про вбивство її батька…

— Місіс Буркетт?

— Майя.

— Майє, — Кітті досі не зводила очей з авто Кірса. — Ви знаєте, як завантажити наш додаток на телефон?

— Знаю.

Кітті кивнула.

— Для вашої дитини буде краще обійтися без емоційних прощань.

— Дякую.

Коли вони дісталися відділку району Центрального Парку, Майя поцікавилася:

— То тепер ви можете сказати, що ми тут робимо?

Кірс майже всю дорогу мовчав. Майю це влаштовувало. Їй потрібен час усе обдумати: камера, відео, Ізабелла, сорочка кольору «лісовий зелений»…

— Необхідно, щоб ви пройшли дві процедури пізнавання.

— Кого саме?

— Не хочу, щоб ви поставилися до цього упереджено.

— Це не можуть бути стрілки. Я ж казала. Вони були в лижних масках.

— Чорних, так ви казали. З прорізями лише для очей та рота?

— Так.

— Добре. Ходімо зі мною.

— Я не розумію.

— Ви побачите.

Поки вони йшли, Майя проглянула мобільний додаток дитсадка «Зростання». Він дозволяв оплачувати рахунки, реєструватися на певний час, переглядати список занять дитини, біографічні довідки всіх вихователів. Але найкращою в додатку і, власне, головною причиною зацікавлення Майєю «Зростанням» була особлива функція, яку жінка зараз вибрала. Три варіанти: червона кімната, зелена кімната й жовта кімната. Вікова група Лілі була в жовтій кімнаті. Майя натиснула жовту іконку.

Кірс прочинив двері.

— Майє?

— Хвилинку.

Екран телефону ожив, відкриваючи пряму трансляцію з жовтої кімнати. Можна було б подумати, що на сьогодні для Майї достатньо відеоспостережень. Однак — ні. Вона перевернула телефон набік і збільшила картинку. Лілі там. У безпеці. Вихователька (згодом Майя зможе подивитись її сторінку та почитати довідку) складала кубики з нею та хлопчиком приблизно того ж віку.

Майя відчула полегшення. Майже всміхнулася. Слід було наполягти, щоб віддати Лілі в подібне місце ще кілька місяців тому. Якщо маєш няньку, то залежиш від однієї людини — без нагляду, з нечастими перевірками та правками. Тут же свідки, камери безпеки та соціалізація. Це ж безпечніше, так?

— Майє?

Знову Кірс. Вона закрила додаток і поклала телефон до кишені. Вони разом зайшли всередину. У кімнаті було ще двоє людей — жінка, окружний прокурор, приписана до справи, та адвокат захисту, чоловік. Майя намагалася зосередитись, однак у голові досі панував безлад через приховану камеру та Ізабеллу. Перцевий спрей дотепер відчувався в легенях та носових перегородках. Вона хлюпала носом, наче кокаїновий наркоман.

— Я ще раз хочу висунути свої офіційні претензії, — сказав адвокат. Він мав довге, до середини спини, волосся, зібране у хвіст. — Свідок визнала, що не бачила їхніх облич.

— Це занотовано, — сказав Кірс. — І ми погоджуємося.

Хвостатий розвів руки.

— То який у цьому сенс?

Майю це теж цікавило.

Кірс потягнув за шнур, завіса поповзла догори. Він нахилився до мікрофона й сказав:

— Запускайте першу групу.

До кімнати увійшло шестеро. Усі — у лижних масках.

— Це ж просто сміхотворно, — сказав хвостатий.

Майя цього не очікувала.

— Місіс Буркетт, — дуже чітко промовив Кірс, наче його слова записувалися. Вона припустила таку можливість. — Ви впізнаєте когось у цій кімнаті?

Він дивився на неї й чекав.

— Номер чотири, — сказала Майя.

— Маячня якась, — сказав хвостатий.

— Як ви впізнали четвертий номер?

— «Упізнала» — надто голосне слово, — відповіла Майя. — Але він такої ж статури та зросту, як той, хто застрелив мого чоловіка. І на ньому той самий одяг.

— Тут кілька чоловіків убрані однаково, — сказав хвостатий. — Як можна говорити категорично?

— Я ж сказала — у них не та будова чи зріст.

— Ви впевнені?

— Так. Номер два підходить найбільше, але на ньому сині кеди. На тому, хто застрелив мого чоловіка, були червоні.

— Давайте прояснимо, — вів далі хвостатий. — Ви не можете з упевненістю казати, що четвертий номер застрелив вашого чоловіка. Ви можете сказати, що, на вашу думку, він приблизно того ж зросту та будови й убраний у подібний одяг…

— Не подібний, — перебила його Майя. — У той самий одяг.

Хвостатий схилив голову.

— Серйозно?

— Так.

— Ви не можете цього знати, місіс Буркетт. Думаю, у світі більше однієї пари червоних конверсів, чи не так? І якби я виставив там чотири пари червоних кедів, ви змогли б сказати, які саме носив нападник тієї ночі?

— Ні.

— Дякую.

— Але це не «подібний» одяг. Він же не вдягнув білі кеди замість червоних. На четвертому номері точнісінько таке саме вбрання, що й на стрілку.

— Що підводить мене до іншого питання, — сказав хвостатий. — Ви не знаєте напевно, чи це стрілець, так? Чоловік у лижній масці може бути вбраний у той самий одяг і мати ті ж розміри, що стрілець. Усе правильно?

Майя кивнула.

— Правильно.

— Дякую.

Хвостатий замовк. Кірс схилився до мікрофона.

— Ви можете йти. Запускайте другу групу.

Увійшли ще шестеро чоловіків у лижних масках. Майя вивчала їх.

— Тут, найімовірніше, номер п’ять.

— Найімовірніше?

— На другому номері таке ж убрання, і вони приблизно одного зросту та будови. Я б сказала, що це п’ятий, але вони настільки подібні, що присягнутись я не можу.

— Дякую, — сказав Кірс. Знову нахилився до мікрофона. — Це все, дякую.

Майя вийшла з кімнати слідом за Кірсом.

— Що відбувається?

— Ми взяли двох підозрюваних.

— Як ви їх знайшли?

— За вашим описом.

— Можете показати?

Кірс вагався недовго.

— Гаразд, ходімо.

Він підвів її до столу, на якому стояв величезний монітор, може, тридцять дюймів, може, більше. Вони сіли. Кірс увів дані.

— Ми продивилися записи з усіх найближчих камер безпеки в ніч убивства, шукаючи двох чоловіків, які відповідали б вашому описові. Уявіть собі, на це знадобилося чимало часу. Отже, на розі Сімдесят четвертої та П’ятої авеню є багатоквартирний будинок. Погляньте.

Камера показувала двох чоловіків згори.

— Це вони?

— Так, — сказала Майя. — Чи хочете, щоби я повторила знову про подібну комплекцію та одяг?

— Ні, ми нічого не записуємо. Як бачите, лижних масок на них немає. Вони не носили б їх на вулиці, це привернуло б зайву увагу.

— І все одно, — сказала Майя, — я не розумію, як можна встановити їх особистості під таким кутом.

— Знаю. Камера, чорт забирай, високо. Це мене дратує. Ви не уявляєте, наскільки часто в нас таке трапляється. Камера закріплена надзвичайно високо, а порушники опускають підборіддя чи вдягають каптури, щоби приховати обличчя. Але байдуже, у нас є оце й знання, що вони там були, отже, шукаємо далі.

— Ви знову їх засікли?

Кірс кивнув і знову набирав дані.

— Так. За півгодини біля аптеки «Duane Reade».

Він розгорнув відео. Кольорове, знімали зі сторони касира. Тепер можна розгледіти обличчя обох. Один із них був чорношкірим, інший — світліший, можливо, латиноамериканець. Заплатили готівкою.

— Холодно, — сказав Кірс.

— Що?

— Погляньте на час. Минуло п’ятнадцять хвилин, відколи застрелили вашого чоловіка. І ось вони, за півмилі[17] звідти, купують собі «Red Bulls» та «Doritos».

Майя мовчки дивилася.

— От я і кажу — холодно.

Вона розвернулася до нього.

— Або я помилилася.

— Навряд чи, — Кірс зупинив відео, заморозивши двох чоловіків. Так, чоловіків. Вони молоді, це безсумнівно, однак Майя служила з надто багатьма чоловіками того ж віку, аби їх звати хлопцями. — Погляньте на це.

Він натиснув на стрілку на клавіатурі. Камера наповзла вперед, збільшуючи зображення. Кірс зосередився на латиноамериканцеві.

— Це другий нападник, так? Не той, що стріляв?

— Так.

— Нічого не помічаєте?

— Наче ні.

Він знову збільшив картинку, тепер камера чітко зосередилася на поясі одного з чоловіків.

— Подивіться ще раз.

Майя кивнула.

— Він не порожній.

— Саме так. У нього є зброя. Якщо достатньо наблизити картинку, видно руків’я.

— Не надто обачно, — сказала вона.

— Ні. От цікаво, як би ваші товариші, прихильники вільного носіння зброї, відреагували на цих двох, які отак ходять вулицями.

— Сумніваюся, що ця зброя придбана законно, — сказала Майя.

— Незаконно.

— Ви знайшли пістолет?

— Ви знаєте його, — Кірс зітхнув і підвівся. — Познайомтеся — Еміліо Родріґо. Вражаючий список приводів, як для такого юнака. У них обох. Містер Родріґо, коли ми його заарештували, мав при собі «Beretta М9». Нелегальну. Він за це відсидить.

Кірс замовк.

Майя промовила:

— Я чую тут «але».

— Ми отримали ордер, обшукали помешкання обох. Саме там і знайшли одяг, який ви описали й упізнали сьогодні.

— Це годиться для суду?

— Сумнівно. Як сказав наш приятель із хвостом, червоних конверсів багато. У них багато власників. До того ж не було жодного сліду лижних масок, це дивно. Тобто вони зберегли одяг. Нащо тоді викидати маски?

— Не знаю.

— Мабуть, вони викинули їх на смітник. Ви розумієте. Одразу ж. Вони стріляють, утікають, зривають маски, викидають їх десь там.

— У цьому є сенс.

— Так, щоправда ми обшукали всі найближчі смітники. Але вони могли викинути деінде, може, у каналізацію чи ще кудись…

Кірс вагався.

— Що?

— Справа в тому, що ми, як я вже говорив, знайшли «Beretta». Але знаряддя вбивства нема. Тридцять восьмого.

Майя відкинулася на спинку стільця.

— Я б здивувалась, якби вони його зберегли, а ви ні?

— Гадаю, так. Хіба що…

— Хіба — що?

— Такі хлопаки не завжди викидають зброю. Вони б мали, а проте. Вона недешева, тож її можна використати знову. Чи продати товаришу. Що завгодно.

— Але тут справа серйозна, правильно? Багато розголосу, уваги ЗМІ…

— Справді.

Майя спостерігала за ним.

— Але ви на це не купились, так? У вас інша теорія.

— Так, — Кірс відвів погляд. — Але вона безглузда.

— Чому?

Він почухав руку. Певно, нервовий тик.

— Кулі тридцять восьмого калібру з тіла вашого чоловіка. Ми провели балістичну експертизу. Ви знаєте — перевіряли, чи не сходяться кулі з іншими випадками в нашій базі.

Майя глянула на нього. Кірс досі чухався.

— З виразу вашого обличчя зрозуміло, — сказала вона, — дещо зійшлось.

— Саме так.

— Ці хлопці. Вони раніше вбивали.

— Не думаю.

— Але ж ви сказали…

— Пістолет той самий. Люди — не обов’язково. Насправді Фред Кейтен, той, якого ви впізнали як стрільця, має непохитне алібі на перше вбивство. Він відбував покарання. Ніяк не міг цього зробити.

— Коли?

— Що — коли?

— Коли сталося перше вбивство?

— Чотири місяці тому.

У кімнаті стало холодно. Кірс і не мусив цього казати. Він знав. Вона знала.

Детектив не міг зустрітися з її поглядом. Він подивився вбік, кивнув і витиснув із себе:

— З того пістолета, з якого вбили вашого чоловіка, застрелили й вашу сестру.

Розділ 8

— З вами все гаразд? — спитав Кірс.

— Так.

— Розумію, це важко прийняти.

— Не треба мною опікуватися, детективе.

— Вибачте. Ваша правда. Давайте ще раз усе пройдемо, гаразд?

Майя кивнула. Вона дивилася прямо перед собою.

— Тепер нам треба глянути на все це під іншим кутом. Ці два вбивства здавалися випадковими й не пов’язаними, але тепер ми знаємо, що в обох фігурує один пістолет…

Майя мовчала.

— Коли застрелили вашу сестру, ви були на Близькому Сході. Правильно?

— У таборі Арифджан, — сказала вона. — У Кувейті.

— Я знаю.

— Що?

— Ми перевірили, про всяк випадок.

— Про всяк випадок?.. — вона мало не всміхнулась. — О, то ви хотіли переконатися, що якимось чином я таки не вибралася додому, не застрелила сестру, а потім не повернулася до Кувейту, мабуть, аби чотири місяці почекати, а потім ще й убити свого чоловіка?

Кірс не відповів. Він і не мусив.

— Усе підтвердилося. У вас залізне алібі.

— Прекрасно, — сказала Майя.

Вона подумки повернулася до того дзвінка Джо. Сльози. Шок. Той дзвінок. Один чортів дзвінок став кінцем того Майїного життя, яке вона знала. Після нього вже нічого не могло бути так, як раніше. Неймовірно, якщо подумати. Ти летиш через півсвіту до якоїсь чортової діри, щоб воювати з божевільним ворогом. Думаєш, що саме там на тебе чатує небезпека, що справжня загроза — озброєні військові. Думаєш, якщо твоє життя розлетиться на друзки, то це станеться через РПГ,[18] чи СВП,[19] чи через фанатика з АКМ.[20]

Але ж ні. Ворог ударив, як вороги це часто роблять, звідки не чекаєш — зі сторони дому, добрих старих Штатів.

— Майє?

— Я вас слухаю.

— Офіцери, які розслідують убивство вашої сестри, вважають, що це було вторгнення до помешкання. Її… Ви знаєте деталі?

— Припиніть.

— Вибачте.

— Я просила не опікуватися мною.

— Я не опікуюсь, просто виявляю людяність. Те, що з нею зробили…

Майя знову дістала телефон. Їй хотілося побачити обличчя дочки, вона потребувала цього якоря. Але жінка зупинила себе. Ні. Не зараз. Не втягуй у це Лілі. Навіть таким невинним шляхом.

— Коли сталося вбивство, — копи також ретельно придивлялися до чоловіка Клер, вашого зятя… — він заповзявся щось шукати серед паперів.

— Едді.

— Так, Едвард Вокер.

— Він би цього не зробив. Він любив її.

— Підозру з нього зняли, — сказав Кірс. — Але тепер є потреба ближче придивитися до їхнього сімейного життя. Потрібен свіжий погляд на все.

Тепер Майя зрозуміла. Посміхнулась, але без тіні гумору чи тепла.

— І давно, детективе?

Він не підводив голову.

— Перепрошую?

— Давно ви знаєте про результати балістичної експертизи?

Кірс і далі читав справу.

— Уже певний час вам відомо, так? Про те, що Джо та Клер вбили з однієї зброї?

— Чому ви так вирішили?

— Коли ви прийшли до мене додому, перевірити мій «Smith and Wesson», припускаю, ви мали на меті переконатися, що це не знаряддя вбивства, що він не відповідає жодному з них.

— Це нічого не означає.

— Ні, але ви сказали, що більше мене не підозрюєте, пам’ятаєте?

Детектив мовчав.

— Це тому, що ви вже знали, що в мене ідеальне алібі. Ви знали, що мою сестру вбили з того ж револьвера. І знали, що я була за кордоном, коли застрелили Клер. Тоді ви ще не знайшли тих двох молодиків із лижними масками. Я могла б усе це вигадати. Але відколи ви мали доповідь балістиків, залишилося тільки зайвий раз перевірити, де я була з військом. І ви перевірили. Процедуру я знаю, це не один телефонний дзвінок. То давно ви маєте результати експертизи?

Голос його звучав тихо.

— Від похорону.

— Ясно. А коли ви знайшли Еміліо Родріґо та Фреда Кейтена й отримали підтвердження того, що я була в Кувейті?

— Учора пізно ввечері.

Майя кивнула — усе так, як вона думала.

— Ну ж бо, Майє, не будьте наївною. Я говорив уже, ми придивлялися до вашого зятя після того, як убили вашу сестру. І жодного сексизму, самі подумайте. Подружня пара. Наодинці в парку. На моєму місці, кого б ви запідозрили найперше?

— Особливо, — додала Майя, — якщо дружина служила в армії та, на вашу думку, маніячить зброєю?

Він і не намагався виправдовуватись. Але ж і не мусив. Він мав рацію. Завжди підозрюєш чоловіка чи дружину.

— То тепер, коли ми з усім цим розібралися, — сказала Майя, — що будемо робити?

— Шукатимемо зв’язок, — відповів Кірс, — між вашою сестрою та вашим чоловіком.

— Найбільший їхній зв’язок — це я.

— Так. Але не тільки ви.

Майя кивнула.

— Вони разом працювали.

— Саме так. Джо найняв Клер на роботу у своїй інвестиційній компанії. Чому?

— Бо Клер була розумницею, — навіть вимовляти її ім’я було боляче, — бо Джо знав, що вона працьовита, надійна і їй можна довіряти.

— І тому що Клер — частина родини?

— Так, але без протекціонізму.

— А як тоді?

— Буркетти серйозно ставляться до родини. Вони схожі на старий клан.

— Не довіряють стороннім?

— Не хочуть довіряти стороннім.

— Гаразд, я розумію, — сказав Кірс, — але якби мені довелося щодня працювати з невісткою… бррр. Розумієте, про що я?

— Розумію.

— Звісно ж, моя невістка — та ще болячка, олімпійських масштабів. Я певен, ваша сестра… — він похопився, прокашлявся. — Тож вони, Джо і Клер, працювали разом. Це не спричиняло напруги?

— Мене це хвилювало, — сказала Майя. — У мого дядька свій бізнес. Досить успішний. Але, коли до нього захотіли долучитись інші члени родини й він їм це дозволив, усе пішло під три чорти. Родину та гроші краще не поєднувати, бо хтось завжди лишиться ображеним.

— Але тут цього не сталося?

— Тут вийшло навпаки. Тепер у Клер та Джо був особливий зв’язок — робота. Вони постійно говорили про справи. Вона телефонувала йому зі своїми ідеями. Він раптово згадував, що треба дещо зробити до завтра, і писав їй, — вона знизала плечима. — Але знову ж таки…

— Знову ж?

Майя підвела на нього очі.

— Я нечасто бувала поруч.

— Ви служили за кордоном.

— Саме так.

— І все одно, — сказав Кірс, — щось не складається. Що могло змусити когось убити Клер, чотири місяці зберігати зброю, а потім віддати її Кейтену для вбивства Джо?

— Йо, Кірс.

То був інший коп із відділку. Молодий чоловік стояв у протилежному боці кімнати й жестами кликав Кірса.

— Вибачте, я на хвилинку.

Кірс підійшов до копа, той схилився до нього, і вони почали перешіптуватися. Майя дивилася на них. У голові досі паморочилось, але думками вона постійно поверталася до того, що ніяк не турбувало Кірса.

Відео з прихованої камери.

Це цілком природно, припустила вона. Він не бачив зображення, більше переймався фактами, і хоча не відкинув її слова як марення божевільної, а проте, мабуть, сприйняв їх за надмірну роботу уяви або щось подібне. Якщо чесно, навіть сама Майя не могла відкидати цю можливість.

Кірс закінчив розмову й повернувся до неї.

— Щось трапилося?

Він узяв піджак і перекинув через плече, наче Френк Синатра на записі концерту в казино «Sands».

— Я відвезу вас додому, — промовив, — і ми договоримо дорогою.

Вони їхали вже десять хвилин, коли Кірс сказав:

— Ви бачили, що я говорив з іншим копом перед тим, як ми поїхали з відділку?

— Так.

— Це стосувалося вашої… емм… ситуації, — він не зводив очей з дороги. — Того, що ви сказали про камеру, перцевий спрей і все інше.

То він не забув.

— А що таке?

— Дивіться, я поки не звертатиму уваги на ваші слова про вміст відео, гаразд? Доки я сам не побачу й ми з вами все не проаналізуємо, нема сенсу відкидати чи підтверджувати те, що може бути на тому… Як ви сказали? USB-диску?

— SD-картці.

— Так, SD-картці. Нема сенсу зараз розбиратися з тим, чого нема. Але це не означає, що ми нічого не можемо зробити.

— Не розумію.

— На вас напали. Це факт. Дивіться: вас, вочевидь, атакували перцевим спреєм чи подібною речовиною. У вас червоні очі. Я бачу, що ви дотепер боретеся з остаточним ефектом нападу. Тож ми можемо вірити в що завгодно, але ясно, що з вами щось трапилося.

Він повернув, крадькома зиркаючи на неї.

— Ви кажете, що на вас напала ваша нянька Ізабелла, так?

— Так.

— Я відправив людину до її будинку. Ну, ви розумієте, перевірити ваше твердження.

Її твердження. Непогано сказано.

— То ваша людина знайшла її?

Кірс зосереджено дивився на дорогу.

— Я спочатку поставлю вам запитання.

Така відповідь їй не сподобалася.

— Гаразд.

— Чи ви під час цієї сутички, — повів Кірс, обережно добираючи слова, — погрожували Ізабеллі Мендез чи душили її?

— Це вона вам сказала?

— Це просте запитання.

— Ні.

— Ви її не торкалися?

— Може, і торкнулася, але…

— Може?

— Ну ж бо, детективе. Я могла торкнутись її, щоби привернути увагу. Так, як це буває між двома жінками.

— Жінками, — він майже всміхнувся. — То тепер ви розігруєте зі мною карту жіночості?

— Я не завдала їй болю, нічого такого.

— Ви її хапали?

Майя побачила, до чого йдеться.

— То ваша людина її знайшла?

— Знайшла.

— І вона, я так розумію, заявила, що бризнула в мене спреєм, захищаючись?

— Щось таке. Вона сказала, що ви поводилися нелогічно.

— Як саме?

— Сказала, що ви щось белькотіли про Джо на відео.

Майя міркувала, як це можна розіграти.

— Що ще вона сказала?

— Сказала, що ви її налякали. Що ви схопили її за сорочку, біля горла, погрожуючи.

— Зрозуміло.

— Вона каже правду?

— Вона згадувала, що я увімкнула відео?

— Так.

— І?

— Вона каже, що екран був порожній.

— Ого, — сказала Майя.

— Каже, що боялася, ніби ви не сповна розуму. Каже, що ви служили у війську й часто носите зброю. Каже, що, коли зібрати все докупи: вашу професію, ваші слова, ваші марення, — те, що ви напали на неї першою…

— Напала?

— Майє, ви самі визнали, що торкались її.

Вона насупилася, однак зберігала спокій.

— Ізабелла заявила, що відчула небезпеку, тож скористалася перцевим спреєм і втекла.

— Ваш коп питав її про зниклу картку?

— Питав.

— Дайте вгадаю. Вона її не брала й нічого про неї не знає.

— Влучили, — відповів Кірс й увімкнув сигнал повороту. — Ви досі хочете висунути звинувачення?

Проте тепер Майя бачила, як це виглядатиме. Маніячка щодо зброї з неоднозначним військовим минулим кричить про те, що на відео її вбитий чоловік грається з її дочкою, хапає няньку за барки, а потім звинувачує її — у чому? У невиправданому використанні перцевого спрею? А, ще у викраденні відео з її мертвим чоловіком.

Так, це зіграє.

— Не зараз, — сказала Майя.

Кірс висадив її біля будинку. Пообіцяв тримати в курсі щодо подальшого розвитку подій. Майя подякувала. Подумала, чи не забрати Лілі з садочка, але, глянувши на додаток (був саме час читання, і навіть з дивної перспективи камери Майя бачила, наскільки Лілі захоплена), вирішила, що це почекає.

На телефоні на неї чекали десятки повідомлень та смс, усі — від родини Джо. Чорт забирай. Вона пропустила оголошення заповіту. Це її не надто турбувало, але ж родичі Джо, мабуть, лютували. Вона набрала номер свекрухи.

Джудіт відповіла після першого ж дзвінка.

— Майє?

— Вибачте, що так вийшло.

— З тобою все гаразд?

— Усе добре, — сказала Майя.

— А з Лілі?

— Теж. З’явилися справи. Я не хотіла, щоб ви хвилювалися.

— З’явилося щось, важливіше за…

— Поліція знайшла стрільців, — перебила її Майя. — Мені треба було їх упізнати.

Вона почула, як Джудіт різко вдихнула.

— Ти змогла це зробити?

— Так.

— То вони у в’язниці? Усе скінчено?

— Усе дещо складніше, — сказала Майя. — Наразі в них недостатньо інформації, щоб затримати їх.

— То… то вони їх просто відпустили? Двоє чоловіків, які вбили мого сина, можуть вільно ходити вулицями?

— Одного затримали за носіння зброї без дозволу. Як я вже говорила, усе доволі складно.

— Може, обговоримо це, коли заїдеш завтра зранку? Гізер Гавел вирішила, що краще зачитати заповіт у присутності всіх зацікавлених.

Гізер Гавел — родинний юрист. Майя попрощалася, поклала слухавку й глянула на кухню. Там усе було новим і блискучим. Господи, як вона скучила за старим пластиковим столом на кухні в Брукліні.

Що вона взагалі робить у цьому будинку? Вона ніколи не належала до цього місця.

Майя підійшла до рамки з прихованою камерою. Може, картка досі всередині. Вона не могла собі уявити, як би це могло статися, але сподівалася на будь-які варіанти. Чи справді вона бачила Джо на тому відео? Ні. Чи міг він вижити? Ні. Чи вона все це собі уявила?

Ні.

Її батько був великим прихильником детективів. Часто читав Майї та Клер сера Артура Конан Дойля за тим пластиковим кухонним столом. Як там казав Шерлок Голмс? «Якщо відкинути все неможливе, те, що залишиться, і буде правдою — байдуже, наскільки неймовірним воно здається».

Майя взяла рамку й подивилася з заднього боку.

SD-картки не було.

«Якщо відкинути все неможливе…»

Картка зникла. Отже, Ізабелла її забрала. Отже, Ізабелла збрехала. Вона скористалася перцевим спреєм, щоб зробити Майю недієздатною й забрати картку. Ізабелла в цьому замішана.

У чому?

Усе по черзі.

Майя піднесла рамку до полиці, але не поставила, щось її зупинило. Вона дивилася на рамку, на цифрові фото, які завантажила туди Ейлін, як вони змінювали одна одну, і їй знову дещо спало на думку.

Чому взагалі Ейлін дала їй цю рамку?

Подруга їй пояснила, чи не так? Тепер Майя була сама. Вона залишала Лілі з нянькою. У тому, щоб стежити за нею через камеру, був певний сенс. Краще перестрахуватися, аніж шкодувати. Усе збігається, хіба ні?

Майя розглядала рамку. Якщо добряче придивитися, то можна помітити маленьке око камери на чорній поверхні. Дивно. Якщо подумати, звісно, така камера дає додаткову безпеку, але коли ти пускаєш камеру в дім…

Чи не пускаєш ти туди ще когось?

Може, хтось спостерігає за тобою?

Так, спокійно. Не варто впадати в параною.

Але тепер, коли Майя про це подумала… Хтось же виготовляє ці камери? Ці штуки можна під’єднувати до прямої трансляції. Навряд чи всі, але ж цілком можливо. Виробники могли влаштувати собі розвагу, спостерігаючи за кожним твоїм кроком, так само, як Майя могла увімкнути додаток на телефоні та подивитися на Лілі в садочку.

Чорт забирай. Чому вона впустила таке у свій дім?

Голос Ейлін повернувся до неї:

«То ти їй довіряєш?»

А далі:

«Ти нікому не довіряєш, Майє».

Але ж вона довіряла. Довіряла Шейну. Довіряла Клер. А Ейлін?

З Ейлін вона познайомилася через сестру. Майя тоді закінчувала школу, а Клер, старша на рік, почала навчання у Вассарі. Вона відвезла Клер до коледжу, щоб допомогти їй облаштуватися, а Ейлін стала сусідкою сестри. Майя згадала, якою тоді крутою їй видалась Ейлін. Вона була привабливою, веселою, лаялась, як чоботар, голосна, жвава й завзята. Коли Клер під час канікул привозила її в гості до Брукліна, Ейлін годинами могла на рівних дискутувати з татом.

Майя тоді думала, що вона абсолютно безкомпромісна. Однак життя змінює людей. Воно робить таких вибухових жінок м’якшими. Час їх осаджує. Те запальне дівчисько, яке ти знала в школі, де воно тепер? З чоловіками це трапляється рідше. Такі хлопці виростають господарями всесвіту. А успішні дівчата? Схоже, вони повільно вмирають, задушені суспільством.

То чому Ейлін дала Майї приховану камеру для няньки?

Нема сенсу питати себе. Час іти вперед і дізнаватися, що тут, у біса, коїться.

Майя спустилася до підвалу. Відчинила сейф відбитком вказівного пальця. Там була «Beretta М9», але натомість вона взяла «Glock 26». Менший. Легше сховати.

Вона не сподівалася використовувати зброю, але про це ніколи ніхто не думає.

Розділ 9

Ейлін доглядала свої троянди у дворі, коли приїхала Майя. Вона махнула їй рукою. Майя помахала у відповідь і припаркувалася.

Вона ніколи не мала багато подруг.

Майя з Клер виросли на двох нижніх поверхах таунхаусу в Бруклінському районі Ґрінпойнт. Її батько викладав в Університеті Нью-Йорка. Мати шість років відпрацювала адвокатом захисту, але зрештою кинула роботу, щоб виховувати дітей. Батьки не були ані пацифістами, ані соціалістами, нічого такого, однак тяжіли, безперечно, до лівого крила. Вони відправляли дочок до літнього табору в Університеті Брендайса.[21] Учили їх грати на духових інструментах та читати класику. Розповідали дочкам про основи релігії, однак наполягали на власному баченні — на тому, що це алегорії та міфи, а не факти. У них не було зброї. Вони не полювали, не ловили рибу, нічим подібним до будь-якої активності на природі не займалися.

Ще в зовсім юному віці Майя захопилась ідеєю літати на літаках. Ніхто не знав, як і чому. Ніхто в родині не літав і не цікавився нічим, що б стосувалося польотів чи механіки. Батьки припустили, що ця Майїна одержимість скоро мине. Але вийшло інакше. У вступі до програми підготовки елітних армійських пілотів батьки її не підтримали, однак і проти не були. Вони, здається, просто не розуміли.

Під час курсу базової підготовки їй дали «Beretta М9», і Майї сподобалося стріляти, тоді як люди переважно шукали для цього складні психологічні причини. Так, вона розуміла, що зброя вбиває, розуміла її деструктивну природу й бачила, скільки людей, переважно чоловіків, використовували її як небезпечну й безглузду компенсацію власних недоліків. Вона розуміла, що люди часом люблять зброю через відчуття, які вона дає, через це нездорове перенесення, яке часто дуже шкодить.

Та якщо говорити про Майю — вона просто любила стріляти. Їй це добре вдавалось, її до цього тягло. Чому? А хто, чорт забирай, знає? Їй здавалося, що причини ті самі, чому людей тягне до баскетболу, чи плавання, чи колекціонування старожитностей, чи стрибків із парашутом.

Ейлін встала й струсила землю з колін. Посміхнулась і пішла до Майї. Майя вийшла з машини.

— Гей, привіт! — сказала Ейлін.

— Чому ти дала мені ту камеру?

Ось так одразу.

Ейлін зупинилася на півдорозі.

— А що? Щось сталося?

Майя все шукала в ній ту гордовиту першокурсницю, і час від часу така подібність виринала. Вона відновлювалась, але ж час минає, а рани повністю не загоюються. Ейлін була такою розумною, міцною, повною сил (чи так здавалося), а потім зустріла не того чоловіка. Усе просто.

Спочатку Роббі кохав Ейлін до нестями. Він лестив їй, вихвалявся нею. Він так нею пишався, що всім розповідав, яка вона розумниця. А потім надто сильно запишався, і ця гордість перемістилася кудись на межі між любов’ю та одержимістю. Клер це непокоїло, але першою синці помітила саме Майя. Ейлін почала носити одяг з довгими рукавами. Але сестри спочатку не втручалися — просто тому, що не могли в це повірити. Майя вважала, що жертви домашнього насильства мають бути більш… жертовними? У таких ситуаціях опиняються слабкі жінки. Розгублені, чи бідні, чи неосвічені, безхребетні жінки — саме з такими чоловіки вдаються до насильства.

А от із такими сильними, як Ейлін, — та нізащо.

— Просто відповідай, — сказала Майя, — навіщо ти дала мені ту камеру?

— А ти як думаєш? — відбила удар Ейлін. — Ти вдова з маленькою дочкою.

— Тобто для захисту.

— Ти справді не розумієш?

— Де ти її купила?

— Що?

— Цифрову рамку з прихованою камерою. Де ти купила її?

— Онлайн.

— У якій крамниці?

— Ти жартуєш, так?

Майя просто дивилася на неї.

— Пффф, гаразд, я купила її на Амазоні. Що відбувається, Майє?

— Покажи.

— Ти серйозно?

— Якщо ти купила її онлайн, про це має бути запис у минулих замовленнях. Покажи мені його.

— Я нічого не розумію. Що сталося?

Раніше Ейлін викликала в Майї таке захоплення. Її сестра була хорошою дівчинкою, а от Ейлін — дикункою. З Ейлін вона почувалася добре. Вона її завоювала.

Але це було давно.

Ейлін з люттю стягнула з рук рукавички для садівництва й жбурнула їх на землю.

— Добре.

Вона рушила до дверей. Майя йшла за нею слідом. Коли вони порівнялися, жінка помітила, яке напружене обличчя в її подруги.

— Ейлін…

— Ти мала рацію раніше.

— Щодо?

У її очах бриніли сльози.

— Щодо Роббі. Саме так я його і позбулася.

— Не розумію.

Її різнорівневий будинок звели ще в шістдесятих роках. Вони стояли у вітальні. Одна стіна вкрита фотографіями Кайла та Міссі. Жодного фото Ейлін. Жодного фото Роббі. Але увагу Майї привернув постер на іншій стіні. У Клер був такий самий. На чотирьох чорно-білих кадрах зліва направо зображене будівництво Ейфелевої вежі. Дві подруги купили ці постери під час тієї подорожі до Франції, яку вони втрьох, Ейлін, Майя та Клер, здійснили того літа, коли Ейлін та Клер було по двадцять, а Майї — дев’ятнадцять років.

Протягом першого тижня подорожі дівчата щовечора зустрічалися з різними французами. Обіймалися та цілувалися з ними, не більше, а потім цілу ніч хихотіли й обговорювали, який гарненький той Франсуа, чи Лоран, чи Паскаль. За тиждень Клер зустріла Жан-П’єра і в них зав’язався ідеальний літній роман — чуттєвий, пристрасний, романтичний, повний ПВУ (публічних виявів уваги, від яких Майю з Ейлін нудило) і, на жаль, приречений зів’яти за шість тижнів.

Уже наприкінці канікул Клер серйозно розмірковувала над ідеєю не повертатися до Вассару на випускний рік. Вона закохалася. Жан-П’єр теж. Він благав її залишитися. Називав себе «реалістичним романтиком», тож начебто розумів усі можливі ускладнення, але також знав, що вони здатні їх перемогти. Він кохав її.

«Благаю, Клер, я знаю — ми впораємося».

Клер була надто практична. Вона розбила його серце, та й своє власне теж. Повернулася додому, проридалась і повернулася до звичного життя.

Майя подумала, де Жан-П’єр зараз? Чи він одружений, чи щасливий? Чи є в нього діти? Може, він досі згадує Клер? Може, дізнався з Інтернету чи якось інакше, що вона померла? Як відреагував на її смерть? Шок, гнів, заперечення, спустошення, чи просто сумно знизав плечима?

Майя припустила: а якби Клер вирішила залишитися з Жан-П’єром у Франції. Цілком імовірно, що вона мала б ще кілька тижнів, а може, й місяців романтики до повернення додому. Можливо, пропустила б семестр у коледжі та випустилася пізніше.

Наче це так важливо.

Краще б Клер залишилася. Краще б не була такою в біса практичною.

— Знаю, ти думала, що тоді позбавила мене Роббі, — сказала Ейлін. — І я тобі вдячна. Ти врятувала мені життя, ти ж знаєш.

Якось Ейлін надіслала Майї опівночі коротке повідомлення: «Він мене вб’є. Прощу, допоможи». Майя приїхала з тією ж зброєю в сумочці, що й зараз. Роббі був п’яний, лютував, називав Ейлін брудною шльондрою і ще гіршими словами. Він шпигував за нею й бачив, як вона посміхається якомусь хлопцю в спортзалі. Коли Майя приїхала, він кидався речами й шукав свою дружину, яка заховалась у підвалі.

— Ти його тоді налякала.

Можливо, Майя трохи далеко зайшла, але іноді інакше не можна.

— Але коли він дізнався, що тебе переводять, знову почав приходити.

— Чому ти не подзвонила в поліцію?

Ейлін тільки знизала плечима.

— Вони мені ніколи не вірять. Вони все правильно говорять. Але ж ти знаєш Роббі — він буває таким чарівним.

«І, — додала подумки Майя, — Ейлін так і не написала на нього заяву». Порочне коло насильства, що живиться сумішшю фальшивого оптимізму та страху.

— То що сталось?

— Він повернувся й відлупцював мене. Зламав два ребра.

Майя заплющила очі.

— Ейлін.

— Я більше не могла жити з цим страхом. Думала про придбання пістолета. Ти розумієш. То був би самозахист, так?

Майя мовчала.

— Та що тоді? Копи питатимуть, чого це я раптом вирішила купити зброю. Мене все одно звинуватили б. Та якщо й ні — що це за життя для Кайла та Міссі? Їхня мама вбила тата. Думаєш, вони б це зрозуміли колись?

«Так», — подумала Майя. Але лишила цю думку при собі.

— Я не могла жити зі страхом. Тож вирішила стерпіти ще одне побиття. І все. Якщо я його переживу, то зможу позбутися його назавжди.

Майя зрозуміла, до чого все це.

— Ти зняла його прихованою камерою.

Вона кивнула.

— Віднесла запис своєму юристу. Він думав піти в поліцію, та я лише хотіла, щоб усе це скінчилося. Тож він поговорив з юристом Роббі. Той відмовився від претензій на спільну опіку. Він знає, що відео — у мого юриста, і якщо він повернеться… Ситуація не ідеальна, але так уже значно краще.

— Чому ти не сказала мені?

— Бо ти нічого не могла зробити. Бо ти завжди всіх захищала. Я не хотіла цього для тебе, хотіла, щоб у тебе все було добре.

— Усе гаразд.

— Ні, Майє.

Ейлін перехилилася через комп’ютер.

— Знаєш, є люди, які вимагають, щоб копи постійно носили камери, таких дев’яносто два відсотки. Тобто — чому б ні? Але цікаво, чи не краще нам усім їх постійно носити. Як би ми тоді поводилися? Може, були б добрішими один до одного? Я почала над цим розмірковувати. Думаю, варто записувати все, що тільки можна. Тому я купила ці приховані камери. Розумієш?

— Покажи замовлення, будь ласка.

— Гаразд, — Ейлін уже не протестувала. — Ось.

Майя подивилася на екран. Це справді було воно — замовлення на три цифрові фоторамки з прихованими камерами.

— Замовлення зроблене місяць тому.

— Я замовила собі три штуки. Тобі віддала одну з них.

Місяць тому. Тож навряд чи Ейлін вплутана в це, чим би воно не було. Ніхто за місяць не зміг би таке передбачити. Та й справді, що Майя собі думала, до чого тут Ейлін?

У цьому просто немає сенсу.

— Майє?

Вона розвернулася до Ейлін.

— Пропустимо ту частину, де я ображаюсь на тебе за недовіру.

— Я дещо побачила…

— Так, це я зрозуміла. Що?

Майя не мала настрою ділитися своїм божевіллям з Ейлін. Вона може повірити, може не повірити, але, у будь-якому разі, на пояснення потрібен час, а Майя не бачить жодного варіанта, як Ейлін могла б їй допомогти в цьому конкретному випадку.

— Поліція дізналася дещо дивне про вбивство Клер.

— Мають зачіпку?

— Можливо.

— За стільки часу? — Ейлін похитала головою. — Ого.

— Скажи, що ти про це пам’ятаєш?

— Про вбивство Клер?

— Так.

Ейлін здригнулася.

— До неї додому вдерлися. Поліція вважає, що то були безхатьки. Це все, що мені відомо.

— То було не вторгнення й не безхатьки.

— А що тоді?

— Зі зброї, з якої вбили Клер, — сказала Майя, — потім застрелили Джо.

Очі Ейлін розширилися.

— Але… як це може бути?

— Може.

— І ти дізналася про це з прихованої камери?

— Що? Ні. Поліція провела балістичну експертизу куль, витягнутих із його тіла. Пропустили результати через комп’ютер, щоб перевірити, чи не збігаються кулі з іншими зареєстрованими випадками.

— І вони збіглися зі справою Клер? — Ейлін відкинулася на спинку стільця. — Господи!

— Тому мені потрібна твоя допомога, Ейлін.

Подруга подивилася на неї, наче крізь туман.

— Що завгодно.

— Мені потрібно, щоб ти згадала дещо.

— Гаразд.

— Поведінка Клер перед убивством ніяк не змінювалася? Нічого дивного не відбувалося? Узагалі нічого?

— Я думала, що це був нещасний випадок, — Ейлін досі була ошелешена. — Спроба пограбування.

— Це не так, тепер ми точно знаємо. Зосередься, Ейлін, гаразд? Клер мертва. Джо мертвий. Їх убили з однієї зброї. Може, вони обоє в щось уплуталися…

— Уплутана? Клер?

— Не обов’язково в погане, але щось таки відбувалося. Щось таке, що з’єднало їх обох. Думай, Ейлін. Ти знаєш Клер краще, ніж будь-хто.

Ейлін схилила голову.

— Ейлін?

— Я не думала, що це може бути якось пов’язано…

Майю сіпнуло. Але вона намагалася зберігати спокій.

— Розкажи.

— Клер поводилась… не дивно, нічого такого, але… деякі речі.

Майя кивнула, заохочуючи її говорити далі.

— Ми якось обідали в «Бомгартс», за тиждень чи за два до вбивства. У неї задзвонив телефон, і вона вся аж побіліла. Зазвичай, коли зі мною, вона відповідає на дзвінки. У нас немає таємниць одна від одної, ти ж знаєш.

— Продовжуй.

— Але того разу Клер схопила телефон і поквапилася надвір. Я визирнула з вікна й побачила, що вона дуже збуджена. Говорила, може, хвилин зо п’ять, а тоді повернулася.

— Вона не сказала, з ким розмовляла?

— Ні.

— Ти питала?

— Так. Вона сказала, що то пусте…

— Тут повинно бути «але».

— Але, вочевидь, то не було пусте, — похитала головою Ейлін. — Чому я не змусила її сказати мені? Як я могла просто… У будь-якому разі, решту обіду вона була наче не тут. Я ще кілька разів порушувала тему, але вона закривала мені рота. Боже, я мала б зробити щось іще.

— Не знаю, що б ти змогла зробити, — Майя задумалася. — Поліція все одно мусила перевірити всі її дзвінки.

— У тому-то й справа.

— У чому?

— У телефоні.

— А що з ним?

— То був не її телефон.

Майя нахилилася вперед.

— Повтори.

— Її звичайний, з дитячим малюнком на ньому, лишився на столі, — сказала Ейлін. — Клер мала ще один телефон.

Розділ 10

Слуги родини Буркетт жили в невеличких будиночках за маєтком Фернвуд, ліворуч від чорного входу. Усі ці одноповерхові будиночки нагадали Майї про армійські бараки. Найбільший із них належав Мендезам, родині Ізабелли. Роза, її мати, досі працювала в головному будинку, хоча важко сказати, чим вона там займалася тепер, коли всі діти виросли.

Майя постукала у двері Ізабелли. Жодних ознак життя, але ж тут жили трудоголіки, які працювали за божевільним графіком. Майя була далекою від соціалізму, однак убачала певну іронію в скаргах Буркеттів на персонал та працівників. Насправді вони вірили в панування меритократії в цій країні, і все, чим володіли, Буркетти отримали завдяки їхньому дідусеві, який знайшов спосіб спекуляції на законах про нерухомість. Вона знала, що більшість із них і тижня не протримаються, працюючи стільки, скільки їхні слуги.

«Dodge Ram» Гектора вирулив за нею. Чоловік припаркувався на відстані від її авто й вийшов.

— Місіс Буркетт? — у нього був переляканий вигляд.

— Де Ізабелла?

— Гадаю, вам краще піти.

Майя похитала головою.

— Не раніше, ніж я поговорю з Ізабеллою.

— Її тут нема.

— А де вона?

— Вона поїхала.

— Куди?

Гектор похитав головою.

— Я просто хотіла вибачитися, — сказала Майя. — Сталося непорозуміння.

— Я перекажу їй ваші слова, — він переминався з ноги на ногу. — Гадаю, зараз вам краще піти.

— Де вона, Гекторе?

— Я вам не скажу. Ви її справді налякали.

— Я мушу з нею поговорити. Можна у твоїй присутності, щоб ти не переживав за її безпеку та інше.

Голос позаду Майї промовив:

— Не бути цьому.

Майя розвернулась і побачила матір Ізабелли. Вона зміряла Майю вбивчим поглядом і сказала:

— Йдіть.

— Ні.

Погляд Рози метнувся до сина.

— Зайди в дім, Гекторе.

Рухаючись широкою траєкторією, Гектор пірнув у двері будинку. Ще один погляд, і мати Ізабелли зачинила їх за сином і собою, залишивши Майю на вулиці, їй варто було до цього підготуватися.

«Назад, — сказала собі Майя. — Краще все обміркуй». Зателенькав телефон. Вона глянула — телефонував Шейн.

— Привіт, — сказала вона.

— Я перевірив той номер для тебе, — без зайвого вступу мовив чоловік. — Твій «Buick Verano» орендувала компанія під назвою «WTC Limited».

«WTC». Нічого знайомого.

— Не знаєш, що це за контора?

— Ні. Як адресу вказали поштову скриньку в Г’юстоні, Техас. Схоже, якась холдингова компанія.

— Це з тих, які використовують для збереження анонімності?

— Так. Якщо захочемо знати більше, мені знадобиться ордер. А щоб його отримати, я повинен мати на це причину.

— Забудь про це, — сказала вона.

— Як скажеш.

— Це дрібниці.

— Не бреши мені, Майє. Ненавиджу це.

Вона не відповіла.

— Коли будеш готова розповісти, набери мене.

І Шейн поклав слухавку.

Едді не міняв замки.

Майя не навідувалася до будинку Клер (так, вона досі думала про нього саме так), відколи стягнула штани з тренера Філа. Поблизу не було машин. Майя постукала, ніхто не відповів, тож вона просто дістала ключі й увійшла. А в передпокої відчула, як слова Едді знову напливають на неї.

«За тобою йде смерть, Майє…»

Можливо, Едді й має рацію. А якщо й так, чи має вона право наражати на небезпеку Деніела й Алексу?

Або, якщо вже й так, Лілі?

Коробки з речами Клер досі стояли там само. Майя подумала про загадковий другий телефон, побачений Ейлін. Здавалось очевидним, що такий телефон зазвичай купуєш, коли не хочеш, аби хтось дізнався, кому ти телефонуєш.

То що з ним сталося?

Якби він був із Клер під час її смерті, поліція знайшла б його. Звісно, таке могло статись. Вони могли знайти його під час розслідування й вирішити, що це щось неважливе. Але Майя так не думала. У Шейна були зв’язки в поліції. Він, на її прохання, переглянув перебіг розслідування. І там не виявилося згадок про зайвий телефон чи якісь дзвінки без пояснень.

А це означає, що навряд чи телефон знаходили.

Коробки не підписані. Схоже, що Едді пакував їх поспіхом, у нападі горя, тому одяг перемішався з туалетними засобами, прикраси — з паперами, взуття — з різними дрібничками. Клер любила дешеві сувеніри. Антикваріат та колекційні речі — надто дорогі, однак вона завжди купувала снігову кульку, коли відвідувала нове місце чи туристичний центр. Вона мала склянку для шотів з Тихуани. Придбала маленьку скарбничку у формі Пізанської вежі. Ще в неї були меморіальна табличка принцеси Ді, вертлява гавайська дівчина, яка трусила своїми скарбами в авто, пара гральних кісток із казино у Вегасі.

Майя з кам’яним виразом обличчя рилася в якихось дивних цяцьках, які на певному етапі свого існування викликали усмішку на обличчі Клер. У Майї увімкнувся режим завдання. В якомусь сенсі робити це — розбирати всілякі дрібниці, які любила її сестра, — було надзвичайним болем, і від цього всередині прокидалося відчуття провини:

«Твій чоловік має рацію. Я впустила сюди смерть. Я мала б бути тут. Мала б захистити тебе…»

Але в іншому сенсі — вищому, важливішому сенсі — провина й біль допомагали. Вони зробили її завдання чіткішим. Коли ти бачиш, що стоїть на кону, коли усвідомлюєш справжню мету своєї місії, це дає мотивацію, змушує зосередитись. Ти стаєш сильнішим.

Однак телефону в жодній із коробок не було.

Після останньої коробки вона сіла на підлогу. «Обдумай усе ретельно, — сказала вона собі. — Спробуй поставити себе на місце Клер». Її сестра хотіла приховати від усіх інший телефон. Де б вона могла його сховати?..

Зринув спогад. Клер тоді другий рік ходила до старшої школи, Майя — перший. У чи не єдиному нападі бунтарства Клер почала палити сигарети. А тато мав надчутливий ніс, він відчув цей запах.

До більшості речей батько ставився цілком ліберально. Викладаючи в коледжі, він усе це бачив, тож чекав експериментів і від власних дітей. Але сигарети вдарили його в болюче місце. Його власна мати померла страшною смертю від раку легень. Ближче до кінця бабуся переїхала до них. Переважно Майя пам’ятала звуки з її кімнати — нав’язливе, жахливе й мокре булькання з прицмокуванням, з яким вона доживала останні дні, повільно й болісно задихаючись. Майя не могла змусити себе зайти до цієї кімнати після смерті бабусі. Там жила смерть. Здавалося, наче стіни всотали в себе її запах. А ще гіршою була певність, що Майя досі чує те булькання та прицмокування. Вона десь прочитала, що такі звуки ніколи повністю не зникають, а тільки слабшають і слабшають.

Наче гуркіт гвинтів гелікоптера. Наче звук пострілів. Наче крики смерті.

Тепер Майя подумала: можливо, саме в тій страшній кімнаті… може, саме там смерть уперше почала своє переслідування.

Майя заплющила очі, не встаючи з підлоги. Намагалася дихати повільніше й тримати ці звуки на відстані.

Спогад знову зачепив її: тато ненавидів сигарети.

Так, гаразд. Клер почала палити, і тато просто навіснів. Він обшукував кімнату Клер уночі й упадав в істерику, коли знаходив сигарети. Клер палила недовго, але тоді зрештою придумала схованку, де батько ніколи нічого б не знайшов.

У Майї загорілись очі.

Вона швидко підвелася й поспішила до вітальні. Стара скриня, за іронією долі — бабусина, досі там стояла. Клер використовувала її як столик для кави. Зверху її вкривали родинні світлини. Майя заходилася знімати їх і розкладати на підлозі. На більшості знімків — Деніел та Алекса, але також було фото Едді та Клер з їхнього весілля. Майя зупинилась і вдивилася в їхні обличчя. Обоє виглядали такими до біса юними, і щасливими, і повними надій і ні про що не підозрювали. Ці двоє і гадки не мали про те, що для них приберегло життя, а проте цього ніхто не знає, правда ж?

Усередині скрині лежали скатертини та постіль. Майя дістала їх і почала обмацувати дно.

— Мій батько привіз цю скриню сюди з Києва, — сказала їм якось бабуся, коли вони, маленькі, приїздили до неї за багато років до того, як рак задушив її, коли вона ще була здоровою й міцною, ходила з ними купатися чи вчила грати в теніс. — Бачите?

Дівчатка нахилилися ближче.

— Він сам це зробив. Це потаємне відділення.

— А чому це таємниця, бабусю? — спитала Клер.

— Щоб сховати прикраси його матері та гроші. Усі чужинці можуть виявитися злодіями. Запам’ятайте це. Ви, дівчатка, станете старшими. Ви завжди матимете одна одну. Але ніколи не лишайте цінні речі там, де інші можуть їх знайти.

Майя відчула пальцем невеликий шов. Натиснула сильніше, щось клацнуло, і вона відсунула приховану панель. Тоді так само, як у дитинстві, вона схилилася над скринею й зазирнула всередину.

Телефон лежав там.

Майя витягнула його, усміхаючись від задоволення. Якби вона була вірянкою, то присягнула б, що сестра та бабуся дивляться на неї. Але релігія залишалася для неї чужою. Мертві лишалися мертвими. У цьому й полягала проблема.

Вона спробувала увімкнути телефон, та батарея повністю розрядилася. І не дивно. Мабуть, ніхто його не торкався від самого вбивства Клер. Майя перевернула телефон, подивилася, як він заряджається. Гніздо мало знайомий вигляд. Вона знайде потрібний зарядний пристрій і зарядить його пізніше.

— Що ти тут робиш?

Голос налякав Майю. Вона інстинктивно відкотилась убік і стала в оборонну позицію, готова захищатися.

— Заради Бога, Едді.

Той розчервонівся.

— Я тобі казав…

— І я тебе чула. Дай хвилинку, переведу подих.

«Ось тобі чіткість та зосередженість», — думала Майя. Вона настільки захопилася своїм блискучим відкриттям, що Едді ввійшов до будинку непоміченим і сполохав її.

Чергова помилка.

— Я спитав, що ти…

— Я перебирала коробки з її речами, — сказала Майя.

Едді зробив крок, ним хитало.

— Я сказав тобі триматися подалі.

— Сказав.

На Едді була та сама червона фланелева сорочка із закасаними рукавами, що відкривали його жилаві передпліччя. Худий та міцний, наче боксер напівсередньої ваги[22] — Клер така комплекція дуже подобалась. Його очі почервоніли від випивки.

Він простягнув руку долонею вгору.

— Віддавай ключі, негайно.

— Я так не думаю, Едді.

— Я можу змінити замки.

— Ти навіть своє вбрання не можеш змінити.

Він поглянув униз, на рамки з фотографіями та білизну, розкидані по підлозі.

— Що ти забула в цій скрині?

Майя не відповіла.

— Я бачив, ти щось забрала. Поверни.

— Ні.

Едді не зводив з неї очей, його руки стискалися в кулаки.

— Я можу і сам забрати…

— Ні, не можеш. Едді, у неї був роман?

Це його зупинило. Від несподіванки він відкрив рота, тоді ніби виплюнув:

— Іди під три чорти.

— Ти про це знав?

Очі Едді наповнилися, наче колодязь. Майя знайшла поглядом ту весільну фотографію, щасливе, повне надії обличчя Едді. То, може, його очі червоніли не лише від алкоголю. Едді теж побачив ту світлину, і щось у нього всередині зламалося. Він упав на канапу й закрив лице руками.

— Едді?

Майя ледве чула його.

— Хто це був?

— Не знаю. Ейлін сказала, що Клер приховувала чиїсь дзвінки. Я щойно знайшла телефон, який вона ховала в цій скрині.

Він не підводив обличчя.

— Я в це не вірю, — мовив порожньо.

— Що сталося, Едді?

— Нічого, — нарешті підвів очі. — Тобто в нас були не найкращі часи. Але це шлюб. Він циклічний. Ти ж сама це добре знаєш, так?

— Ми не про мене говоримо.

Едді похитав головою й знову схилив її.

— Може, так, а може, і ні.

— Що це означає?

— Клер працювала, — надто повільно промовив він, — на твого чоловіка.

Майї не сподобалася його інтонація.

— То й що?

— Коли я її питав, вона виправдовувалася, що працює допізна.

Тепер їхні очі зустрілися. Майя не любила говорити натяками.

— Якщо ти хочеш сказати, що Клер та Джо…

Навіть просто сказати таке вголос було надто абсурдно.

— Це ти говориш, що в неї був роман, — сказав Едді, знизав плечима й підвівся. — Я тільки кажу, де вона була.

— Так тобі спадало на думку, що в неї може бути ще хтось?

— Я такого не казав.

— Казав. То чому ти не розповів копам про свої підозри?

Надійшла його черга залишити питання без відповіді.

— О так, — сказала Майя. — Ти її чоловік, вони і без того до тебе придивлялися. А якщо уявити, що ти підозрював її у зраді…

— Майє?

Вона чекала. Едді зробив крок до неї. Вона на крок відступила.

— Віддай мені той клятий телефон, — сказав він, — і забирайся з мого дому!

— Телефон заберу я.

Едді перегородив їй дорогу.

— Ти справді хочеш мене перевірити?

Майя подумала про пістолет у сумочці. Правда в тому, що про таке ніколи не забуваєш. Якщо вже носиш зброю, вона завжди у твоїх думках, завжди обтяжує тебе, смикає за рукав. Вона завжди — варіант, на краще чи на гірше.

Едді зробив до неї ще крок.

Майя нізащо не збиралася віддавати телефон. Вона потягнулася до сумочки, коли почула ще два знайомих голоси.

— Тітко Майє!

— Гей!

Деніел з Алексою увірвалися до них так, як уміють лише підлітки. Міцно обійняли тітку. Вона теж обійняла їх, слідкуючи, щоб вони не притулялися до її сумочки. Розцілувала обох, вигадала якісь вибачення й вислизнула за двері перед тим, як Едді зміг учинити дурницю.

* * *

За п’ять хвилин Едді подзвонив їй на мобільний.

— Вибач мені, — сказав він. — Я любив Клер. Боже, як я… Ти ж знаєш. Так, у нас були проблеми, але вона теж мене любила.

Майя вела авто.

— Я знаю, Едді.

— Зроби мені послугу, Майє.

— Яку?

— Що б ти не знайшла на тому телефоні, байдуже що, розкажи мені. Я мушу знати правду.

У дзеркалі заднього огляду Майя знову побачила червоний «Buick».

— Пообіцяй, Майє.

— Обіцяю.

Вона відімкнулась і знову глянула в дзеркало заднього огляду, однак червоне авто зникло. За двадцять хвилин, коли вона дісталася «Зростання», міс Кітті заповнила з нею решту документів і організувала оплату. Лілі не хотіла звідти йти, що для Майї було хорошим знаком.

Удома Майя посадила Лілі гратись і відчинила те, що називалося «Шухляда Тисячі Зарядних». Як і більшість її знайомих, Майя ніколи не викидала зарядні. Шухляда була забита вщент, схожа на банку змій, там були десятки, може, сотні зарядних пристроїв — чорт, можливо, один з них узагалі був сумісний з Бетамаксом.[23]

Майя знайшла адаптор, сумісний із гніздом на телефоні Клер, вставила його й зачекала, доки він запрацює. Знадобилося близько десяти хвилин. Телефон був украй простий (самі лише факти, мем), але історія дзвінків збереглася вповні. Вона натиснула на іконку й переглянула дзвінки.

Усі вони йшли на один і той самий номер.

Майя прокрутила список, нарахувала шістнадцять дзвінків. Номер незнайомий. Код — 201, тобто — північний Нью-Джерсі.

Кому, чорт забирай, могла телефонувати Клер?

Вона перевірила дати. Дзвінки почалися за три місяці до її смерті. Останній — за чотири дні до вбивства. То що це могло означати? Дзвінки розподілялися нерівномірно. Багато спочатку й наприкінці, трохи посередині.

Це Клер призначала зустрічі?

На мить Майя згадала про Жан-П’єра. Заграла уява. Припустімо, Жан-П’єр вийшов на зв’язок із Клер після стількох років мовчання. Про таке постійно чуєш, особливо в епоху Інтернету. Жоден коханець не зникає назовсім, якщо в тебе є «Фейсбук».

Та ні, це не був Жан-П’єр. Клер би їй розповіла.

Справді? Чи можна бути впевненою в цьому? Клер у щось вплуталася, це беззаперечно, і вирішила, що не варто розповідати про це сестрі. Майя завжди вважала, що вони з Клер діляться усім, що в них нема таємниць одна від одної, а проте будьмо чесними. Коли це відбувалося, Майя була на іншому краю світу, воювала за свою країну в Богом забутій пустелі, замість того, щоби бути тут, удома, і захищати сестру.

«У тебе були таємниці, Клер».

І що тепер?

Спочатку зробити найпростіше. Погуглити телефонний номер, подивитися, може, пощастить, може, щось випливе. Майя вбила цифри в пошукову систему й натиснула кнопку.

У яблучко. Або щось подібне…

Номер знайшовся одразу, і це її здивувало. Зазвичай, коли гуглиш номер, отримуєш пропозиції купити інформацію або бачиш, як хтось третій намагався отримати дані про власника номера. Номер, на який дзвонила Клер, був до певної міри діловим, але, як і все інше, у божевільному вирі останніх кількох тижнів він поставив більше запитань, аніж дав відповідей. Так, місце знаходилося на півночі Нью-Джерсі, якщо вірити гугл-мапі, біля моста Джорджа Вашингтона. Називалося воно «Шкіра й мереживо — клуб для джентльменів».

Клуб для джентльменів. Евфемізм для стрип-клубу.

Майя перейшла за посиланням, аби переконатись, і її екран заповнили практично оголені жінки. Еге ж. Стрип-клуб. Її сестра завела потаємний телефон, який ховала в старій бабусиній скрині, щоби мати змогу телефонувати до стрип-клубу.

У цьому є якийсь сенс?

Жодного.

Майя спробувала додати нову інформацію до тієї, якою вже володіла. Зібрала все докупи — Клер, Джо, прихована камера, телефон, стрип-клуб, усе інше, зважила всі можливості й лишилася ні з чим. Не складалося. Вона почала хапатися за соломинки. Можливо, у Клер був роман, і, припустимо, її хлопець працював там. Можливо, Жан-П’єр — менеджер клубу. На сайті «найповажнішій клієнтурі» пропонувалася послуга під назвою «французький танець». Майя не мала й не хотіла мати жодного уявлення про те, що це може бути. Можливо, Клер вела подвійне життя й працювала там. Про таке іноді пишуть у газетах чи показують у паршивому кіно на кабельних каналах. Удень — домогосподарка, уночі — стриптизерка.

Стоп.

Майя взяла телефон і набрала номер Едді.

— Щось знайшла? — спитав він.

— Слухай, Едді, якщо я тут маю танцювати довкола тебе, — щойно слова злетіли з її вуст, вона усвідомила, наскільки це іронічно прозвучало, — або турбуватися про те, щоби ти був у курсі, я нічого не зможу дізнатися, ясно?

— Так, вибач. Як справи?

— Ти колись бував у стрип-клубах?

Тиша.

— Колись?

— Так.

— Минулого року в одного з хлопців із роботи там була холостяцька вечірка.

— А відтоді?

— Це все.

— Де був той клуб?

— Чекай, що за…

— Просто відповідай, Едді.

— Десь за Філадельфією, район Черрі-Гілл.

— Інших не було?

— Ні.

— Назва клубу «Шкіра й мереживо» тобі щось говорить?

— Ти жартуєш, так?

— Едді.

— Ні. Вона нічого мені не говорить.

— Гаразд, дякую.

— Ти не поясниш, до чого це усе?

— Поки що ні. Бувай.

Майя сиділа й дивилася на екран. Чому Клер дзвонила до клубу «Шкіра й мереживо»?

Нема сенсу вигадувати теорії. Вона хотіла одразу ж поїхати до клубу, але няньки в Лілі не було, а «Зростання» зачиняється о восьмій вечора.

«Завтра», — подумала Майя. Завтра вона, так би мовити, дійде до самого дна «Шкіри й мережива».

Розділ 11

Майї наснився вкрай дивний сон про читання заповіту Джо. Зовсім нереалістичний сон, із тих затьмарених нічних видінь, після яких ніяк не можеш сказати, що ж було сказано чи де все відбувалося. Вона пам’ятала тільки одне.

Там був Джо.

Він сидів у розкішному шкіряному кріслі кольору бургунді, убраний у той самий смокінг, що й у вечір їхнього знайомства. Він був із біса красивий і не зводив очей з розмитої фігури, яка читала документ. Майя не чула жодного слова (здавалося, що з таким самим успіхом вона могла прислухатися до вчителя Чарлі Брауна),[24] але звідкись знала, що фігура читала саме заповіт. Майї до цього було байдуже. Вона повністю зосередилася на Джо. Гукала його, намагалася привернути увагу чоловіка, однак Джо не розвертався до неї.

Майя знову прокинулася від звуків — криків, гуркоту гвинтів, пострілів. Схопила подушку й затисла нею вуха, намагаючись приглушити цей страшний гамір. Звісно, вона знала, що це не допоможе, що звуки лунають в її голові, що так вона, навпаки, зачиняє їх усередині. Але все одно це зробила. Звуки зазвичай лунали недовго. Потрібно заплющити очі (ще одне дивацтво — заплющувати очі, коли намагаєшся заглушити звук) і вигнати їх.

Коли все скінчилося, Майя виповзла з ліжка й пішла до ванної кімнати. Глянула в дзеркало, а тоді мудро вирішила відчинити аптечку принаймні для того, щоб не бачити свого виснаженого обличчя. Маленькі коричневі пляшечки для пігулок були там. Вона завагалася: одну випити чи дві, але ж сьогодні їй треба бути у формі, зважаючи на читання заповіту Джо та зустріч з усією родиною…

Майя прийняла душ, потім дістала чорний брючний костюм від «Шанель», який для неї вибирав Джо. Він любив купувати їй речі. Вона приміряла їх, була в захваті від крою та відчуття тканини на шкірі, але вдавала, що ці речі їй не подобаються, оскільки вони коштували божевільних грошей. Однак Джо вона обдурити не могла. Наступного дня він повертався до крамниці й купував їх. Костюм лежав на ліжку, коли вона повернулася додому — так само, як і зараз.

Вона вдягнула його й пішла будити Лілі.

Півгодини по тому Майя залишила Лілі в «Зростанні». На міс Кітті був костюм діснеївської принцеси, яку Майя не впізнала.

— Хочеш теж одягнутися, як принцеса, Лілі?

Лілі кивнула й пішла з принцесою, міс Кітті, ледь махнувши рукою матері на прощання. Майя повернулася до авто, запустила додаток на телефоні, перевірила відео з камери в кімнаті. Лілі перевдягалась у костюм Ельзи з «Крижаного серця».

— Все одно, все одно,[25] — проспівала до себе Майя, стартуючи до родичів.

Вона увімкнула радіо, намагаючись витіснити з голови власний голос і замінити його ранковою маячнею. Ведучі ранкових шоу завжди вважають себе такими гумористами… Вона перейшла на АМ-діапазон (цікаво, хтось його ще слухає?), знайшла канал новин. Передбачуваність і майже військова чіткість трансляції заспокоювала. Новини спорту щогодини о чверть на наступну. Дорожні новини що десять хвилин. Вона слухала в піввуха, коли одна історія привернула її увагу:

— Сумнозвісний хакер Корі Дзвін пообіцяв цього тижня оприлюднити цілу скарбницю нової інформації, яка, як він заявляє, не лише спантеличить провідного чиновника нинішньої адміністрації, але й призведе до його відставки і, що цілком імовірно, правового переслідування…

Усупереч усьому, усупереч своїм власним словам про свободу від жахливих лап Дзвону Корі, Майя все одно відчула, як її тілом прокотилася хвиля тремтіння. Шейн дивувався, що Корі не оприлюднив усю плівку — чи не чекав він слушного часу, щоб скинути на неї ще більшу бомбу (так, такий підбір слів заслуговував на сумний смішок). Звісно, вона теж про це думала. Майя Стерн зараз була неактуальна, але історія мала потенціал. Великі таємниці недовго лишаються таємницями. Вони схильні повертатися, коли ти найменше цього чекаєш, вони прокочуються хвилею, відлунюють і спричиняють (вона знову усвідомила, як часто військовий жаргон стає частиною звичної, щоденної мови) значні додаткові збитки.

Фернвуд був традиційним маєтком багатої родини. До зустрічі з Джо Майя вважала, що подібні місця існують лише в підручниках з історії чи в художній літературі. Виявилося, що ні. Вона під’їхала до воріт, якими керував Моріс. Він обслуговував ці ворота від початку вісімдесятих років, жив в одному з тих будиночків для слуг, де мешкала родина Ізабелли.

— Привіт, Морісе.

Він похмуро поглянув на неї, як і завжди, своєрідним чином нагадуючи, що вона увійшла до родини через одруження, а не по крові. Сьогодні він дивився ще суворіше, що могло пояснюватись або сумом після смерті Джо, або, що ймовірніше, плітками навколо Ізабелли та перцевого спрею. Моріс неохоче натиснув кнопку, ворота відчинилися так повільно, що це було майже непомітно для неозброєного ока.

Майя заїхала на пагорб, повз тенісний корт та футбольне поле в повний розмір (Джо сказав їй, що це зветься «газон»), жодним із яких вона ніколи не користувалася, і підкотила до маєтку в стилі Тюдорів, який нагадував їй дім Брюса Вейна в старому телесеріалі «Бетмен». Вона б не здивувалася, якби з дверей вивалилася група чоловіків, одягнених для полювання на лисиць, однак натомість там самотньо стояла Джудіт, її свекруха. Майя припаркувалася біля кам’янистої доріжки.

Джудіт — красива жінка. Мініатюрна, з великими круглими очима й витонченими рисами обличчя, подібними на лялькові, вона виглядала молодше за свій вік і, вочевидь, доклала до цього певних зусиль (може, трохи ботоксу навколо очей), але це було зроблено зі смаком, і збереженням молодості вона переважно завдячувала або генам, або щоденним заняттям йогою. Її фігура досі привертала увагу. Джудіт приваблювала чоловіків (зовнішність, розум, гроші), але чи зустрічалася вона з кимось, Майя не знала.

— Гадаю, вона має таємних коханців, — якось сказав їй Джо.

— А чому таємних?

Джо у відповідь лише знизав плечима.

Подейкували, що в юності вона належала до хіпі західного узбережжя. Майї в це цілком вірилось. Якщо придивитися, в очах та посмішці Джудіт можна помітити відгомін колишнього дикунства.

Вона зійшла сходами вниз, однак зупинилася на передостанній так, що вони з Майєю стали приблизно одного зросту. Поцілували одна одну в щічку, причому Джудіт постійно дивилася кудись повз неї.

— А де Лілі?

— У садочку.

Майя очікувала побачити подив на обличчі свекрухи. Але ж ні.

— Вам з Ізабеллою слід вирішити свої проблеми.

— Вона вам розповіла?

Джудіт навіть не подумала відповісти.

— То допоможіть мені це вирішити, — сказала Майя. — Де вона?

— Я так розумію, що Ізабелла поїхала подорожувати.

— Надовго?

— Не знаю. Натомість пропоную тобі скористатися послугами Рози.

— Не думаю.

— Ти ж знаєш, вона була нянькою Джо.

— Знаю.

— І?

— Не думаю.

— То ти лишиш її в садочку? — Джудіт несхвально похитала головою. — Чимало років тому я мала зв’язок з дитячими садочками як професіонал.

Вона була професійно сертифікованим психіатром, досі двічі на тиждень приймала клієнтів у офісі у Верхньому Іст-Сайді на Мангеттені.

— Пам’ятаєш усі ті випадки насильства над дітьми у вісімдесятих та дев’яностих?

— Звісно. Вас викликали як експерта?

— Щось подібне.

— Я думала, усі ці випадки були визнані фальшивими. Дитяча істерія чи щось таке.

— Так, — сказала Джудіт, — вихователів виправдали.

— То що?

— Вихователів виправдали, — повторила вона, — але систему, мабуть, ні.

— Я не розумію.

— Дітьми в садочку було легко маніпулювати. Чому?

Майя знизала плечима.

— Подумай про це. Діти навигадували страшних історій. Я питаю себе — чому? Чому ці діти так хотіли наговорити того, що, на їхню думку, воліли почути їхні батьки? Можливо, це просто припущення, якби їхні батьки приділяли їм більше уваги…

Майя подумала, що це дуже притягнуто за вуха.

— Справа в тому, що я знаю Ізабеллу ще з дитинства. Я їй довіряю. Я не знаю людей у садочку і не довіряю їм — і ти теж.

— У мене є дещо краще за довіру, — сказала Майя.

— Перепрошую?

— Я можу за ними спостерігати.

— Що?

— Це питання безпеки. Там чимало свідків, у тому числі і я сама.

Вона дістала телефон, увімкнула додаток, натиснула кнопку — і побачила Лілі в костюмі Ельзи. Джудіт узяла в неї телефон і посміхнулася побаченому.

— Що вона робить?

Майя глянула на екран.

— Дивлячись на те, як вона крутиться, можу сказати, що вона танцює під «Крижане серце».

— Камери всюди, — сказала Джудіт, хитаючи головою. — Це новий світ.

Вона віддала Майї телефон.

— То що у вас з Ізабеллою сталося?

Розповідати про це зараз було б нерозумно, особливо зважаючи на причину, чому вони зібралися — оголошення заповіту Джо.

— Я би про це не турбувалася.

— Можна я буду відвертою?

— А ви колись буваєте іншою?

Джудіт усміхнулася.

— У цьому ми з тобою однакові. У нас узагалі чимало спільного. Ми обидві увійшли до цієї родини через шлюб. Обидві тепер удови. І обидві говоримо прямо.

— Я вас слухаю.

— Ти ще ходиш до свого лікаря?

Майя не відповіла.

— Твоє життя змінилося, Майє. Твого чоловіка вбили. Ти стала цьому свідком. Тебе могли вбити. Ти тепер ростиш дитину сама. Якщо додати всі ці приводи для стресу до твого попереднього діагнозу…

— Що вам сказала Ізабелла?

— Нічого, — відповіла Джудіт і поклала руку Майї на плече. — Я могла б і сама тебе лікувати, але…

— Це не дуже хороша ідея.

— Саме так. Це було б неправильно. Мені краще дотримуватися своїх ролей пунктирної бабусі та чуйної свекрухи. Я хочу сказати, що в мене є колега. Насправді — подруга. Ми разом учились у Стенфорді. Я впевнена, що психіатри асоціації ветеранів дуже компетентні, але ця жінка — найкраща.

— Джудіт?

— Так?

— Зі мною все гаразд.

Пролунав голос:

— Мамо?

Джудіт розвернулася. То була Керолайн, її дочка та сестра Джо. Жінки мали подібність між собою, було помітно, що це мати й дочка, та все ж Джудіт завжди виглядала сильною й рішучою, а от Керолайн завжди здавалася непевною.

— Привіт, Майє.

— Керолайн.

Ще поцілунки в щічку.

— Гізер чекає на нас у бібліотеці, — сказала Керолайн. — Ніл уже там.

Обличчя Джудіт спохмурніло.

— Тоді ходімо.

Джудіт стала між Керолайн та Майєю, щоб обидві взяли її під руки. Вони мовчки пройшли через величезне фойє, повз бальну залу. Над каміном висів портрет Джозефа Ті Буркетта-старшого. Джудіт зупинилася, коротку мить вдивлялася в картину.

— Джо був такий схожий на батька, — сказала вона.

— Справді, — погодилася Майя.

— Ще одна наша спільна риса, — промовила Джудіт із тінню посмішки. — Здається, однаковий смак до чоловіків.

— Так, високі, темні й вродливі, — сказала Майя. — Не певна, що тут ми сильно відрізняємося від інших.

Джудіт це сподобалося.

— Твоя правда.

Керолайн прочинила подвійні двері й вони увійшли до бібліотеки. Може, тому що Майя щойно бачила дівчаток у костюмах, а може, тому що вони з Лілі нещодавно дивилися «Красуню і Чудовисько», бібліотека нагадала їй бібліотеку Чудовиська. Кімната заввишки два поверхи, із вбудованими полицями темного дубу від підлоги до стелі. На підлозі лежали вишиті східні килими. Зі стелі звисала люстра. Дві пересувні драбини були розміщені на чавунних рейках. Великий старовинний глобус розбирався, відкриваючи кришталевий графин із коньяком. Ніл, ще один, живий, брат Джо, уже пригощався.

— Привіт, Майє.

Ще поцілунки, тепер незграбніші. У Нілі все було незграбне. Він був таким собі грушоподібним хлопцем, який виглядав неохайно навіть у найретельніше пошитому костюмі.

— Хочеш?

Він махнув рукою на графин.

— Ні, дякую, — сказала Майя.

— Точно?

Джудіт стиснула губи.

— Зараз дев’ята ранку, Ніле.

— А десь — п’ята вечора. Так же зазвичай кажуть? — він розсміявся. Ніхто не приєднався до нього. — До того ж не щодня чуєш, як читають заповіт твого брата.

Джудіт відвернулася від нього. Ніл — наймолодший із дітей Буркеттів. Джо був первістком, за рік народився Ендрю, який «помер у морі» — саме так завжди казала родина. Тоді була Керолайн і, нарешті, Ніл. Дивно, що зараз саме він керував родинною справою. Джозеф-старший, не схильний до сентиментальності, коли йшлося про гроші, поставив його керувати старшими дітьми.

Джо відмахнувся від цього.

«Ніл безжальний, — сказав він якось Майї. — Тато завжди любив безжальних».

— Може, сядемо? — запропонувала Керолайн.

Майя глянула на крісла — розкішні, кольору бургунді, і на мить повернулася до свого сну. Вона наче бачила Джо в тому смокінгу, ноги перехрещені, манжети загорнуті, дивиться в інший бік, недосяжний.

— Де Гізер? — запитала Джудіт.

— Я тут.

Усі розвернулися до дверей на голос. Гізер Гавел останні десять років була родинним юристом. А до цього на Буркеттів працював її батько, Чарльз Гавел третій. До нього пост займав її дідусь, Чарльз Гавел другий.

Про першого Чарльза Гавела Майя нічого не знала.

— Гаразд, — сказала Джудіт. — Почнемо.

Дивно, як легко Джудіт переходила від теплої матері до професіонального мозкоправа, а звідти, як зараз, — до сухого традиційного матріарха з ледве чутним британським акцентом.

Усі сіли на свої місця, однак Гізер Гавел лишилася стояти. Джудіт поглянула на неї через плече.

— Щось не так?

— Боюся, що це правда.

Гізер Гавел належала до юристів, які випромінюють упевненість та компетентність. Таких хочеться мати на своєму боці. Майя познайомилася з нею одразу після того, як Джо запропонував їй руку та серце. Гізер покликала її саме до цієї кімнати й виклала на стіл шлюбний договір. Тоном, який не терпів нарікань, однак і не позбавленим тепла, вона сказала Майї: «Підписання цього документа не обговорюється».

І тепер Гізер Гавел уперше виглядала дещо розгубленою, перебувала, вочевидь, поза зоною комфорту.

— Гізер, — сказала Джудіт. Юристка повернулася до неї. — Що відбувається?

— Боюся, доведеться відкласти зачитування останньої волі та заповіту.

Джудіт подивилася на Керолайн. Нічого. Тоді на Майю. Майя стояла й не ворушилася. Джудіт знову повернулася до Гізер.

— Ви можете пояснити чому?

— Є певний протокол, якого треба дотримуватися.

— Який саме протокол?

— Нема підстав для хвилювання, Джудіт.

Джудіт така відповідь не сподобалася.

— Хіба схоже, що мною треба опікуватися?

— Ні, не схоже.

— То чому ми не можемо прочитати заповіт Джо?

— Справа не в тому, що ми не можемо його прочитати, — промовила Гізер, зважуючи кожне слово перед тим, як відпустити його з вуст.

— Але?

— Але є певна затримка.

— І я знову питаю: чому?

— То все папери, — сказала Гізер.

— Що ви маєте на увазі?

— У нас… еммм… немає офіційної довідки про смерть.

Тиша.

— Він мертвий уже майже два тижні, — сказала Джудіт. — Ми його поховали.

«У закритій труні», — раптом згадала Майя.

Не вона це вирішувала. Дозволила родині Джо розбиратися з цим. Для неї це не мало значення. Смерть є смерть. Нехай вони вдаються до тих ритуалів, які хоч трохи втамують їхній біль. Звісно, закрита труна була цілком доречною, Джо застрелили в голову. Навіть після ретельної роботи бюро ритуальних послуг навряд чи на нього було б приємно дивитися.

Знову голос Джудіт:

— Гізер?

— Так, звісно, я знаю, тобто я була на похороні. Але для офіційного затвердження заповіту потрібна довідка про смерть як доказ. У нас випадок незвичайний. Один із моїх помічників зараз перевіряє законодавство щодо таких справ. Через те, що Джо… вбили, нам потрібне підтвердження від офіційних органів у поліції. Мене проінформували, що на підтвердження доказів знадобиться більше часу.

— Скільки?

— Не можу сказати точно, але сподіваюся, що не більше дня чи двох, тепер, коли ми цим зайнялися.

Уперше заговорив Ніл:

— Що ви маєте на увазі під доказами? Докази того, що Джо мертвий?

Гізер Гавел почала крутити на пальці обручку.

— Я поки не знаю всіх фактів, але перед тим, як затвердити заповіт, із цим… Назвемо це безладом, гаразд?.. З цим безладом треба розібратися. Задіяні мої найкращі люди. Я скоро вийду на зв’язок.

І поки всі ошелешено мовчали, Гізер Гавел швидко розвернулася й вийшла з кімнати.

Розділ 12

— Нічого страшного, — сказала Джудіт, ведучи Майю назад до фойє.

Майя не відповіла.

— Такі вже вони, юристи. Усе має бути тільки так, частково заради вашого захисту, а переважно — через оплачувані години, — вона спробувала посміхнутися, але не вийшло. — Я вірю, що це просто додаткова бюрократія через особливі умови нашої справи…

Її голос зблякнув, наче вона усвідомила, що говорить про Джо, а не просто про юридичну справу.

— Двоє синів, — промовила вона порожнім голосом.

— Мені прикро.

— Жодна мати не повинна ховати двох синів.

Майя взяла її за руку.

— Ні, — сказала вона. — Жодна мати не повинна.

— І молода жінка не повинна ховати сестру та чоловіка. «За тобою йде смерть, Майє…»

Може, і за Джудіт вона теж ішла.

Свекруха ще мить трималася за неї, потім відпустила.

— Прошу, Майє, будь на зв’язку.

— Звісно.

Вони вийшли надвір, на сонце. Чорний лімузин Джудіт чекав на неї. Водій тримав двері відчиненими.

— Привозь до нас Лілі.

— Привезу.

— І, будь ласка, владнай усе з Ізабеллою.

— Чим швидше я її побачу, — сказала Майя, — тим швидше ми зможемо лишити це непорозуміння позаду.

— Побачимо, що я зможу зробити.

Джудіт прослизнула на заднє сидіння, водій зачинив за нею двері. Майя стояла там, доки лімузин не зник із поля зору.

Підійшовши до свого авто, вона побачила, що на неї чекає Керолайн.

— У тебе є хвилинка поговорити? — поцікавилася Керолайн.

«Не зовсім», — подумала Майя. Їй не терпілося поїхати звідси. Потрібно побувати десь-інде. Якщо точніше — у двох місцях. Спочатку вона хотіла знову заїхати до будиночків слуг, можливо, здивувати Розу. Якщо це не спрацює, є інший план, як знайти Ізабеллу. По-друге, поїхати до «Шкіри й мережива» подивитися, як саме цей «клуб для джентльменів» міг бути пов’язаний з її покійною сестрою.

Керолайн поклала долоню на руку Майї.

— Будь ласка?

— Добре.

— Але не тут, — поки Керолайн це говорила, у неї бігали очі. — Може, прогуляємося?

Майя подавила зітхання. Керолайн попростувала кам’яною доріжкою. Її песик Ласло, гаванська болонка, потрусив за нею. Пес був не на повідку, але справді: якщо вся ця земля — твоя власність, яка небезпека може чекати на Ласло там, куди він зайде? Майя запитала себе: як воно — зростати тут, у такому розкішному, прекрасному, спокійному місці, де все, на чому зупиняється око: трава, дерева, будівлі — усе належить тобі.

Керолайн звернула праворуч. Ласло не відходив від них.

— Мій батько зробив його для Джо та Ендрю, — посміхнулася Керолайн, дивлячись на футбольне поле. — Тенісний корт — для мене. Мені подобався теніс, чимало тренувалась. Батько дійшов до того, що виписав найкращого професіонала з Порт Вашингтона, щоб той давав мені приватні уроки. Але я ніколи цього не любила, розумієш? Тренувати можна що завгодно, та й хист у мене був. У старшій школі я постійно займала перші місця. Але для того, щоб перейти на наступний рівень, треба бути одержимим. Це не підробиш.

Майя кивнула, бо не знала, як іще відреагувати. Ласло йшов, висолопивши язика. Керолайн до чогось її підводила, і не варто було її підганяти. Треба просто мати терпіння.

— Але Джо та Ендрю, вони любили футбол. Обожнювали. Обоє чудово грали. Джо був бомбардиром, певна, ти про це знаєш. Ендрю — голкіпером. Важко сказати, скільки годин вони провели тут, поки Джо тренував удари, а Ендрю тренувався їх відбивати. Як думаєш, відстань від воріт до головного будинку десь чверть милі,[26] так?

— Десь так.

— Було чутно, як вони сміються, сміх котився пагорбами аж до вікон. Мама сиділа у вітальні й усміхалася.

Керолайн сама посміхнулась. Ніби посмішка її матері, але радше копія, не настільки магнетична чи могутня, як оригінал.

— Ти багато знаєш про мого брата Ендрю?

— Ні, — відповіла Майя.

— Джо про нього не говорив?

Звісно говорив. Джо відкрив їй страшну таємницю про смерть брата, і Майя не мала наміру ділитися нею з Керолайн, чи з будь-ким іншим.

«Усі думають, що мій брат упав з того човна…»

Вони з Джо були тоді на курорті, на островах Теркс і Кайкос. Лежали голі в ліжку, на спині, дивлячись у стелю. Очі Джо блищали у світлі місяця. Вікно відчинене, океанський бриз легенько лоскотав шкіру. Майя тоді взяла його за руку.

«Правда у тому, що Ендрю стрибнув сам…»

Майя сказала:

— Він про нього небагато говорив.

— Гадаю, йому було надто боляче. Вони були дуже близькі, — Керолайн зупинилася. — Прошу, Майє, зрозумій мене правильно. Джо та Ендрю обоє любили мене, а Ніл… що ж, Ніл — набридливий менший брат, якого вони просто терпіли. Але насправді їх завжди було двоє, Джо та Ендрю. Вони вчилися в одній школі, коли Ендрю помер, ти про це знала?

Майя кивнула.

— Академія Франкліна Біддла, поблизу Філадельфії. Вони жили в одному гуртожитку, грали в одній футбольній команді. У нас був величезний будинок, однак Джо та Ендрю хотіли мати спільну спальню.

«Ендрю вбив себе, Майє. Йому було так боляче, а я цього ніколи не помічав…»

— Майє?

Вона повернулася до Керолайн.

— Що думаєш про сьогодні? Про це… відтермінування?

— Не знаю.

— Жодних ідей?

— Ваша юристка сказала, що це бюрократична плутанина.

— І ти їй повірила?

Майя знизала плечима.

— Я служила у війську. Бюрократичні проблеми — це практично норма.

Керолайн опустила очі.

— Що? — спитала Майя.

— Ти його бачила?

— Кого?

— Джо, — сказала Керолайн.

Майя відчула, як усе тіло заклякло.

— Ти про що?

— Його тіло, — м’яко сказала Керолайн. — Перед похованням. Ти бачила тіло Джо?

Майя повільно похитала головою.

— Ні.

Керолайн підвела на неї погляд.

— Тобі це не здається дивним?

— Труна була закрита.

— Це ти так вирішила?

— Ні.

— А хто?

— Припускаю, твоя мати.

Керолайн кивнула, наче це щось пояснювало.

— Я просила дозволити мені його побачити.

Забудьте про мир та спокій — тиша цієї місцини ставала задушливою. Майя намагалася дихати глибоко й рівно. У цій тиші, в усіх видах тиші було щось таке, що вона цінувала і водночас боялася.

— Ти чимало мертвих людей бачила, так, Майє?

— Я не розумію, куди ти хилиш.

— Коли солдати помирають, чому так важливо повернути тіла додому?

Тепер Керолайн її дратувала.

— Бо ми нікого не залишаємо просто так.

— Так, я чула. Але чому? Я чула, як ти говорила, що це з поваги до покійних і таке інше, але мені здається, ніби тут є ще дещо. Солдат загинув. Ви більше нічого не можете для нього зробити — чи для неї, я не хотіла видатись сексисткою. Ви повертаєте тіло додому не заради померлого, а заради його рідних, так? Його близькі вдома, вони мають побачити загиблого. Їм потрібне тіло. Потрібно поставити крапку.

Майя була не в настрої з цим розбиратися.

— До чого ти ведеш?

— Я не просто хотіла побачити Джо. Я мусила його побачити. Мені потрібно було, щоб це стало реальністю. Коли не бачиш тіло, не до кінця все розумієш. Схоже, наче…

— Наче що?

— Наче цього могло і не статися. Наче людина досі може бути жива. Вона приходить уві сні.

— Мертві уві сні теж приходять.

— О, це я знаю. Але без завершення це зовсім інакше. Коли Ендрю забрало море…

Знову ці тупі вирази.

— …я теж не бачила його тіла.

Майю це здивувало.

— Чекай, а чому? Тіло ж знайшли, так?

— Так мені сказали.

— А ти не віриш?

Керолайн знизала плечима.

— Я була зовсім юна. Тіло мені не показували. Знову закрита труна. Майє, у мене бувають видіння про нього. Наяву, не уві сні. Досі бувають. Буває, мені сниться, що Ендрю не помирав, і я прокидаюсь, а він стоїть там, у футбольних воротах, посміхається й ловить м’ячі. О, я знаю, що його нема. Я знаю, що він помер від нещасного випадку, але водночас і не знаю, розумієш? Я ніколи не могла прийняти смерть Ендрю. Іноді я думаю, що він міг пережити це падіння, випливти, може, зараз він десь на острові, і я одного дня його побачу, і все буде добре. Але якби я могла побачити його тіло…

Майя непорушно стояла.

— Тоді б знала. Цього разу я розуміла, що не можна повторювати цю помилку. Тому й попросила показати мені тіло Джо. Насправді — навіть благала. Мені було байдуже до того, чи він погано виглядає. Навпаки, це могло б навіть допомогти. Я мусила це зробити, щоб прийняти те, що його насправді більше нема, розумієш?

— І ти його так і не побачила?

Керолайн похитала головою.

— Мені не дозволили.

— Хто не дозволив?

Вона дивилася на сітку воріт.

— Двоє моїх братів. Загинули такими молодими. Знаєш, можливо, їм просто не пощастило. Таке буває. Але в обох випадках я не бачила тіл. Обох братів. Це наче… — вона розвернулась і подивилася Майї просто у вічі, — наче вони обоє можуть бути ще живі.

Майя не поворухнулася.

— Але це не так.

— Знаю, звучить, як божевілля…

— Це і є божевілля.

— Ти посварилася з Ізабеллою, так? Вона нам розповіла. Сказала, що ти кричала, що бачила Джо. Навіщо ти це зробила? Що ти мала на увазі?

— Керолайн, послухай мене. Джо мертвий.

— Як ти можеш бути в цьому впевнена?

— Я там була.

— Але ти не бачила, як він помер, так? Там було темно. Ти втекла ще до третього пострілу.

— Послухай, Керолайн. Приїхала поліція. Вони вели розслідування. Після тих двох пострілів, які я бачила, він не підвівся і не пішов. Копи навіть заарештували двох підозрюваних. Як ти все це поясниш?

Керолайн похитала головою.

— Що?

— Ти мені не повіриш?

— А ти спробуй.

— Офіцер, який веде розслідування, — сказала Керолайн. — Його звати Роджер Кірс.

— Саме так.

Тиша.

— Керолайн, що таке?

— Я знаю, це звучить, як божевілля…

Майя хотіла витрусити з неї інформацію.

— У нас є приватний банківський рахунок. Не буду вдаватись у деталі, вони тут не важливі. Скажу лише, що його неможливо відстежити. Розумієш, про що я?

— Здається, так. Чекай, це не «WTC»?

— Ні.

— Це не біля Г’юстона?

— Ні, це офшор. А чому ти питаєш про Г’юстон?

— Неважливо. Продовжуй. У вас є приватний рахунок за кордоном.

Керолайн дивилася на неї трохи задовго.

— Я вирішила продивитися останні онлайн-транзакції.

Майя кивнула, намагаючись заохотити її говорити далі.

— Більшість грошей переводилися на номерні рахунки чи офшорні холдинги, так вони відбиваються до різних місць і їх неможливо відстежити. Знову ж таки, нема сенсу вдаватись у деталі. Але одне ім’я серед них теж було. Кілька платежів пішли до Роджера Кірса.

Майя прийняла удар, ледве зморгнувши.

— Ти впевнена?

— Це те, що я бачила.

— Покажи мені.

— Що?

— У тебе є онлайн доступ до рахунка, — сказала Майя. — То покажи його мені.

Керолайн увела пароль. Утретє на екрані з’явилося одне й те саме повідомлення: «ПОМИЛКА: НЕАВТОРИЗОВАНИЙ ДОСТУП».

— Не розумію, — сказала Керолайн. Вона сиділа за комп’ютером у бібліотеці. — Майє?

Майя стояла в неї за спиною й вдивлялася в екран. «Не поспішай, — говорила вона собі, — обдумай усе». Але тут не було над чим розмірковувати. Вона швидко перебрала різні варіанти й усвідомила, що тут відбувається одне з двох: або Керолайн вела з нею якусь свою гру, або ж хтось змінив паролі, щоб у неї більше не було доступу до фінансових записів.

— Що саме ти бачила? — спитала Майя.

— Я ж сказала. Перекази грошей на ім’я Роджера Кірса.

— Скільки?

— Не знаю, може, три.

— На яку суму?

— Дев’ять тисяч доларів кожен.

Дев’ять тисяч. У цьому був сенс. Про суми менше десяти тисяч можна було не звітувати.

— Що ще? — спитала Майя.

— Що ти маєш на увазі?

— Коли пройшов перший платіж?

— Не знаю.

— До вбивства Джо чи після?

Керолайн поклала палець на губи й замислилася.

— Не можу сказати, що я повністю впевнена, але…

Майя чекала.

— Але я майже певна, що першу суму він отримав до.

Майя могла розіграти все це двома способами.

Перший був очевидним. Піти до Джудіт. Піти до Ніла. Протистояти їм негайно, вимагаючи відповідей. Але з таким прямим підходом були проблеми. Логістично — жодного з них нині не було вдома. Окрім того — що вона сподівалася знайти? Якщо вони щось приховували, чи визнали б? Навіть якби вона якимось чином змусила їх зайти в той рахунок, чи вони не позбулися б доказів, чи не прикрили б усе до цього моменту?

І що саме прикрили?

Що саме, на думку Майї, тут відбувалося? Чому родина Буркетт мала платити детективу з відділу вбивств, який розслідував смерть Джо? Це взагалі хоч якось складалося? Припустимо, що Керолайн можна довіряти. Якщо виплати почалися до вбивства, то як вони взагалі могли знати, який детектив займатиметься справою? Ні, це безглуздо. Керолайн усе одно не мала впевненості щодо дати першого платежу. Трохи більше сенсу (у цьому випадку «більше сенсу» хіба що на волосинку перевищувало «жодного сенсу взагалі») було б, якби гроші почали перераховувати після вбивства.

Але для чого?

Потрібно поміркувати, що може статися далі. Це ключ до успіху. І коли Майя продумала кілька наступних кроків після прямого протистояння з Нілом або з Джудіт, припускаючи, що саме вони стоять за ймовірними переказами грошей, істотних переваг вона не побачила. Вона відкриється їм і не отримає натомість жодної цінної інформації.

«Будь терпляча. Спочатку дізнайся все, що зможеш. Тоді, якщо в цьому буде потреба, відкривайся». Кажуть, що юристу не варто ставити запитань, на які він ще не знає відповіді. Подібним чином хороший солдат не атакує, поки не розрахує, чого можна чекати у відповідь і чи здатен він цьому протистояти.

Дотепер у Майї був план: дістати Ізабеллу й змусити її говорити. Дізнатися, чому Клер таємно дзвонила до «Шкіри й мережива».

Треба дотримуватися плану. Почати з дому Ізабелли. Двері відчинив Гектор.

— Ізабели немає.

— Місіс Буркетт вважає, що нам із нею варто поговорити.

— Її нема в країні, — сказав Гектор.

Маячня.

— І коли вона повернеться?

— Вона вам подзвонить. Будь ласка, не повертайтеся.

Він зачинив двері. Майя на це очікувала. Повертаючись до свого авто, обійшла навколо пікапа Гектора і, не зупиняючись, причепила магнітний GPS-трекер під низ бампера. «Нема в країні, авжеж».

Трекер доволі простий: завантажуєш додаток з мапою і бачиш, де саме зараз авто й куди воно прямує. Дістати такий не важко: він продавався у двох крамницях гіпермаркету. Майя ні на мить не повірила, що Ізабелла поїхала з країни.

Але була готова закластися, що Гектор зрештою приведе її до сестри.

Розділ 13

Хтось припустив би, що «Шкіра й мереживо» буде зачинений до ночі. І помилився б. Розташований у тіні стадіону «Met-Life», домашньої арени для «New York Giants» та «Jets» одночасно, цей клуб відкривався об одинадцятій ранку й пропонував «розкішний шведський стіл для обіду». Майя раніше бувала в стрип-клубах, переважно під час відпусток. Хлопці навідувалися туди розслабитись, раз чи два вона ходила з ними. Безперечно, вони призначені не для неї, але про це можна було забути, зважаючи на розкішне обслуговування клієнток. Кожен стриптизер крутився навколо неї, як божевільний. Майя мала свої теорії з цього приводу — менше про те, що такі танцівники — геї, більше про те, що вони антимужні, — однак ці ідеї вона тримала при собі.

Біля дверей «Шкіри й мережива» стояв обов’язковий здоровань. Шість футів і чотири дюйми,[27] десь три сотні фунтів,[28] шиї нема, коротко стрижене волосся, чорна сорочка, така тісна, що його біцепси вона перетискала, наче джгут.

— О, привіт, — сказав він так, ніби йому запропонували безкоштовну закуску. — Чим можу допомогти юній леді?

Нічого собі.

— Мені потрібно поговорити з менеджером.

Здоровань звузив очі, оглянув її з маківки до п’ят, наче шмат м’яса, і кивнув.

— Маєте рекомендації?

— Я б краще поговорила про це з менеджером.

Здоровань знову оглянув її, уже принаймні втретє.

— Ви трохи старуваті для такої роботи, — сказав він. Тоді кивнув й осяяв її своєю найкращою посмішкою. — Але як на мене, ви дуже гаряча.

— Дуже приємно почути таке від вас, — сказала Майя.

— Я серйозно. Дуже гаряча. Чудове, міцне тіло.

— Я зараз просто зомлію. Менеджер?

За кілька хвилин Майя йшла повз навдивовижу багатий шведський стіл. Народу було небагато. Чоловіки не підводили голів. Дві жінки танцювали на сцені з ентузіазмом школярок, які збираються на контрольну з математики. Навіть зі снодійним вони навряд чи виглядали б більш знудженими. До біса мораль — ось що найбільше дратувало Майю в подібних клубах. Еротики в них було не більше, ніж в аналізі калу.

Менеджер мав на собі шорти для йоги та майку без рукавів. Сказав їй: «Називайте мене Біллі». Біллі був невисокий, забагато часу проводив у спортзалі й мав украй тонкі пальці.

Його кабінет яскраво пофарбований у колір авокадо. До комп’ютера під’єднані монітори для стеження за гримерною та сценами. Кут зйомки нагадав Майї про камери, які знімали Лілі в «Зростанні».

— Передусім дозвольте мені сказати, що ви сексуальна, гаразд? Ви сексуальна.

— Мені постійно це кажуть, — відповіла Майя.

— У вас підтягнута, спортивна фігура. Зараз це популярно. Як у тієї ціпочки в «Голодних іграх». Як її звати?

— Дженніфер Лоуренс.

— Ні-ні, я не про актрису, я про героїню. Розумієте, у нас тут усе базується на фантазії, так що ви будете… — Біллі клацнув своїми худими пальцями. — Катнісс. Її ж так звали? Ту ціпочку в шкіряному вбранні, з луком та стрілами і ще всяким. Катнісс Евер-щось-там. Але… — він раптом вирячив очі. — Чорт, це ж геніально. Замість Кат-нісс, будемо звати вас Кат-ніп.[29] Зрозуміли?

Із-за його спини пролунав жіночий голос:

— Вона тут не заради роботи, Біллі.

Майя розвернулась і побачила жінку в окулярах. Їй було за тридцять, її стильний, явно на замовлення шитий костюм, видавався тут недоречним, наче сигарета в спортивно-оздоровчому клубі.

— Ти про що? — спитав Біллі.

— Типаж не той.

— Та ну, Лулу, це нечесно, — сказав Біллі. — Ти просто упереджена.

Лулу злегка посміхнулася Майї.

— Іноді толерантність знаходиш у найбільш непередбачуваних місцях, — тоді до Біллі: — Я розберуся.

Біллі вийшов із кабінету. Лулу підійшла до столу перевірити монітори. Почала клацати мишкою, передивляючись відео з різних камер.

— Чим можу допомогти? — спитала вона.

Майя не мала причин ходити довкола теми.

— Моя сестра часто сюди дзвонила. Я намагаюся дізнатися чому.

— Ми бронюємо столики. Може, в цьому справа.

— Не думаю.

Лулу знизала плечима.

— Не знаю, що ще вам сказати. Сюди чимало людей дзвонять.

— Її звали Клер Вокер. Це ім’я нічого вам не говорить?

— Байдуже. Якби і говорило, я б вам про це не сказала. Ви знаєте, який у нас тут бізнес. Ми пишаємося тим, що зберігаємо чужу конфіденційність.

— Добре, коли є чим пишатися.

— Не треба осудження, міс…?

— Майя. Майя Стерн. А мою сестру вбили.

Тиша.

— У неї був таємний телефон, — Майя дістала його й вивела на екран історію дзвінків. — Усі дзвінки, які вона робила чи приймала, пов’язані з цим місцем.

Лулу кинула короткий погляд на нього.

— Співчуваю вам.

— Дякую.

— Але нічого не можу сказати.

— Я можу здати цей телефон у поліцію. Жінка приховувала його від усіх. Телефонувала лише сюди. Зрештою її вбили. Не думаєте, що скоро це місце заповнять копи?

— Ні, — сказала Лулу. — Не думаю. Але навіть якщо вони вирішать зробити саме так, нам нема чого приховувати. Звідки ви знаєте, що цей телефон узагалі належав вашій сестрі?

— Що?

— Де ви його знайшли? У неї вдома? Вона ще з кимось жила? Може, телефон їхній, а не її. Вона була заміжня? Мала бойфренда? Може, це його телефон.

— Не його.

— Ви впевнені? На всі сто? Бо, хоча вас це і шокує, чоловіки іноді брешуть щодо своїх походів сюди. Навіть якщо зможете якось довести, що цей телефон справді належав вашій сестрі, тут телефоном користуються десятки людей. Танцівники, бармени, офіціанти, кухарі, прибиральники, посудомийники, навіть клієнти. Давно вашу сестру вбили?

— Чотири місяці тому.

— Ми витираємо записи з камер спостереження що два тижні. Це теж питання конфіденційності. Ми не хочемо, щоб до нас приходили з ордером лише тому, що тут був чийсь чоловік. Так що якби ви і хотіли подивитися запис…

— Я зрозуміла, — сказала Майя.

Лулу поблажливо їй посміхнулася.

— Мені прикро, що ми не можемо допомогти.

— Так, ви просто вкрай розпереживалися через це.

— Перепрошую.

Майя підійшла до неї.

— Забудьте на хвилину про закон. Ви ж розумієте, я тут не для того, щоб порушити вашу конфіденційність. Я закликаю до вашої людяності. Мою сестру вбили. Поліція вже майже втратила надію розплутати цю справу. Єдина свіжа зачіпка — цей телефон. Тож я прошу вас як людину, будь ласка, допоможіть мені.

Лулу вже рушила до дверей.

— Я страшенно вам співчуваю, однак допомогти нічим не можу.

Коли Майя вийшла з клубу, її залило сонячне світло. Усередині подібних місць завжди панувала ніч, але в реальному світі ледве перевалило за полудень. Сонце налетіло на неї з кулаками. Майя примружилася й прикрила очі долонею, запаморочившись, наче Дракула, якого витягли на денне світло.

— Не отримали роботу? — спитав здоровань.

— Сама винна.

— Шкода.

— Так.

І що тепер?

Вона справді могла виконати погрози й піти в поліцію. Звісно, це означало, що доведеться про все розповісти Кірсу. Чи Майя йому довіряла? Гарне питання. Або він брав відступні, або Керолайн брехала. Чи помилялася. Чи… Байдуже. Вона не довіряла Керолайн. Вона не довіряла Кірсу.

То кому вона взагалі довіряла?

Зараз було невигідно довіряти кому-небудь, але якщо хтось і казав правду, то це був Шейн. І це все одно означало, що Майя мусить бути обережна. Шейн був її другом, однак людиною він був украй прямою, а вона вже підштовхнула його до таких речей, які йому не подобалися. Вони домовилися зустрітись увечері на стрільбищі. Може, там вона й розповість йому все, але, якщо подумати, навряд чи. Він почне ставити забагато питань…

Стоп, чекай.

Майя йшла через стоянку, досі кліпаючи від різкої зміни освітлення. А тоді помітила його. Спочатку здалося, що це нічого не означає. Вона бачила його здалеку, а на дорозі таких узагалі багато.

Багато червоних «Buick Verano».

Цей припаркувався у віддаленій частині стоянки, сховався між парканом та «Cadillac Escalade», великим позашляховиком. Вона повернулась і побачила, що здоровань дивиться на її зад. Теж мені несподіванка. Майя помахала йому рукою й пішла до червоного авто.

Вона мусила побачити номерний знак.

На паркані Майя помітила камеру. То й що? Навіть якщо хтось і спостерігає за нею, хіба вона робить щось шкідливе? Вона мала щось подібне на план. Нещодавно зробила один із небагатьох розумних кроків, бо не бажала, щоб її знову застали зненацька, — купила кілька GPS-трекерів. Перший, звісно, потрапив на пікап Гектора.

Другий лежав у її сумочці, готовий до бою.

План був простий і очевидний. Спочатку — переконатися, що це саме те авто, перевірити номери. Потім — пройти повз червоний «Buick» і причепити трекер під бампер.

Із другою частиною могли виникнути проблеми. Машину припаркували в кутку, біля паркану, і, прогулюючись там, вона виглядала б щонайменше дивно. Але ж на майданчику тихо. Кілька людей, які нещодавно під’їхали, стали з іншого боку і, хоч у них не було жодної причини соромитися свого перебування тут, вони цим не надто пишалися.

Номерний знак уже потрапив у поле зору, і — так, це була та сама машина.

«WTS Limited». Холдингова компанія, може, саме для «Шкіри й мережива».

— Не туди.

Це був здоровань. Майя розвернулася. Він підійшов до неї, вона вичавила з себе посмішку.

— Перепрошую?

— Це місця співробітників.

— О, справді? — сказала Майя. — Вибачте. Я іноді буваю такою роззявою.

Вона спробувала видати смішок у стилі «хі-хі, от же ж роззява».

— Я не там припаркувалася. Бо ж так хотіла цю роботу…

— Ні, неправда.

— Перепрошую?

Він указав своїм м’ясистим пальцем в інший бік.

— Ви припаркувалися там. З іншого боку.

— О, справді? От я іноді дурепа…

Він стояв. Вона стояла.

— Ми нікого не пропускаємо в зону для співробітників, — сказав здоровань. — Це політика компанії. Знаєте, деякі хлопці виходять і чекають біля машини танцівниці. Розумієте, про що я? Або намагаються записати номери й дзвонять їй. Іноді доводиться проводжати сюди дівчат, аби уникнути таких дивних типів. Бачите, до чого я веду?

— Так, але ж я не дивний тип.

— Ні, мем, точно ні.

Він стояв. Вона стояла.

— Ходімо, — сказав він. — Я проведу вас до вашого авто.

Через дорогу, приблизно за сто ярдів[30] від клубу, був один із величезних складів-магазинів. Майя припаркувалася, поставила машину так, щоб із неї було видно зону для співробітників на стоянці «Шкіри й мережива». Вона сподівалася, що хтось зрештою сяде в червоний «Buick Verano» і тоді вона зможе поїхати за ним.

А тоді що?

Усе по черзі.

Але як щодо того, щоб складаючи план, передбачати кілька кроків уперед?

Майя не знала. Підготовка — це чудово, але є ще така річ, як «імпровізація». Наступний її крок залежатиме від того, куди поїде цей червоний «Buick». Якщо, скажімо, авто зупиниться на ніч біля будинку, тоді, можливо, наступним кроком вона буде дізнаватися, хто там живе.

Клієнтура стрип-клубів дуже різноманітна, якщо не за статтю, то за виглядом. Робітники в робочих чоботях та джинсах. Ділові костюми. Хлопці в бриджах та футболках. Навіть група чоловіків у вбранні для гольфу, вони виглядали так, наче щойно вийшли з поля. Може, тут аж настільки смачна їжа, хтозна.

Минула година. Зону паркування для співробітників залишило четверо, на їхні місця приїхало троє. Червоний «Buick Verano», що стояв біля паркану, ніхто не чіпав.

Майя мала час обдумати останній розвиток подій, але це не допомагало. Потреба не в часі — потреба в інформації.

Червоний «Buick» був записаний на компанію під назвою «WTC Limited». Може, вона належала Буркеттам? Керолайн говорила про фінансові операції, пов’язані з офшорними рахунками й анонімними компаніями. Може, «WTC Limited» була однією з таких компаній? Чи знала Клер водія червоного «Buick Verano»? А Джо?

У Майї та Джо було кілька спільних рахунків. Вона відкрила їх на додатку в телефоні, продивилась історію платежів.

Може, Джо бував у «Шкірі й мереживі»? Якщо й так, з даних на рахунку цього видно не було. Але знову ж таки, чи був би Джо таким дурнем? Хіба ж у подібних місцях не знають, що ревниві дружини можуть перевіряти історію платежів на картках своїх чоловіків? Знаючи прагнення Лулу до збереження конфіденційності, чи не могли там використовувати іншу назву?

Наприклад — «WTC Limited»?

З новою надією вона пошукала платежі, проведені на цю назву. Нічого. Клуб знаходився в Карлштадті, Нью-Джерсі. Вона пошукала платежі в це місто. Знову нічого.

Хтось припаркувався за два місця від «Buick». Двері авто відчинилися, з нього вийшла танцівниця. Так, Майя вгадала її професію. Довге біляве волосся, шорти, які ледве прикривають півсідниці, штучні груди, задерті догори, наче друга пара сережок — не треба мати аналог гейдару для танцівниць на пілоні, щоб зрозуміти, що це або стриптизерка, або мрія шістнадцятирічного хлопця, яка раптом ожила.

Коли фігуриста танцівниця пройшла через боковий вхід для співробітників, звідти вийшов чоловік. На ньому була бейсболка «Yankees», насунута низько на очі, прикриті темними окулярами. Він схилив голову, згорбився так, як зазвичай роблять, коли хочуть сховатись або не виділятися. Майя сіла рівно. Чоловік мав бороду — такі некеровані зарості відрощують забобонні спортсмени, намагаючись перемогти в плей-офф.

Звісно ж, вона не могла його роздивитися, але в ньому було щось знайоме…

Майя завела авто. Чоловік, не піднімаючи голови, пришвидшив крок і сів у червоний «Buick Verano».

Отже, це її тип.

Просто поїхати за ним — ризиковано. Можливо, краще за все протистояти йому зараз. Він може помітити хвіст. Вона може його загубити. Тож, можливо, варто забути про тактику, повернутися до стоянки «Шкіри й мережива», заблокувати його авто й вимагати відповідей. Але з цим сценарієм теж виникали проблеми. Тут охорона, і, швидше за все, у чималій кількості. Здоровань точно втрутиться. Інші теж. У стрип-клубах звикли розбиратися з такими інцидентами. Працюючи в поліції, Шейн говорив те саме, що й здоровань. Чоловіки часто ошивалися поряд із клубом після закриття, сподіваючись підчепити танцівницю, яку, як вони щиро вірили, цікавили не лише їхні гаманці, хоча це завжди було неправдою. Чоловіки, яким так бракувало впевненості, все одно примудрялись обдурити себе, думаючи, що жінкам перед ними не встояти.

Коротше кажучи, там охорона. А його краще застати самого, хіба ні?

Червоний «Buick» рушив з місця, попрямував до виїзду. Майя за ним. Вона виїхала на Патерсон Планк Роуд і одразу ж відчула дискомфорт. Чому? Це лише витвір її уяви, чи червоний «Buick» справді завагався, ніби помітив її? Важко зрозуміти, вона ж бо відстає від нього на три автомобілі.

За дві хвилини поїздки Майя усвідомила, що висіння в нього на хвості не спрацює.

Раніше це якось не спадало їй на думку, але тепер, коли взялася втілювати свій план, вона бачила дедалі більше й більше складнощів. Проблема Перша: він, вочевидь, мав знати її авто. Насправді, він сам чимало разів сідав їй на хвіст. Йому вистачить одного погляду в дзеркало заднього огляду, щоби скласти все докупи.

Проблема Друга: Лулу, чи Біллі, чи здоровань, чи ще хтось із клубу могли попередити його про її візит і, швидше за все, попередили. Тож Бейсболкa-«Yankees»-y-«Buick» буде напоготові. Насправді, він уже давно міг її помітити.

Проблема Третя: залежно від того, як давно він переслідує її, Бейсболкa-«Yankees»-y-«Buick» уже міг зробити з її авто те саме, що й вона з Гекторовим — причіпити на нього трекер. Могла навіть припустити його поінформованість, що вона припаркувалася біля клубу від самого моменту її приїзду.

Це могла бути підстава. Це могла бути пастка.

Зараз Майя могла б відступити, продумати кращий план і з ним повернутися до «Шкіри й мережива». Але ж ні, нізащо. Годі пасивності. Вона потребувала відповідей, і якщо для цього потрібна необережна поведінка й зухвалість — так тому й бути.

Вони досі їхали промисловою зоною, за кілька миль від великої траси. Після появи «Buick» у Майї не було шансів. Вона перевірила сумочку — зброя діставалася легко. Світлофор загорівся червоним. «Buick» плавно зупинився, перший у правій смузі. Майя вдарила по акселератору й вивернула спочатку ліворуч, тоді знову праворуч. Вона знала, що рухатися треба швидко. Обійшла «Buick» ліворуч, крутнула колесо й зробила спробу заблокувати його своїм авто.

Майя вийшла з машини, низько й непомітно тримаючи зброю. Так, це було до біса ризиковано, але вона все прорахувала. Якщо він спробує здати назад чи втекти, вона прострелить йому шини. Хтось може викликати поліцію? Може. Але жінка вирішила ризикнути. У найгіршому випадку її заарештують. Тоді вона розповість про вбивство її чоловіка і те, що цей тип її переслідував. Можливо, доведеться вдавати істеричну вдову, але навряд чи їй висунуть серйозне звинувачення.

За кілька секунд Майя була вже біля червоного «Buick». Відблиск від лобового скла не дозволяв роздивитись обличчя водія, але це не надовго. Вона подумала, може, підійти до дверцят з боку водія й наставити на нього пістолет крізь скло, проте вирішила все-таки зайти з боку пасажира. Дверцята можуть виявитися незаблоковані, тоді вона просто сяде всередину. А як ні, то все одно зможе пригрозити йому крізь скло.

Вона простягнула руку, узялась за ручку, потягла.

Авто відчинилося.

Майя сіла всередину й підняла зброю до обличчя чоловіка в бейсболці «Yankees».

Чоловік повернувся до неї й усміхнувся:

— Привіт, Майє.

Вона застигла ошелешена.

Чоловік зняв бейсболку й мовив:

— Нарешті ми зустрілися.

Майї дуже хотілося натиснути на спусковий гачок. Вона мало не мріяла про цей момент — побачити його, натиснути на гачок, випустити йому мізки. Перша думка була простою, інстинктивною й примітивною: убий свого ворога.

Але якщо вона так зробить, забувши про моральні та юридичні наслідки цього вчинку, то всі відповіді, імовірно, помруть разом із ним. А більше за все на світі зараз їй хотілося дізнатися правду. Бо чоловік, який переслідував її в червоному «Buick», чоловік, який таємно спілкувався з Клер за кілька тижнів до її вбивства, — це не хто інший, як Корі Дзвін.

Розділ 14

— Чому ви мене переслідуєте?

Корі досі всміхався.

— Майє, приберіть пістолет.

На всіх фотографіях Корі Рудзинські був добре вдягненим, поголеним і по-дитячому круглолицим. Неохайна борода, бейсболка й завеликі джинси стали для нього непоганим прикриттям. Майя не зводила з нього очей, не прибираючи пістолет. Інші авто почали сигналити.

— Ми заважаємо дорожньому руху, — сказав Корі. — Приберіть своє авто, і тоді ми поговоримо.

— Я хочу знати…

— І дізнаєтесь. Але спочатку відведіть машину до краю дороги.

Сигнали.

Майя простягнула руку й схопила його ключі. Вона нізащо не дозволить йому зникнути.

— Нікуди не йдіть.

— І не збирався, Майє.

Вона від’їхала на своєму авто на узбіччя, припаркувала його й повернулася на пасажирське сидіння червоної машини. Передала йому ключі.

— Закладаюся, ви спантеличена, — сказав Корі.

Це ще м’яко кажучи. Майя була шокована. Їй, як боксеру після удару, тепер потрібен час, аби оговтатися, підвестися, доки рефері рахує до восьми, і повернутися до бою. З’явилося декілька варіантів пояснення всього цього, але, у будь-якому разі, кожен із них можна надто легко відкинути.

Усе безглуздо.

Почала Майя з очевидного питання:

— Звідки ви знаєте мою сестру?

Усмішка Корі зблякла, коли він це почув, на її місці з’явився щирий сум, і вона зрозуміла чому. Майя сказала «знаєте», ужила теперішній час. Корі Рудзинські справді знав Клер. Майя бачила, що він був небайдужий до неї.

Корі повернув голову вперед.

— Покатаємося, — сказав він.

— Ви б краще відповіли на запитання.

— Я не можу тут лишитися, надто вже на виду. Вони цього теж не терпітимуть.

— Вони?

Він не відповів. Повіз її назад, до «Шкіри й мережива», і припаркувався на тому ж місці. За ними на стоянку заїхали ще два автомобілі. Чи були вони за ними весь час? Майя припустила, що це цілком можливо.

На вході для співробітників був кодовий замок. Корі ввів код, Майя про всяк випадок запам’ятала його.

— Не партеся, — сказав він. — Вас усе одно пропустять.

— Тобто ви вводите код, а потім охоронець вас перевіряє?

— Саме так.

— Схоже, це перебір. Чи параноя.

— Закладуся, що так і є.

Темний коридор смердів брудними шкарпетками. Вони перетнули клуб. З динаміків лунала діснеївська пісня «Зовсім новий світ», танцівниця біля пілону вбрана у костюм принцеси-Жасмін-з-«Аладіна».

Майя насупилася. Схоже, перевдягання годилося не лише для дошкільнят.

Він провів її через завісу з намистин до приватної кімнати, пофарбованої в золотий та зелений, і здавалось, що декораторів надихала уніформа чірлідерки з середнього заходу.

— Ви знаєте, що я вже сюди навідувалася, — сказала Майя. — Що говорила з тією Лулу.

— Так.

Вона складала інформацію докупи.

— Тоді ви, мабуть, бачили, як я йшла. Бачили, як підходила до вашого авто. Ви знали, що я слідкую за вами.

Корі не відповів.

— А ті дві машини, які заїхали за нами, вони з вами?

— Перебір, Майє. Параноя. Сідайте.

— На це? — Майя скривилася. — І часто вони тут чистять меблі?

— Досить часто. Сідайте.

Вони обоє сіли.

— Ви повинні зрозуміти те, чим я займаюся, — почав Корі.

— Я розумію, чим ви займаєтесь.

— О?

— Ви вважаєте, що таємниці — це погано, тому розкриваєте їх, і до біса можливі наслідки.

— У принципі, це доволі близько.

— То пропустимо вступ із поясненнями. Звідки ви знаєте мою сестру?

— Вона вийшла зі мною на зв’язок, — сказав Корі.

— Коли?

Він завагався.

— Я не радикал. Не анархіст. Нічого такого.

Майї було начхати на те, як це насправді називається. Вона хотіла знати про Клер і те, чому він її переслідував. Але не хотіла перебивати, якщо це не обов’язково, не хотіла збити його з настрою відвертості. Тож просто мовчала.

— Ваша правда щодо таємниць. Я почав із хакерства. Зламував сайти заради веселощів. Великі компанії, уряди. Це була гра. Але тоді я побачив їхні таємниці. Побачив, як ті, хто має владу, знущаються з нормальних людей… — він схаменувся. — Ви ж не хочете слухати цю промову, так?

— Не дуже.

— У будь-якому разі, ми більше не займаємося хакерством. Ми даємо небайдужим свободу казати правду. От і все. Тому що люди не можуть себе контролювати, коли йдеться про владу та гроші. Така людська природа. Ми перекручуємо правду, щоб вона вийшла нам на користь. Тож є люди, які працюють, наприклад, на сигаретні компанії — це не жахливі люди, не злі. Вони просто не можуть робити правильні речі, бо це не в їхніх інтересах. Ми, люди, неймовірні, коли справа стосується самовиправдання.

А ще обіцяв без промов.

Увійшла офіціантка, убрана в топ завширшки приблизно зі стрічку для волосся.

— Вип’єте? — спитала вона.

— Майя? — поцікавився Корі.

— Я не буду.

— Мені содову з лаймом, будь ласка.

Офіціантка вийшла. Корі повернувся до Майї.

— Люди вважають, що я намагаюсь ослабити уряди чи бізнеси. Насправді я хочу протилежного. Я хочу посилити їх, змусивши робити правильні речі, справедливі. Якщо ваш уряд чи бізнес побудований на брехні, натомість збудуймо його на правді. Щоб жодних таємниць. Жодних таємниць, ніде. Якщо мільярдер платить урядовцю, щоб отримати нафтове родовище, нехай люди про це знають. У вашому випадку, якщо уряд вбиває у війні цивільних…

— Ми не цим займаємося.

— Так, знаю, це супутні втрати. Термін чудовий і вкрай нечіткий, чи не так? Байдуже, чим ви це вважаєте, випадковістю чи навмисними діями, люди мають знати. Ми можемо і далі виступати проти війни. Але ми мусимо знати. Бізнесмени брешуть і обманюють. Спортсмени брешуть і обманюють. Урядовці брешуть і обманюють. Ми знизуємо плечима. Але уявіть собі світ, де цього нема. Уявіть собі світ, де замість нечесної влади все прозоро. Уявіть світ, де нема зловживань чи таємниць.

— А єдинороги та пилок фей у цьому світі є? — спитала Майя.

Він осміхнувся.

— Думаєте, я наївний?

— Корі… Можна називати вас Корі?

— Прошу.

— Звідки ви знаєте мою сестру?

— Я вже сказав — вона вийшла зі мною на зв’язок.

— Коли?

— За кілька місяців до своєї смерті. Надіслала на мій сайт електронного листа. І він дійшов до мене.

— Що в ньому було?

— У листі? Вона хотіла зі мною поговорити.

— Про що?

— А ви як думаєте, Майє? Ви.

Повернулась офіціантка.

— Дві содові з лаймом, — вона дружньо підморгнула Майї. — Я знаю, що ви не замовляли, але, може, вам захочеться пити.

Вона поставила склянки на столик, широко всміхнулася Майї й пішла.

— Ви ж не натякаєте, що той запис бою злила Клер?..

— Ні.

— …Бо у неї ніяк не могло бути доступу…

— Ні, Майє, я не про це говорю. Вона зв’язалася зі мною після того, як я оприлюднив плівку.

Це було зрозуміліше, але відповідей не давало.

— Що вона сказала?

— Саме тому я й намагаюся пояснити вам нашу філософію биття у дзвін. Про звітність та свободу.

— Я не розумію.

— Клер зв’язалася зі мною, бо боялася, що я збираюсь оприлюднити решту запису.

Тиша.

— Ви ж розумієте, про що йдеться, так, Майє?

— Так.

— Ви розповіли про це Клер?

— Я про все їй розповідала. Ми розказували одна одній. Принаймні я так вважала.

Корі всміхнувся їй.

— Вона хотіла захистити вас. Попросила не оприлюднювати аудіо.

— І ви не опублікували його.

— Саме так.

— Тільки тому, що про це просила Клер.

Він відпив трохи содової.

— Я знаю одну людину. Точніше — групу. Вони вважають себе такими ж, як ми. Але це не так. Вони теж розкривають таємниці, але індивідуальні. Подружні зради, уживання стероїдів, помста через порно, такі штуки. Особисті проблеми. Якщо хочеш зробити щось неетичне анонімно, ця група тебе викриє. Як ті хакери з сайтом подружніх зрад минулого року.

— І ви з цим не згідні?

— Я — ні.

— Чому? Хіба ж вони не позбавляють світ таємниць?

— Цікаво, — сказав він.

— Що?

— Ваша сестра теж вдалася до цього аргументу. Я б не сказав, що ми лицеміри, але ж кожен обирає свої теми, хіба ні? Тут нікуди не подінешся. Я не опублікував аудіо з тієї плівки, бо мав на те свої, егоїстичні причини. Планував зробити це згодом, аби це одкровення мало якомога сильніший вплив. Більше відвідин мого веб-сайту, більше розголосу моїй темі.

— То чому ви цього не зробили?

— Ваша сестра. Вона мене попросила.

— Просто так?

— Вона була дуже переконлива. Пояснила, що ви, Майє, просто пішак. Корумпована система змушує вас бути такою, якою ви є. Частина мене хоче все оприлюднити, бо, знову ж таки, правда звільнить вас. Але так я завдам вам незворотної шкоди. Клер переконала мене, що якщо я це зроблю, то буду не кращим за своїх колег, які викривають дрібних зрадників.

Майя втомилася ходити по колу.

— Вам більше хочеться завдати шкоди війні, а не мені.

— Так.

— То ви дали людям свою історію. Нехай вони ненавидять уряд. Якщо ж почують аудіо, то звинуватять і мене.

— Гадаю, що так.

«Заміна правди на свою власну історію, — подумала Майя. — Під поверхнею ми всі однакові. Нема часу чи причин розмірковувати над цим зараз».

— Тож моя сестра вийшла на вас, — сказала Майя, — щоб захистити мене.

— Так.

Майя кивнула. Так усе сходилося, сходилося сумно і страшно. Відчуття провини повернулося.

— То що сталося потім?

— Вона переконала мене в доцільності своїх аргументів, — ледь помітна посмішка заграла на його вустах. — А я — своїх.

— Не розумію.

— Клер працювала на велику продажну корпорацію. Мала доступ до її внутрішнього кола.

Тепер дещо вимальовувалося.

— Ви переконали її зливати інформацію?

— Вона зрозуміла, що це благородна мета.

Майя замислилася.

— Що?

— Це було око за око? — спитала вона. — Клер погодилася знищити «Burkett Enterprises» в обмін на те, що аудіо не буде оприлюднене?

— Не так грубо.

А може, саме так?

— Тож, — сказала Майя, відчуваючи, що віднаходить відповіді. — Клер робила за вас брудну роботу. І це її вбило.

На його обличчя набігла тінь.

— Не лише Клер, — сказав Корі.

— Що ви хочете сказати?

— Вона працювала з Джо.

Майя на мить зупинилася, тоді похитала головою.

— Джо нізащо не виступив би проти своєї родини.

— Схоже, ваша сестра мала іншу думку.

Майя заплющила очі.

— Подумайте. Клер починає розбиратися, зрештою помирає. Джо починає розбиратися…

«Зв’язок, — подумала Майя. — Усі шукають зв’язок».

Корі вирішив, що знайшов його.

Але він помилявся.

— Джо вийшов на мене, коли ваша сестра померла.

— І що він сказав?

— Хотів зустрітися.

— І?

— Я не міг. Мусив триматися подалі від радарів. Певен, ви про це читали. Данський уряд намагався навісити на мене сфабриковані звинувачення. Я сказав йому, що можу знайти безпечний спосіб спілкування, але він хотів зустрітись особисто. Я вважаю, що він хотів допомогти. І, мабуть, знайшов таємницю, що стала причиною його смерті.

— Що мали розслідувати Клер та Джо?

— Фінансові злочини.

— А можна точніше?

— Знаєте, кажуть, що за кожним великим статком ховається злочин. Це правда. Я впевнений, можна знайти винятки, та якщо зазирнути під поверхню кожної великої корпорації, комусь обов’язково заплатили або ж хтось залякував конкурентів.

— А в цьому випадку?

— У родини Буркетт — довга історія хабарів серйозним політикам цієї країни та закордону. Пам’ятаєте гучну справу фармацевтичної компанії «Ranbaxy»?

— Трохи, — відповіла Майя. — Підробка ліків, щось таке.

— Майже. Буркетти щось подібне роблять в Азії, з одним зі своїх фармацевтичних холдингів під назвою «ЕАС». Люди помирають, бо ліки не відповідають вимогам, але поки що Буркетти змогли прикритися заявами про локальну некомпетентність. Коротше кажучи, вони заявляють, що нічого не знали, що всі тести вдалі і так далі. Це все брехня. Вони підробили інформацію, ми в цьому впевнені.

— Але довести не можете, — сказала Майя.

— Саме так. Нам потрібен інсайдер, щоб отримати цю інформацію.

— І ви відправили туди Клер.

— Ніхто її не змушував, Майє.

— Ні, її зачарували.

— Не ображайте розумові здібності своєї сестри. Вона знала про ризик. Вона була відважною. Я не примушував її. Вона хотіла зробити правильну річ. З усіх людей ви могли б це зрозуміти — вона померла, намагаючись викрити несправедливість.

— Не треба, — сказала Майя.

— Що?

Вона ненавиділа, коли люди порівнювали що-небудь із війною та солдатами. Зазвичай це було недоречно й звучало якось поблажливо. Проте зараз не до того.

— То ви вважаєте, що хтось із родини Джо вбив Клер, а потім і самого Джо, щоб зупинити викриття?

— А ви маєте впевненість, що вони вищі за це?

Майя про це думала.

— Вони можуть не бути вищими за вбивство Клер, — сказала вона, — але вони ніколи не приберуть когось зі своїх.

— Може, і ваша правда, — він потер обличчя рукою й відвернувся. З іншої кімнати лунала пісня «Будь нашим гостем», з «Красуні та чудовиська», додаючи нового відтінку рядкові «спробуй наші послуги».

— Однак, — продовжив він, — я гадаю, що Клер знайшла ще дещо. Щось більше, ніж маніпуляції з тестами ліків.

— Тобто?

Він знизав плечима.

— Не знаю. Лулу говорила, ви знайшли її другий телефон.

— Так.

— Я не розповідатиму про нюанси нашого зв’язку, те, як дзвінки переадресовуються через темну мережу й нарешті доходять до мене. Та все одно. Ми погодилися зберігати радіомовчанку. Погодилися зв’язуватися лише тоді, коли вона буде готова передати мені остаточний матеріал або в разі надзвичайної необхідності.

Майя нахилилась уперед.

— Але Клер подзвонила.

— Так. За кілька днів до смерті.

— І що вона сказала?

— Що знайшла дещо.

— І це не підробка ліків?

Він кивнув.

— Дещо потенційно масштабніше. Сказала, що поки складає все докупи, але хоче надіслати мені перші докази, — він замовк, дивлячись уперед своїми блідими блакитними очима. — Тоді ми говорили востаннє.

— Вона надіслала перші докази?

Він кивнув.

— Саме тому ви тут.

— Що?

Але, звісно ж, вона знала. Йому було відомо, де вона — відомо про візит до клубу, про розмову з Лулу, про те, що вона за ним слідкувала. Корі Рудзинські не просто так це влаштував. Він мав на те причини.

— Ви тут, — сказав він, — щоб я вам показав знахідку Клер.

— Його звати Том Дуґласс, з двома «с».

Корі передав їй роздруківку. Вони досі сиділи в приватній кімнаті стрип-клубу. Чудове місце для таємних зустрічей. Ніхто не звертає уваги на вас і не хоче, щоб ви звертали увагу на нього.

— Це ім’я вам щось говорить? — спитав Корі.

— А мусить?

Він знизав плечима.

— Просто питаю.

— Ніколи про нього не чула, — сказала Майя. — Хто він?

Згідно з роздруківкою, до «Tom Douglass Security» щомісяця надходило дев’ять тисяч доларів.

Майя помітила очевидне: таку ж суму начебто таємно отримував Роджер Кірс.

Це збіг?

— Том Дуґласс працював приватним детективом у містечку Лівінгстон у Нью-Джерсі. Дрібний бізнес, на одного. Переважно робота зі шлюбами, перевірка особистої історії. Вийшов на пенсію три роки тому, але гроші й далі надходять.

— То, може, це й законно. Приватний консультант-детектив. Вийшов на пенсію, однак найбільшого клієнта зберіг.

— Я б погодився. Тільки от ваша сестра явно вважала, що тут дещо більше.

— Наприклад?

Корі знизав плечима.

— Як це ви її не розпитали?

— Ви не розумієте, як ми працюємо.

— О, здається, розумію. То коли Клер вбили через це, ви подзвонили в поліцію?

— Ні.

— І не розповіли їм, що вона розслідувала?

— Я вже казав, мені було потрібно триматися поза радарами, коли вона померла.

— Не «померла», — сказала Майя. — Її катувати й убили.

— Я знаю. Повірте, я все розумію.

— Але не настільки, щоб допомогти знайти її вбивцю.

— Наші джерела вимагають конфіденційності.

— Ваше джерело вбили.

— Це не змінює наших зобов’язань перед нею.

— Яка іронія, — сказала Майя.

— І яка ж?

— Ви так уболіваєте за світ без таємниць. Але ж зі створенням і збереженням своїх у вас ніяких проблем нема. А як же утопія про все-має-бути-відкрито?

— Це нечесно, Майє. Ми навіть не знали, що її вбивство пов’язане з нами.

— Звісно ж, знали. Ви мовчали, бо боялись, якщо випливе, що одне з ваших джерел було вбито, це погано відіб’ється на вас. Ви боялися, що її хтось здав, і саме тому Клер убили. Ви боялись, а може, і зараз боїтесь того, що її здав хтось із вашої організації.

— Це не так, — сказав Корі.

— Звідки вам знати?

— Ви говорили про нашу параною. Про Клер знав лише я. Ми були обережні. Моя організація ніяк не могла здати її.

— Ви знали, що люди на це не купляться.

Він закрив обличчя рукою.

— Правда, люди могли не так зрозуміти.

— Вони б звинуватили вас.

— Наші вороги могли б використати це проти нас. Інші наші джерела могли відчути, що вони в небезпеці.

Майя похитала головою.

— Ви справді не розумієте, так?

— Чого?

— Ви виправдовуєтеся за свої таємниці. Робите точнісінько те саме, що й усі ті уряди й корпорації, проти яких виступаєте.

— Це не так.

— Звісно, так. Захистити свою організацію будь-яким коштом. Через вас убили мою сестру. А ви допомогли її вбивці втекти, аби прикрити свій веб-сайт.

Його очі спалахнули.

— Майє?

— Що?

— Лекції про мораль від вас мені не потрібні.

Справедливо. Мабуть, Майя його надто розхвилювала. Це помилка. Потрібно, щоб він їй довіряв.

— То чому Буркетти платять Тому Дуґлассу?

— Ми не знаємо. Кілька місяців тому ми влізли в комп’ютер Дуґласса, перевірили історію браузера, навіть отримали список пошукових запитів. Жодного натяку. Що б він не робив, це було неофіційно. Дуже неофіційно.

— Ви пробували його розпитати?

— О, з нами він не говоритиме, а якщо його почне допитувати поліція, він заявить про захист привілеєм юрист-клієнт. Уся його робота проходить через юридичну фірму родини, «Howell and Lamy».

Це фірма Гізер Гавел.

— То як нам дізнатися більше? — спитала Майя.

— Ми спробували і нам не вдалося, — сказав Корі. — Тож я думав, може, тепер спробуєте ви.

Розділ 15

На відміну від того, як це буває в кіно, у дверях «Розслідувань Тома Дуґласса» не було матового скла з назвою трафаретними літерами. Офіс знаходився в непоказному цегляному будинку на Нортфілд авеню в Лівінгстоні, штат Нью-Джерсі. У коридорі смерділо, наче в кабінеті дантиста, і запах був цілком виправданим, зважаючи на численні таблички «Стоматолог» біля входу. Майя постукала в масивні дерев’яні двері. Тиша. Посмикала ручку. Зачинено.

Вона помітила чоловіка в лікарському одязі біля столу рецепції з іншого боку коридору. Він витріщався на неї з ненав’язливістю сусідського дриля. Вона посміхнулася йому у відповідь, указала на двері й знизала плечима.

Лікар підійшов до неї.

— У вас чудові зуби, — мовив.

— Ого, дякую, — Майя вдала, що вражена, не забуваючи про посмішку. — Ви не знаєте, коли повернеться містер Дуґласс?

— Вам потрібна допомога з розслідуванням, кралечко?

Кралечка.

— Щось таке. Конфіденційна справа, — Майя прикусила нижню губу, ніби підкреслюючи серйозність справи, і — так, може, трохи кокетуючи. — Ви його сьогодні не бачили?

— Я вже кілька тижнів Тома не бачив. Мабуть, це приємно. Мати змогу отак запросто взяти собі відпустку.

Майя подякувала йому й попрямувала до виходу. Лікар гукав її, однак вона його проігнорувала й пришвидшила ходу. Корі дав їй домашню адресу Тома Дуґласса. П’ять хвилин їхати. Варто спробувати ще там.

Дуґласс мешкав у невеликому будиночку, з двосхилим дахом, синьому, з пурпуровим оздобленням. Квітники буяли кольорами. Украй декоративні віконниці. Усього трохи забагато, але в цілому образ привабливий. Майя припаркувалася на вулиці й попростувала доріжкою до будинку. Біля гаража стояв рибальський човен на спеціальному причепі.

Майя постукала у двері. Їй відчинила жінка за п’ятдесят, у чорному спортивному костюмі. Її очі звузилися:

— Чим можу допомогти?

— Привіт, — сказала Майя, намагаючись говорити якомога життєрадісно. — Я шукаю Тома Дуґласса.

Жінка (Майя припустила, що це має бути місіс Дуґласс) все розглядала її обличчя.

— Його тут нема.

— Ви не знаєте, коли він повернеться?

— Може, і нескоро.

— Мене звати Майя Стерн.

— Так, — сказала жінка. — Я впізнала вас із новин. Що вам потрібно від мого чоловіка?

Чудове запитання.

— Можна мені увійти?

Місіс Дуґласс відступила на крок, пропускаючи її. Майя насправді не збиралася заходити всередину. Вона просто тягнула час і намагалася зрозуміти, який підхід буде найкращим.

Місіс Дуґласс провела її через передпокій у вітальню. Кімната була оформлена в морському стилі. З розмахом. Зі стелі на дротах звисали опудала риб. Оббиті дерев’яними панелями стіни прикрашали старовинні вудки та сітки, старий штурвал та круглі рятівні кола. На сімейних фотографіях обов’язково було море. Майя помітила на них двох синів, обоє зараз мали б уже бути дорослими. Ця родинна четвірка, вочевидь, любила рибалити разом. Майя ніколи цим не захоплювалась, але з роками помітила, що мало на яких світлинах були такі ж яскраві та щирі посмішки, як на тих, де зображена спіймана риба. Місіс Дуґласс склала руки на грудях і чекала.

Майя швидко зметикувала, що найкращий вихід — говорити прямо.

— Ваш чоловік уже давно працює на родину Буркетт.

Кам’яне обличчя.

— Я хотіла розпитати його про зміст роботи.

— Зрозуміло, — сказала місіс Дуґласс.

— Ви знаєте про його роботу на Буркеттів?

— Ви ж сама Буркетт, чи не так, Майє?

Це питання трохи збентежило Майю.

— Можна й так сказати — через шлюб.

— Так я і думала. Я бачила, що вашого чоловіка вбили.

— Так.

— Я вам співчуваю, — і додала: — Ви думаєте, Тому може бути відомо щось про вбивство?

Така відвертість знову спантеличила Майю.

— Не знаю.

— Але ж ви тут із цієї причини?

— Частково.

Місіс Дуґласс кивнула.

— Мені шкода, але я насправді нічого не знаю.

— Я б хотіла поговорити з Томом.

— Його тут нема.

— А де він?

— Поїхав.

Жінка пішла назад до дверей.

— Мою сестру теж убили, — сказала Майя.

Місіс Дуґласс уповільнила крок.

— Її звали Клер Вокер. Це ім’я щось вам говорить?

— А повинно?

— Перед тим, як її вбили, вона дізналася про гроші, які родина Буркетт потай виплачувала вашому чоловікові.

— Таємні платежі? Не знаю, на що ви натякаєте, але, здається, вам краще піти.

— Яку роботу для них робить Том?

— Мені невідомо.

— Я маю ваші податкові декларації за останні п’ять років.

Тепер здивувалася місіс Дуґласс.

— Ви… що?

— Більше половини щорічного прибутку вашого чоловіка надходить від Буркеттів. Суттєві суми.

— То й що? Том багато працює.

— І що саме він робить?

— Я не знаю. А якби й знала, точно не сказала б.

— Щось у цих переказах стривожило мою сестру, місіс Дуґласс. За кілька днів після того, як Клер про них дізналася, хтось закатував її та вистрелив їй у голову.

Рот жінки набув ідеально круглої форми.

— І ви думаєте, що Том якось до цього причетний?

— Я цього не говорила.

— Мій чоловік — хороша людина. Служив у війську, як і ви, — вона кивнула на стіну за своєю спиною. Під дощечкою з написом «Semper Paratus»[31] висіли перехрещені срібні якорі, відзнака почесного старшини боцманської команди. Майя знала кількох старшин у BMC. Це й справді почесний титул. — Том майже два десятиліття був копом. Рано пішов у відставку, його поранили на роботі. Відкрив власну фірму й відтоді тяжко працює.

— То які послуги він надавав Буркеттам?

— Я вже сказала. Я не знаю.

— І не сказали б?

— Саме так.

— Але, що б він для них не зробив, це було варте дев’ятидесяти штук на місяць упродовж… якого терміну?

— Я не знаю.

— А коли він почав на них працювати, не знаєте?

— Його робота конфіденційна.

— Він ніколи не говорив про Буркеттів?

Майя вперше побачила щілинку в броні жінки, коли та м’яко відповіла:

— Ніколи.

— Де він, місіс Дуґласс?

— Він поїхав. І мені нічого не відомо, — вона широко відчинила двері. — Я скажу йому, що ви в нас були.

Розділ 16

Більшість людей має доволі застаріле уявлення про вигляд стрільбища/крамниці зброї. Їхня уява вимальовує плісняві опудала та ведмежі шкури на стінах, недбало розставлені, укриті пилом рушниці, буркотливого власника в мисливському строї в стилі раннього Елмера Фалда[32] або ж у майці-алкоголічці, з гаком замість руки.

Але все вже давно не так.

Майя, Шейн та їхні співвітчизники частенько бували в сучасному збройному клубі під назвою «ПСЗ», що розшифровувалось як «Право на СамоЗахист», або ж, як дехто жартував, «Право Стріляти Зануд». Забудьте про пил — у клубі все сяяло, мов новеньке. Завжди привітні працівники в чорних сорочках поло, обережно заправлених у форму кольору хакі. Зброя розкладалася у вітринах, наче коштовні прикраси. Усього двадцять вогневих точок: десять для стрільби на двадцять п’ять ярдів,[33] десять — для любителів п’ятнадцяти ярдів.[34] Цифровий симулятор працював здебільшого, як комп’ютерна гра, але в людський зріст.

Уявіть собі кімнату, де розігрується будь-яка ситуація: напад банди, узяття заручників, сценка з Дикого Заходу, навіть уторгнення зомбі — і все це оживає, коли на вас ідуть детально розроблені мішені. Ви «стріляєте» лазером зі зброї, що повністю імітує вогнепальну.

Майя приходила туди переважно постріляти з реальної зброї по паперових мішенях і поспілкуватися з друзями, більшість із яких служили у війську. Тут це можливо, як стверджувала реклама, «стильно й комфортно». Дехто стає членом клубу, щоби грати в гольф чи теніс або спробувати себе в бриджі. Майя була VIP-членом «Клубу Гантрі». Як колишні військові, вона та її друзі мали право на п’ятдесят відсотків знижки.

У «Клубі Гантрі» на Десятому шосе були темні дерев’яні стіни й розкішні килими. Він нагадував Майї не то фальшиву копію бібліотеки Буркеттів, не то ресторан висококласної мережі стейк-хаусів. Посеред кімнати стояв більярдний стіл. Меблі переважно шкіряні. На трьох стінах висіли пласкі телеекрани, четверта — розписана текстом другої поправки курсивом величезного розміру. У клубі була кімната для сигар, столи для гри в карти та безкоштовний Wi-Fi.

Рік, власник клубу, теж носив чорну сорочку поло та хакі, на його поясі завжди висів пістолет. Він привітав її сумною посмішкою, вони стукнулися кулаками.

— Добре, що ти повернулася, Майє. Ми з хлопцями чули новини…

Вона кивнула.

— Дякую за квіти.

— Хотілося зробити хоча б дрібницю, ти ж розумієш.

— Я це дуже ціную.

Рік кашлянув у кулак.

— Не знаю, чи слушний зараз момент, але якщо тобі потрібна робота з гнучким графіком…

Він постійно пропонував Майї роботу — давати уроки стрільби. Жінки дедалі більше й частіше купували зброю та ходили на стрільбища. Також вони надавали значну перевагу інструкторкам, яких досі було надто мало.

— Я матиму це на увазі, — відповіла Майя.

— Чудово. Хлопці нагорі.

Того вечора зібралося п’ятеро з компанії, у тому числі Шейн та Майя. Поки вони працювали з дистанцією у двадцять п’ять ярдів, інші троє пішли на симулятор. У стрільбі Майя знаходила свій дзен. Було щось особливе у видиху в той момент, коли ти зводиш курок, непорушність і тиша перед майже жаданою віддачею заспокоювали й утішали її.

Закінчивши зі стрільбою, вони повернулися до VIP-кімнати. Майя там була єдиною жінкою. Можна було подумати, що в подібних місцях панує сексизм, але тут значення мало тільки те, як ти стріляєш. Військова слава, якщо не сказати героїзм Майї, зробили її місцевою знаменитістю. У когось із хлопців вона викликала благоговіння, інші закохувалися в неї. Майя байдуже до цього ставилась. Усупереч тому, що можна прочитати в книгах та ЗМІ, солдати переважно поважали жінок. У її випадку було подібне на те, що почуття, які Майя в них викликала, вони переплавляли в дещо невинне, радше — братське.

Очі Майї ковзнули текстом другої поправки на стіні.

Для безпеки вільної держави необхідне добре організоване ополчення, тож право народу мати й носити зброю не повинно обмежуватися.

М’яко кажучи, це дивно з граматичної точки зору. Майя навчилася не вступати в суперечки з жодною стороною. Її батько, який завжди твердо виступав проти зброї, зазвичай різко обривав усіх: «Хочете мати свою велику рушницю? А яким чином ви належите до „добре організованого ополчення“?». Тоді її друзі, які виступали за поправку, відбивались аргументом: «Що саме в „не повинне обмежуватися“ вас бентежить?» Звісно, слова добиралися вкрай гнучко, утворивши вислів, у якому всі могли побачити те, що хотіли. Якщо ви любите зброю, то бачите в цьому документі одне. Якщо ненавидите — зовсім інше.

Шейн узяв Майї колу. Алкоголь у клубі був заборонений, бо навіть найменш свідомі його члени розуміли, що зброю та алкоголь поєднувати не варто. Вони вп’ятьох розсілися й почали теревені. Розмови завжди починалися з місцевих спортивних команд, але швидко переходили на глибші теми. Це Майї найбільше подобалося. Вона була однією з них, за винятком того, що значити могла трохи більше. Хлопців часто цікавила жіноча точка зору, бо — увага, сенсація! — війна псує ваші домашні стосунки. Коли солдат казав, що вдома ніхто не розуміє, через що йому доводиться проходити, це була дешева відмовка, але водночас і надто влучна. Відслуживши в якомусь пеклі, починаєш усе сприймати інакше. Іноді це очевидно, але частіше різниця полягає в текстурах, відтінках, запахах. Те, що мало значення, перестає бути вагомим, і навпаки. Стосунки та шлюб і так доволі складна річ, але додайте до цієї суміші війну, і дрібні тріщинки перетворяться на зяючі рани. Ніхто не бачить того, що бачиш ти, крім твоїх побратимів, теж солдатів. Це наче один із тих фільмів, де тільки герой бачить привидів, а всі інші вважають, що він збожеволів.

Усі, хто сидів у цій кімнаті, бачили привидів.

Шейн — одинак і має певні проблеми з емоціями, тож сповідальні бесіди не для нього. Він пересів у куток, дістав новий роман Анни Квіндлен і почав читати. Він дуже любив читати (хіба що за винятком читання дітям уголос, про що Майя дізналася нещодавно), міг засісти з книжкою всюди, навіть у вертольоті, де гвинти ревіли дуже голосно і здавалося, ніби звук іде просто зсередини мозку.

Урешті Майя підсіла до нього. По телевізору в них над головами показували третю чверть матчу між «New York Knicks» та «Brooklyn Nets». Шейн відклав книгу, щойно вона підійшла. Закинув довгі ноги на шкіряну отоманку й промовив:

— Круто.

— Що?

— Можна припустити, що ти вже готова все мені розповісти.

Майя не була готова. Вона хотіла захистити його. Як і завжди.

Однак Шейн не вдовольнився б такою відповіддю, було б нечесно і, можливо, навіть шкідливо залишити його ні з чим. Вона завагалася, чи сказати йому про зустріч із Корі Рудзинські в плоті і крові, проте й гадки не мала, як він відреагує. Швидше за все, розгнівається. До того ж Корі дуже чітко висловився:

«Жодних одноразових телефонів. Зв’яжемося лише в разі надзвичайної необхідності. Якщо я буду потрібен, подзвоніть у клуб, попросіть Лулу. Якщо мені будете потрібні ви, вам зателефонують із клубу й повісять слухавку. Це буде сигнал для того, щоб ви сюди повернулися. Але, Майє, якщо мене хоч трохи щось стривожить, я зникну. Можливо, назавжди. Тож краще нічого нікому не розповідайте».

Нічого не розповідати — наче непогана стратегія. Якщо вона щось зіпсує, Корі може зникнути. Вона не могла цим ризикувати.

Але був інший шлях для обходу.

Шейн дивився на неї і чекав. Він так міг цілу ніч.

— Що ти знаєш про Кірса? — спитала його Майя.

— Це той коп з відділу вбивств, який працює зі справою Джо?

Майя кивнула.

— Небагато. У нього хороша репутація, але не те, щоб ми сильно дружили з поліцією Нью-Йорка. А що?

— Пам’ятаєш сестру Джо, Керолайн?

— Так.

— Вона сказала, що родина платить Кірсу.

Шейн скривився.

— Що ти маєш на увазі — платить йому?

— До десяти тисяч, три виплати.

— За що?

Майя знизала плечима.

— Вона не знає.

Майя розповіла Шейну те, що Керолайн повідомила їй про платежі, про її пароль, про те, як сама Майя вирішила зачекати й не конфліктувати з Нілом чи Джудіт.

— Це якась маячня, — сказав Шейн. — Якого біса родина Джо даватиме хабарі Кірсу?

— Це ти мені скажи, — відповіла Майя.

Він трохи подумав.

— Ми обоє знаємо, що багатії дивні люди.

— Знаємо.

— Але платити Кірсу, сподіваючись, що він краще працюватиме, чи що? Щоб він зробив справу Джо пріоритетною? Вона вже така. Чи Буркетти думають, що копи потребують чайових?

— Не знаю, — сказала Майя, — але є ще дещо.

— Що саме?

— Керолайн каже, що родина почала платити Кірсу до того, як помер Джо.

— Маячня.

— Вона так вважає.

— Вона помиляється. Це просто не складається. Чому б це вони давали Кірсу гроші до вбивства?

І Майя знову сказала:

— Я не знаю.

— Як же вони могли передбачити, що Джо вб’ють і саме цей детектив розслідуватиме його справу? — Шейн похитав головою. — Знаєш, яка тут найімовірніша відповідь?

— Ні.

— Керолайн тебе розіграла.

Майя замислилася.

— Та ну, вся ця історія з підключенням до мережі у твоїй присутності, і раптом — бац! — пароль змінено? До біса переконливо, так?

— Справді, — погодилася Майя.

— Тож вона бреше. Хоча… стоп, проїхали.

— Що?

Шейн розвернувся до неї.

— Керолайн жінка дивакувата, так?

— Дивачка першокласна.

— То, може, вона і не бреше, — сказав Шейн, захоплений новою теорією. — Може, вона просто все це собі уявила. Сама подивися. Є першокласна дивачка. Її брата вбили. Ви всі зустрічаєтеся для обговорення його заповіту. Тоді воно скасовується через бюрократичний безлад, так?

— Не просто безлад, — сказала Майя. — Щось не так із довідкою про смерть.

— Ще краще. То це для неї стрес.

Майя спохмурніла.

— То вона вигадала, що дізналася про платежі копу з відділу вбивств?

— Цей варіант наразі не гірший за інші, — Шейн випрямився. — Майє?

Майя знала, що так буде.

— Припини це, будь ласка, — сказав він.

— Що припинити?

Шейн скривився.

— У мене животик болить, коли ти мені брешеш.

— Я тобі не брешу.

— Семантика. Що ти мені недоговорюєш?

Мабуть, усього забагато. І знову Майя завагалася, чи не розповісти йому більше, і знову рефлекторно виринуло бажання захистити його. Вона подумала, чи не повідомити хоч би про другий телефон, який приховувала Клер, але це привело б до Корі, а туди звертати Майя не хотіла. Про побачене на відео з прихованої камери вона йому теж не говорила, але і це могло почекати. Краще бути обережною. Завжди можна розказати якісь речі згодом, але вони ніколи не залишаться невідомими.

Шейн схилився до неї, переконавшись, що ніхто їх не почує, і тоді прошепотів:

— Куди ти поділа ту кулю?

— Облиш це.

— Я зробив тобі величезну послугу.

— А твої послуги, Шейне, завжди підвішені на мотузці?

Репліка повисла в тиші, як Майя і здогадувалася. Вона звернула тему назад до Керолайн.

— Ти сказав дещо цікаве про силу стресу для Керолайн, — сказала Майя.

Шейн чекав.

— Вона не лише про Джо говорила, а й про іншого свого брата.

— Ніла?

Майя похитала головою.

— Ендрю.

Шейн знову скривився.

— Чекай, це той, що випав із човна?

— Він не випадав.

— Що ти маєш на увазі?

Нарешті. Інформація, яку Майя сміливо могла йому довірити.

— Джо там був, разом із ним, на човні.

— Так, і що?

— Джо сказав мені, що це не був нещасний випадок. Він говорив, що Ендрю вчинив самогубство.

Шейн відхилився на спинку крісла.

— Отакої!

— Так.

— А родина знає?

Майя знизала плечима.

— Не думаю. Вони всі говорять про нещасний випадок.

— Але Керолайн учора порушила цю тему?

— Так.

— Чому? — спитав Шейн. — Ендрю Буркетт помер років зо двадцять тому, так?

— Це було доволі природно, — сказала Майя.

— Як це?

— Двоє братів. Як говорять, дуже близькі. Обоє трагічно помирають молодими.

Шейн кивнув, побачивши зв’язок.

— От тобі ще одна причина для того, щоб у неї розгулялася уява.

— І вона не бачила тіла Джо.

— Ще раз можеш повторити?

— Керолайн. Тіло Джо вона не бачила. І тіло Ендрю. Вона хотіла цього, аби поставити крапку. Але Ендрю помер у морі. Вона так і не побачила тіло. Джо вбили. Його тіло вона теж не побачила.

— Не доганяю, — сказав Шейн. — Чому вона не бачила тіло Джо?

— Родина їй не дозволила, щось таке. Я не знаю. Але подивися на це з її точки зору. Двоє мертвих братів. І жодного мертвого тіла. Керолайн ніколи не бачила жодного з них у труні.

Запанувала мовчанка, але тепер Шейн зрозумів. Керолайн зачепила Майю за живе, заговоривши про потрібність бачити тіло. Майя та Шейн незліченну кількість разів бачили таке на службі за кордоном. Коли солдат помирав у бою, його рідні часто не могли прийняти його смерть, доки не бачили остаточний доказ.

Мертве тіло.

Може, Керолайн мала рацію. Може, саме тому зародилася солдатська традиція повертати додому всіх, навіть мертвих.

Тишу порушив Шейн.

— Тож у Керолайн проблеми з визнанням смерті Джо.

— У неї проблеми з визнанням обох смертей, — сказала Майя.

— І вона вважає, що детективу, який розслідує смерть Джо, платить її родина.

Саме тоді до Майї дійшло, так раптово, що вона мало не впала.

— О ні…

— Що?

Майя ковтнула слину. Намагалась обдумати все, упорядкувати думки. Човен. Штурвал. Трофеї з риболовлі…

— Semper paratus, — сказала вона.

— Що?

Майя зустрілася поглядом із Шейном.

— Semper paratus.

— Це латина, — сказав Шейн. — Означає «завжди готовий».

— Ти знаєш?

Човен. Трофеї з риболовлі. Штурвал та рятівні кола. Але здебільшого перехрещені якорі. Майя припустила, що вони говорять про службу у BMC. Часто так і буває. Але ще дехто використовує перехрещені якорі для відзнаки старшин боцманської команди.

Шейн кивнув.

— Це девіз берегової охорони.

Берегова охорона.

Гілка збройних сил, під юрисдикцією якої і міжнародні, і внутрішні води. Берегова охорона займалась усіма смертями у відкритому морі…

— Майє?

Майя розвернулася до нього.

— Мені потрібна ще одна послуга, Шейне.

Він промовчав.

— Треба дізнатися, хто очолював розслідування смерті Ендрю Буркетта в морі, — сказала вона. — Треба дізнатися, чи не був це офіцер берегової охорони на ім’я Том Дуґласс.

Розділ 17

Укладати Лілі спати було просто. Майя чула численні жахливі історії про малюків, які перетворювали це на кошмар. Але не Лілі. Завжди здавалося, що день їй набрид і вона готова лишити його позаду. Щойно її голова торкалася подушки, без жодних суперечок дівчинка засинала. Але сьогодні після того, як Майя поклала її у ліжечко, Лілі попросила:

— Казку.

Майя почувалася виснаженою, але хіба це не одна з радостей материнства?

— Звісно, сонечку, що тобі почитати?

Лілі вказала на книжку Дебі Гліорі.[35] Майя почала читати, сподіваючись, що книжка спрацює як гіпноз чи нудний колега і очі Лілі затягне сонне марево перед тим, як вони заплющаться на всю ніч. Але книга мала цілком протилежний ефект — вона заколисувала Майю, а Лілі штурхала її, щоб та не заснула. Нарешті Майя таки дочитала казку, згорнула книжку, почала підводитись, а тоді Лілі запротестувала:

— Ще, ще.

— Уже пора спати, люба.

Лілі заплакала.

— Страшно!

Майя знала, що не варто в такі моменти дозволяти дитині залишатись у себе, але ці підручники для батьків забувають, що всі людські істоти, навіть батьки, обирають найлегший шлях, коли вони і без того виснажені. Ця дівчинка втратила тата. Звісно, вона надто маленька, щоб це усвідомити, але ж мають бути певні речі, підсвідомий біль, якесь примітивне розуміння, що не все добре.

Майя підняла Лілі на руки.

— Ходімо, будеш спати зі мною.

Вона віднесла доньку до спальні, обережно поклала її на сторону ліжка, де спав Джо. Розклала подушки з краю ліжка, утворивши своєрідний бар’єр, і для перестрахування ще кілька поклала на підлогу на той випадок, якщо Лілі перекотиться через цю убогу барикаду. Майя вкрила її, підгорнула ковдру під підборіддям дочки й відчула один із тих раптових моментів, відомих усім батькам, коли тебе повністю захоплює любов до дитини, коли ти дивишся на неї з благоговінням, відчуваєш, як хвиля здіймається всередині, і так хочеться за неї триматися, але водночас любов і страх втратити цю маленьку людину лякають мало не до паралічу. І питаєш себе: як можна знову розслабитися, знаючи, наскільки небезпечний цей світ.

Лілі заплющила очі й заснула. Майя не поворухнулася, вдивлялась у личко своєї донечки, переконуючись, що та дихає рівно й глибоко. На щастя, зателенькав мобільний і порушив зачарування.

Майя сподівалася, що це Шейн з відповіддю щодо Тома Дуґласса, хоча він і попередив, що до ранку не зможе продивитися записи з його справи. Вона вхопила телефон і побачила на екрані ім’я Алекси, своєї небоги. Трохи запанікувавши, бо це ще одна людина, яку вона ніяк не могла втратити, Майя мерщій натиснула зелену кнопку.

— Усе гаразд?

— Ну… так, — сказала Алекса. — Чому б ні?

— Так, просто, — чорт, Майя мусила опанувати себе. — Як справи, мала? Потрібна допомога з домашнім завданням?

— Авжеж, якби була потрібна, хіба я тобі дзвонила б?

Майя розсміялась.

— Твоя правда.

— Завтра День футболу.

— Перепрошую?

— Це така фігня, яка проводиться в місті: усі класи грають у футбол, продаються всілякі сувеніри, стоїть надувна гірка, ярмарок і все таке. Тобто для малюків це весело.

— Гаразд.

— Я знаю, ти казала, що маєш справи, але я сподівалася, що, може, ви з Лілі прийдете.

— О.

— Тато з Деніелом теж будуть. Він грає о десятій, моя гра — об одинадцятій. Ми погуляємо з Лілі, зробимо їй тваринку з кульки, — містер Ронковіц, мій вчитель англійської, робить їх для всієї малечі, — покатаємося з гірки. Може бути весело. Ми за нею скучили.

Майя подивилася на Лілі, яка спала поряд із нею. Непереборне почуття знову охопило її.

— Тітко Майє?

Алекса з Деніелом — кузени Лілі, вона їх обожнює. Майя хотіла, насправді — потребувала того, щоб вони були важливою частиною її життя.

— Я рада, що Лілі вже спить, — сказала вона Алексі.

— Що?

— Бо якби я їй сказала, що завтра ми побачимося з її кузенами, вона би так стрибала, що вкласти її вже не вийшло б.

Алекса розсміялася.

— Чудово, то побачимося зранку? Свято на головній площі.

— Зрозуміло.

— О, і щоб ти знала: мій придуркуватий тренер теж там буде.

— Не переймайся. Здається, ми з ним порозумілися.

— Добраніч, тітко Майє.

— Добраніч, Алексо.

Ніч минула жахливо.

Атака звуків почалася, коли Майя вже балансувала на тонкій межі між свідомістю та сном. Гуркіт, крики, гвинти, постріли не вгамовувалися. Не зупинялися. Не відпускали. Вони тільки гучнішали й лишалися з нею. Майя була не в своєму ліжку, але й не поверталася туди. Це окремий світ між одним та іншим, і вона загубилась у ньому. Існували тільки темрява та гамір, цей невпинний, безкінечний гамір, наче якась дрібна істота залізла до неї в голову й тепер вищала там і дряпалася зсередини.

Від цього не було порятунку, не було жодної думки. Не було ні тут, ані тепер, ані вчора, ані сьогодні. Усе це повернеться згодом, а наразі — нічого, крім агонії звуків, які врізалися в її мозок, наче серп женця. Майя стиснула руками голову, сильно, ніби намагалася розчавити власний череп.

Було аж так погано.

Було так погано, що хотілося зробити що завгодно, аби

(о Господи, благаю)

це припинилося. Це змушувало думати про те, щоб узяти пістолет і заглушити ці звуки, якби тільки знати, де ти, знати, що ти так близько до нічного столика, де в маленькому сейфі лежить зброя…

Майя не знала, скільки це тривало — кілька хвилин чи кілька годин. Здавалося, що без кінця. Час не мав значення, коли тебе душили звуки. Ти просто сідлаєш цю хвилю й намагаєшся не впасти.

Проте однієї миті в її звукове пекло увірвався новий звук, більш «звичайний». Схоже, йому знадобилося чимало часу, щоб дійти до неї й стати усвідомленим. Довелося поборотися з іншими оглушливими звуками, одним з яких, як Майя зрозуміла, випливаючи до свідомості, був її власний крик.

Дзвінок у двері. Тоді голос:

— Майє? Майє?

Шейн. Він загрюкав у двері.

— Майє?

Вона розплющила очі. Звуки не зникли, лише ніби принишкли, нагадуючи, що зараз вони, може, і затихли, але направду є завжди, завжди з нею. Майя знову подумала про те, що звуки не вмирають. Якщо ти кричиш у лісі й чуєш відлуння, воно поступово стає дедалі слабшим і слабшим, однак ніколи не зникає повністю. З її звуками було те саме.

Вони ніколи не полишали її повністю.

Майя подивилася праворуч, де спала Лілі.

Однак дівчинки на місці не було.

Майїна душа сховалась аж у п’яти.

— Лілі?

Стукіт та дзвінки припинилися. Майя підхопилася, звісила ноги з ліжка. Коли спробувала встати, кров ударила в голову так, що знову довелося сісти.

— Лілі? — знову покликала вона.

І почула, як внизу відчиняються двері.

— Майє?

Це був Шейн, він увійшов до будинку. Вона дала йому ключі, на випадок невідкладних ситуацій.

— Я нагорі, — Майя знову спробувала встати, цього разу вже вдало. — Лілі? Я не можу знайти Лілі!

Будинок аж здригнувся, коли Шейн побіг нагору, перестрибуючи через сходинки.

— Лілі!

— Вона зі мною, — промовив Шейн.

Він з’явився на порозі, несучи Лілі в правій руці. На Майю хвилею накотилося полегшення.

— Вона була на сходах, — сказав Шейн.

У Лілі було заплакане обличчя. Майя поквапилася до неї. Дівчинка миттю зіщулилась, і Майя зрозуміла, що її донечка, мабуть, прокинулася від материних криків.

Жінка призупинилася, змусила себе посміхнутися.

— Усе гаразд, сонечку.

Дівчинка зарилась обличчям у Шейнове плече.

— Вибач, Лілі. Матусі наснився поганий сон.

Лілі охопила руками шию Шейна. Шейн подивився на Майю, навіть не намагаючись приховати тривогу та співчуття. Майїне серце розбилося на мільйон друзків.

— Я пробував дзвонити, — сказав він. — Коли ти не відповіла…

Майя кивнула.

— Гей, — надто бадьоро гукнув Шейн. Вийшло це в нього кепсько. Навіть Лілі відчувала його нещирість. — Гайда всі спустимось униз і поснідаємо, що скажете?

Лілі виглядала настороженою, проте швидко отямилася. З дітьми завжди так. Вони навдивовижу міцні. Майя подумала, що вмінням упоратися з будь-чим вони нагадують найкращих солдатів.

— Знаєш що? — сказала Майя.

Лілі недовірливо глянула на неї.

— Ми сьогодні підемо на свято з Деніелом та Алексою!

Очі дівчинки розширилися.

— Там будуть гірки й кульки…

Майя все говорила про принади Дня футболу, і за кілька хвилин негода ночі розтанула в сяйві нового дня. Принаймні для Лілі. Але Майю міцна хватка страху тримала ще довго, надто довго, бо він, вочевидь, торкнувся її дочки.

Що вона наробила?

Шейн не запитував, чи з нею все гаразд. Він знав. Коли вони влаштували Лілі за сніданком і відійшли так, що вона їх не чула, Шейн поцікавився:

— Дуже погано?

— Нормально.

Він просто відвернувся.

— Що?

— Тобі стає дедалі легше й легше брехати мені.

І Шейн мав рацію.

— Дуже погано, — сказала Майя. — Задоволений?

Він повернувся до неї, хотів обійняти (вона чітко це бачила), але в них так було не прийнято. А шкода. Зараз знадобилося б.

— Тобі треба з кимось поговорити, — сказав Шейн. — Як щодо By?

By — мозкоправ з Асоціації ветеранів.

— Я йому зателефоную.

— Коли?

— Коли все закінчиться.

— Що закінчиться?

Вона не відповіла.

— Це тепер стосується не лише тебе, Майє.

— Тобто?

Він подивився на Лілі.

— Шейне, це удар нижче пояса.

— Шкода. Тобі тепер самій ростити дочку.

— Я з усім розберуся.

Майя глянула на годинник. Чверть на десяту. Вона спробувала згадати, коли востаннє спала довше, ніж до 4:58, але так і не змогла. Подумала про Лілі. Як це було? Її донечка прокинулась і слухала крики її матері? Намагалась її розбудити чи просто зіщулилася зі страху?

Яка вона взагалі мати?

«За тобою йде смерть, Майє…»

— Я з усім розберуся, — повторила жінка. — Мені просто треба це розгадати.

— А під «розгадати» ти маєш на увазі «дізнатися, хто вбив Джо»?

Майя не відповіла.

— До речі, була твоя правда, — сказав Шейн.

— Щодо чого?

— Саме тому я тут. Ти попросила подивитись, яке відношення Том Дуґласс мав до берегової охорони.

— І?

— Він відслужив чотирнадцять років. Тоді й спробував правопорядок на смак. І — так, саме він займався розслідуванням смерті Ендрю Буркетта.

Бум. Усе склалося. І водночас — не склалося нічого.

— Ти знаєш, що саме він дізнався?

— Випадкова смерть. Згідно з його доповіддю, Ендрю Буркетт уночі випав за борт і втопився. Імовірно, алкоголь також був присутній.

Мить вони просто стояли, усвідомлюючи отриману інформацію.

— Що, чорт забирай, відбувається, Майє?

— Я не знаю, але маю намір дізнатися.

— Як?

Майя швидко дістала мобільний і зателефонувала Дуглассам додому. Телефон не відповідав. Вона залишила повідомлення: «Я знаю, чому Буркетти вам платять. Передзвоніть мені».

Назвала номер свого мобільного й повісила слухавку.

— Як ти взнала про Дуґласса? — спитав Шейн.

— Це не так важливо.

— Серйозно?

Він устав і почав міряти кроками кімнату. Не потрібно було знати його настільки добре, як Майя, щоб зрозуміти, що це недобре.

— Що таке? — спитала вона.

— Я вранці дзвонив детективу Кірсу.

Майя заплющила очі.

— Навіщо ти це робив?

— О, не знаю. Може, тому що ти вчора висунула йому неабияке звинувачення.

— Це Керолайн його висунула.

— Байдуже. Я хотів скласти про нього свою думку.

— І що?

— Він мені сподобався. Гадаю, він чесна людина. А Керолайн — брехло.

— Гаразд, просто забудь про це.

Шейн видав неприємне дзижчання, як у вікторині під час неправильної відповіді.

— Що?

— Вибач, Майє, відповідь неправильна.

— Ти про що?

— Кірс не видав мені інформації про поточне розслідування, — вів далі Шейн, — як і годиться хорошому копу, копу, який грає за правилами й не бере хабарів.

Майї не сподобалося, до чого він вів.

— Але, — сказав Шейн, піднявши палець, — він вирішив, що може мені розповісти про певний інцидент, який нещодавно стався в тебе вдома.

Майя глянула на Лілі.

— Він розповів тобі про приховану камеру.

— В яблучко.

Шейн чекав на її пояснення. Вона мовчала. Обоє стояли й дивились одне на одного надто довго. Нарешті чоловік порушив тишу.

— Чому ти не розповіла мені? — запитав він.

— Я збиралася.

— Але?

— Але ти і так думаєш, що я неврівноважена.

Шейн знову видав те неприємне дзижчання.

— Неправда. Я міг подумати, що тобі потрібна допомога…

— Саме так. Ти все напосідаєш, аби я зателефонувала By. А що б ти подумав, якби ти від мене почув, що я, здається, бачила свого вбитого чоловіка на відео з прихованої камери?

— Я б тебе вислухав, — сказав Шейн. — Я б вислухав і спробував допомогти тобі дійти до суті справи.

Майя знала, що він говорив серйозно. Шейн узяв стілець, підсунув його ближче до неї, сів.

— Розкажи мені, що сталося. У деталях.

Більше нема сенсу приховувати. Майя розповіла Шейну про приховану камеру, про Ізабеллу з перцевим спреєм, про зникнення одягу Джо та візит до помешкань працівників Буркеттів, де жила Ізабелла. Коли вона договорила, Шейн мовив:

— Я пам’ятаю ту сорочку. Якщо тобі все це здалося, куди вона зникла?

— Хтозна.

Шейн підвівся й рушив до сходів.

— Ти куди?

— Подивлюсь у його шафі, чи не там вона.

Майя хотіла запротестувати, але такий уже Шейн, він повинен зробити все до кінця. Тож вона чекала. За п’ять хвилин він повернувся.

— Нема, — сказав.

— І це нічого не означає, — додала вона. — Можна знайти мільйон причин, чому сорочки в шафі нема.

Він сів на стілець навпроти неї, посмикуючи свою нижню губу. Минуло п’ять секунд. Десять.

— Давай трохи поговоримо про це.

Майя чекала.

— Пам’ятаєш, що сказав генерал Демпсі, коли приїхав до нашого табору? — запитав Шейн. — Про передбачуваність на полі бою?

Вона кивнула. Генерал Мартін Демпсі, голова Комітету керівників штабів, говорив, що з усіх людських занять найпередбачуванішим є війна. Єдиний принцип того, що стається в бою, — ти ніколи не вгадаєш, що може статись у бою. Маєш бути готовий до того, що видається неможливим.

— То обміркуємо все, — сказав Шейн. — Скажімо, ти дійсно бачила Джо на тій прихованій камері.

— Він мертвий, Шейне.

— Розумію. Але… давай іти крок за кроком. Потренуємося.

Майя закотила очі, щоб він не тягнув час.

— Так, де ти переглядаєш зняте на камеру — на телевізорі?

— На лептопі. Підключаєш SD-картку.

— Так, вибач. SD-картка. Це та, яку забрала Ізабелла після того, як напала на тебе?

— Так.

— Гаразд. Тож ти підключаєш SD-картку до лептопа. Бачиш, як Джо грається з Лілі на канапі. Виключимо очевидні варіанти. Це не був старий запис, так?

— Так.

— Ти впевнена? Ти згадувала, що Ейлін дала тобі камеру після похорону. А чи міг хтось завантажити туди старий запис? Може, хтось зняв їх удвох до убивства Джо?

— Ні. Лілі була вбрана точнісінько так, як того дня. Знято під тим самим кутом, з того самого місця на полиці, знімали канапу. Це якийсь трюк, точно. Має бути. Не знаю, Джо туди прифотошопили. Але відео не старе.

— Гаразд, тож цю можливість ми виключаємо.

Це вже навіть було смішно.

— Яку можливість?

— Що це старий запис. Спробуємо інше, — Шейн знову почав посмикувати губу. — Уявімо, заради чистоти експерименту, що це насправді був Джо. Що він досі живий.

Він підняв руки, хоча Майя ні слова не сказала.

— Знаю-знаю, просто погодься зі мною, гаразд?

Майя стримала зітхання й знизала плечима — «роби як знаєш».

— Як він міг це зробити? — спитав Шейн. — От якби ти була на місці Джо й хотіла підробити свою смерть.

— Підробити свою смерть, а тоді що — прослизнути назад додому й побавитися зі своєю дитиною? Не знаю, Шейне. Може, ти мені розкажеш? У тебе явно є якась теорія.

— Не зовсім теорія, але…

— Туди входять зомбі?

— Майє?

— Так.

— Ти вдаєшся до сарказму, коли намагаєшся себе захистити.

Майя насупилася.

— Ті психокурси, — сказала вона, — вони себе виправдовують.

— Не знаю, чого ти так боїшся.

— Боюся змарнувати час. Гаразд, Шейне, забудь про зомбі. Давай свою теорію. Як би ти підробив свою смерть, якщо б ти був Джо?

Шейн і далі смикав губу. Майя боялася, що з неї піде кров.

— Ось як я міг би це зробити, — сказав він. — Я міг би найняти двох вуличних хуліганів. Міг би дати їм зброю з холостими.

— Ого, — сказала вона.

— Дай договорити, але без «міг би», якщо ти не проти. Я, Джо, усе влаштував би. Зробив би капсули з кров’ю, чи щось таке, щоб усе виглядало достовірно. Це Джо любив те місце в парку, так? Він знав, що там з освітленням. Знав, що буде так темно, що ти не зможеш чітко побачити, що відбувається. Подумай. Ти справді віриш, що ті двоє опинилися там випадково? Тобі це не видалося дивним?

— Чекай, так це для тебе дивне?

— Уся ця історія з пограбуванням… — Шейн похитав головою. — Мені вона завжди видавалася маячнею.

Майя сиділа мовчки. Кірс уже довів, що тема з пограбуванням — нісенітниця, коли балістична експертиза показала, що Джо та Клер застрелили з однієї зброї. Вочевидь, Шейн цього не знав.

— Припустімо, усе було розіграно, — сказав він, явно прихильний до цієї теорії змови. — Припустімо, двох хуліганів найняли, щоб вони стріляли холостими й інсценували смерть Джо.

— Шейне?

— Що?

— Ти ж розумієш, наскільки божевільно це звучить?

Він і далі посмикував нижню губу.

— Копи теж були там, пам’ятаєш? Люди бачили мертве тіло.

— Гаразд, розберемо все по черзі. По-перше, люди, які бачили тіло. Звісно. Якби ти була єдиним свідком, цього було б мало. Тож Джо лежить там, укритий штучною кров’ю. У темряві. Його бачить кілька людей. Не те, щоб вони мацали його пульс…

Майя похитала головою.

— Ти жартуєш?

— Ти вбачаєш якісь прогалини в моїй теорії?

— З чого б мені почати? — протиставила Майя. — Як щодо копів?

Шейн розвів руками.

— Чи ти не сама мені сказала, що їм платять гроші?

— Тобто, Кірсу? Твоєму новому приятелю, який тобі так подобається і начебто дотримується правил?

— Я міг помилитися щодо нього. Це було б не вперше. Можливо, Кірс забезпечив собі чергування на той вечір, коли сталося вбивство. Якщо воно розігране, Джо знав, де й коли це буде. Тож Кірс улаштував собі зміну. Не знаю, може Буркетти ще й шефу чи капітану заплатили. Байдуже. Головне, що ім’я Кірса спливло і він опинився на місці злочину першим.

— Тобі треба записати для YouTube ролик про змови, Шейне. 911 теж до цього причетні?

— Я просто розмірковую про варіанти, Майє.

— Тоді скажемо так: у цьому брали участь усі. Хулігани, яких заарештував Кірс. Копи на місці злочину. Патологоанатом. Тобто, якщо Джо визнали мертвим, мав би бути розтин, так?

— Чекай, — сказав Шейн.

— Що?

— Хіба ти не сказала, що з довідкою про смерть були якісь проблеми?

— Бюрократичні затримки. І припини смикати себе за губу, будь ласка.

Шейн майже всміхнувся.

— У тому, що я кажу, є дірки, визнаю. Я можу попросити Кірса показати мені фото з розтину…

— Яких він тобі не дасть.

— Я можу бути доволі винахідливим.

— Не треба. Якщо вони вже так заморочилися, хто сказав, що вони і фото з розтину не підробили б?

— Твоя правда.

— Це був сарказм, — похитала головою Майя. — Він мертвий, Шейне. Джо мертвий.

— Або він з тебе знущається.

Майя якийсь час обдумувала це.

— Або ж, — сказала вона, — знущається хтось інший.

Розділ 18

День футболу скидався на день із ностальгічного американського фільму — занадто досконалий, занадто в стилі Нормана Роквелла.[36] щоб бути справжнім. Намети, ятки, ігри, атракціони. Сміх, підбадьорливі крики, свистки рефері, музика. Закусочні на колесах продавали бургери, ковбаски, морозиво і тако. Можна купити що завгодно в зелено-білих кольорах міста: футболки, кепки, худі, поло, наліпки, пляшки для води, горнятка для кави, ланцюжки для ключів, складані стільці. Навіть батут та надувні гірки зелено-білі.

Кожен клас мав свою ятку. Дівчата-семикласниці малювали охочим тимчасові тату. Хлопці-восьмикласники принесли ручний радар і натягнули сітку для можливості виміряти швидкість свого удару. Дівчата-шестикласниці поставили ятку, де можна було розмалювати собі обличчя.

Саме там Майя з Лілі знайшли Алексу.

Коли вона їх помітила, кинула свого пензлика й побігла до них із криком:

— Лілі! Гей!

Лілі, яка трималася за материну руку, відпустила її. Захихотіла, прикрила рота крихітними ручками й затремтіла від того поєднання нетерплячки та радості, що доступне лише малечі. Тремтіння та хихотіння дедалі зростали, поки кузина Лілі мчала до них, і зрештою переросли у вереск і сміх, коли Алекса відірвала маленьку від землі.

Майя, лише глядач у цій сцені, стояла й посміхалася.

— Лілі! Тітко Майє!

Це був Деніел, він теж поспішав до них. За сином ішов Едді, на його обличчі сяяла посмішка. Усе це видавалося Майї таким нереальним, мало не безсоромним, зважаючи на її особистий хаос, але все було в порядку. Світ повен ліній та парканів. І понад усе на світі Майя воліла, щоб ці троє дітей залишалися з правильного боку.

Деніел швиденько цьомнув тітку в шоку й переніс увагу на Лілі. Він забрав її в сестри й підняв високо в повітря. Звук сміху Лілі, звук чистої, щирої невинності зупинив Майю. Вона задумалася: коли востаннє вона чула подібне від доньки?

— Можна взяти її на атракціони, тітко Майє? — спитала Алекса.

— Ми обережно, — додав Деніел.

Едді підійшов до Майї.

— Звісно, — сказала жінка. — Вам потрібні гроші?

— У нас є, — відповів племінник, і вони пішли.

Майя легенько всміхнулась Едді. Її колишній зять сьогодні виглядав краще, чисто виголений, з ясними очима. Він поцілував її в шоку — алкоголем не пахло. Майя перевела погляд на трьох дітей, що віддалялися від них. Деніел зняв Лілі з рук, і тепер вона йшла між ними з Алексою, тримаючись за нього правою рукою, а за неї — лівою.

— Чудовий день, — сказав Едді.

Майя кивнула. Справді, чудовий. Сонце сяяло, наче за вказівкою режисера. Перед нею теплою ковдрою розгорталась американська мрія, і жінку охопило непереборне відчуття, що їй тут не місце, що сама її присутність темною хмарою затуляє це сяюче світло.

— Едді?

Він прикрив очі долонею від сонця й розвернувся до неї.

— Клер тобі не зраджувала.

Очі Едді так швидко заповнилися слізьми, що йому довелося відвернутись. Він нахилився вперед, і Майя на мить подумала, що він плаче. Потягнулася до нього, щоб покласти руку йому на плече, але зупинилась і опустила руку.

— Ти впевнена? — спитав чоловік.

— Так.

— А телефон?

— Пам’ятаєш мої… проблеми з тією плівкою з бою, яку оприлюднили на сайті?

— Так, звісно.

— Це було не все.

— Що ти хочеш сказати?

— Той хлопець, який її опублікував…

— Корі Дзвін, — сказав Едді.

— Так. Він не публікував аудіо.

Чоловік виглядав збентеженим.

— Здається, Клер його відмовила.

— Те аудіо… — промовив Едді. — Воно завдало би тобі ще більшої шкоди?

— Так.

Він кивнув, не питаючи, що там було.

— Клер дуже переживала через цей скандал. Ми всі переживали. Хвилювалися за тебе.

— Клер ішла на крок попереду.

— Як саме?

— Вона зв’язалася з Корі. З його організацією.

Не треба було говорити з Едді про ймовірну мотивацію Клер. Можливо, вона працювала з Корі, аби він дав Майї спокій. Можливо, Корі, який міг бути чарівним і переконливим, запевнив її, що допомогти йому подолати родину Буркетт буде чесно й справедливо. Зрештою, це не мало значення.

— Клер збирала брудну білизну Буркеттів, — сказала вона. — Щоб допомогти організації Корі вивести їх на чисту воду.

— Думаєш, це її і вбило?

Майя подивилася на дочку. Уся команда Алекси зібралася навколо Лілі, охаючи та ахаючи. Вони по черзі фарбували її личко білим і зеленим, і навіть на цій відстані Майя відчувала радість малечі.

— Так.

— Я не розумію, — сказав Едді. — Чому Клер не сказала мені?

Майя не зводила очей з дітей, граючи роль мовчазної охоронниці. Вона відчувала на собі погляд Едді, але мовчала. Клер не сказала йому, бо хотіла вберегти його. Учинивши саме так, лишивши його невігласом, вона, цілком імовірно, урятувала йому життя. Клер любила чоловіка, дуже любила. Жан-П’єр був дурнуватою фантазією, яка зіпсувалася б у світлі реальності, наче кисле молоко. Клер, прагматична навіть у любові, бачила це, навіть якщо Майя, така імпульсивна у власному любовному житті, цього не розуміла. Клер любила Едді, любила Деніела та Алексу. Любила це життя, з днями футболу та розфарбованими обличчями в яскравому сонячному світлі.

— Ти нічого незвичного не пам’ятаєш, Едді? Нічого такого, що могло б сюди вписатися?

— Як я тобі вже говорив, вона запрацьовувалася допізна. Була неуважною. Я питав її, що не так, але вона не хотіла говорити, — його голос пом’якшав. — Вона наказала мені не хвилюватися.

Діти закінчили розфарбовувати обличчя й рушили до каруселі.

— Вона ніколи не згадувала чоловіка на ім’я Том Дуґласс?

Едді подумав.

— Ні. Хто він?

— Приватний детектив.

— Чому б вона до нього ходила?

— Бо Буркетти йому платили. Ти ніколи не чув, щоб вона говорила про Ендрю Буркетта?

Він насупився.

— Це брат Джо, той, що втопився?

— Так.

— Ні. Він тут до чого?

— Я поки не знаю. Але мені треба, щоб ти дещо зробив.

— Кажи.

— Подивися на все свіжим поглядом. На її записи щодо поїздок, на особисті документи, усі місця, де вона могла щось заховати. На все. Вона намагалася притиснути Буркеттів. Вона дізналася, що вони платили Тому Дуґлассу, і мені здається, що це призвело до значно серйозніших речей.

Едді кивнув.

— Добре.

Вони удвох стояли і дивилися, як Деніел підсадив Лілі на коника на каруселі, сам став з одного боку, Алекса з іншого. Лілі просто сяяла.

— Ти поглянь на них, — сказав Едді. — Просто…

Майя кивнула, говорити вона боялася. Едді сказав, що за нею йде смерть, але, можливо, усе було не так просто. Навколо неї родини бавилися з дітьми, сміялися, веселилися в сяйві цього начебто звичайного дня. Безтурботно, без страху, бо не розуміли. Бавилися, сміялись і почувалися так до біса безпечно. Вони не усвідомлювали, наскільки все це скороминуще. Війна була від них далеко — так вони думали. Не просто на іншому континенті — в іншому світі. Вона не могла їх торкнутися.

Але тут вони помилялися.

Вона вже торкнулась одного з них, якщо точніше — Клер, і в цьому Майїна вина. Те, що вона зробила в гелікоптері над Аль Каїмом, збудило відлуння, реверберацію, наче ті звуки, що ніколи її не полишать, і врешті-решт це відлуння дійшло до її сестри.

Правда була такою очевидною й такою болісною. Якби Майя не зробила тих помилок у вертольоті, Клер досі була б жива. Вона стояла б тут, переповнена красою й сміхом своїх дітей. Майя була винна в тому, що її тут не було. Клер тут не було, і десь за щасливими посмішками Деніела та Алекси сховався сум, який завжди переслідуватиме їх.

Лілі покрутила головою, роздивилася навколо. Помітила матір і помахала їй рукою. Майя ковтнула слину й помахала їй у відповідь. Деніел та Алекса помахами рук запрошували тітку приєднатися до них.

— Майя? — промовив Едді.

Вона не відповіла.

— Іди до них.

Майя похитала головою.

— Ти зараз не на посту, — сказав він, надто наблизившись до її думок. — Іди й насолоджуйся часом, проведеним із дочкою.

Але ж Едді не розумів. Майї тут не було місця. Вона тут чужинка, не в свій тарілці — навіть якщо це, за іронією долі, саме те життя, яке вона захищала, ризикуючи всім. Так, це воно, саме тут. Цієї миті. І все одно вона не могла перетнути межу й стати його частиною, чи не так? Можливо, це певна укладена угода. Ти можеш брати в цьому участь або ж захищати, але не те й інше водночас. Майїні брати по зброї зрозуміли б. Хтось із них змусив би себе перейти на інший бік. Вони б посміхалися, пішли б на карусель, купували б футболки, але щось лишилося б у їхніх очах, щось таке, що неможливо повністю відпустити, воно б змушувало постійно оглядати периметр, шукаючи потенційну загрозу.

Це хоч колись минеться?

Можливо. Але не зараз. Тож Майя залишилася спостерігати, мовчазна охоронниця.

— Ти йди, — сказала вона.

Едді обдумав її пропозицію.

— Ні, мені і тут із тобою добре.

Вони спостерігали за дітьми удвох.

— Майє?

Вона не відповідала.

— Коли дізнаєшся, хто вбив Клер, обов’язково скажи мені.

Едді хотів помститися за смерть дружини. Не бути цьому.

— Гаразд, — сказала вона.

— Обіцяєш?

Що таке одна зайва брехня?

— Обіцяю.

Задзижчав мобільний. Майя глянула на номер — домашній телефон Тома Дуґласса. Вона відійшла вбік і піднесла телефон до вуха.

— Алло?

— Я отримала повідомлення, — сказала місіс Дуґласс. — Приїздіть якомога швидше.

— Ми заберемо Лілі до нас, — сказав Едді. — Діти будуть у захваті.

Це справді все полегшувало. Якби Майя спробувала забрати Лілі додому зі свята, вона, звісно, улаштувала б істерику, як і годиться дворічній дитині.

— Це стосується Тома Дуґласса, — сказала вона, хоч Едді і не питав. — Він живе в Лівінгстоні. Це забере не більше кількох годин.

Едді скривився.

— Що?

— Лівінгстон. Це з’їзд 15W, по платній магістралі, так?

— Так, а що?

— За тиждень до того, як Клер вбили, її E-Z Pass[37] показав кілька виплат на тому пункті.

— Це було незвично для неї?

— Я ніколи раніше не перевіряв її, але так, тобто ми так далеко не їздимо.

— Що ти про це думаєш?

— Там є якийсь особливий супермаркет. Я подумав, може, вона туди їздила.

Або Едді просто не хотілося надто близько придивлятися, і його можна було зрозуміти. Байдуже. Майя поквапилася до свого авто. Її сестру вбили тому, що вона надто наблизилася до таємниці. Майя була в цьому впевнена. Таємниця стосувалася Тома Дуґласса і, звісно, брата Джо, Ендрю Буркетта. Те, як міг Ендрю Буркетт, який помер майже за п’ятнадцять років до того, як Майя познайомилася з Джо, призвести до вбивства Клер, — досі загадка.

Майя рушила до шосе, перемикаючи радіостанції, намагаючись знайти те, що їй сподобається.

Не треба зараз надто вдаватися до аналізу. Її дочка в безпеці з родиною Клер.

Вона підключила до магнітоли через блютуз плейлист зі свого телефону й спробувала викинути все з голови. Люкке Лі співала «Нема спокою нечестивим» про те, як вона підвела «хорошу» частину себе, а потім ішов просто вбивчий рядок: «Я дала своєму істинному коханню померти». Майя підспівувала їй, розчинилась у цій невеликій радості, а коли пісня закінчилася, натиснула перемотку й поставила її знову, співаючи разом з Люкке аж до не менш убивчого останнього куплету: «Я мала його серце, але щоразу розбивала його».

Цю пісню вона отримала від Джо. Їхні стосунки розвивалися божевільним смерчем, але це було характерно для катастрофічної історії Майїного романтичного життя. Через сорок вісім годин після зустрічі на тому благодійницькому вечорі Джо запропонував їй злітати на приватному літаку родини Буркетт на острови Теркс і Кайкос. Майя розтанула й погодилася. Вони провели вихідні на віллі на курорті Аманьяра.

Вона чекала, що ці нові стосунки розвиватимуться за звичним для неї буйним сценарієм: напружений, киплячий, надмірний, маніакальний романтичний зв’язок, який скоро змінить чорнота фіналу. Від пристрасті до забуття. Від любові до прощання. Для Майї всі, у кого вона закохувалася, ставали її Жан-П’єрами. Тижні на три.

Тож після першого тижня, коли вона прокинулася й дізналася, що Джо склав для неї онлайн-плейлист, вона вслухалась у кожну пісню, розшифровувала приховані повідомлення в текстах, лежачи на спині й витріщаючись у стелю, наче підліток. Їй подобалися його музичні смаки. Пісні не просто промовляли до неї. Вони ламали її оборону, робили її слабшою, готували, яким би сексизмом це не здавалося, до своєрідної освіти.

І все одно Майя знала: щоб танцювати танго, потрібні двоє. Вона насолоджувалася тим, як її, безпомічну, затягував вихор Джо: випивка, пісні, подорожі, секс, — але від самого початку, як і у всіх її стосунках, вона бачила кінець. Її це влаштовувало. Її життям було військо. Шлюб, діти, дні футболу до плану не входили. Звісно, Джо мав залишитися черговим приємним спогадом.

Усі її стосунки зрештою псувалися. Але спогади — ні.

Однак Майя раптом завагітніла, і, поки збентежено намагалася зрозуміти, що тепер робити, Джо зробив великий крок. Він запропонував їй руку та серце, стоячи на коліні, поки поряд грали скрипки. Він пообіцяв їй щастя. Пообіцяв їй любов. Сказав, що пишається її військовою службою, присягнувся зробити все можливе, щоб вона могла досягнути своїх кар’єрних цілей. Вони будуть особливими, говорив, житимуть за своїми власними правилами. Пристрасть Джо була могутньою силою. Вона змела її з ніг, і, не прийшовши до тями, капітан Майя Стерн стала Буркетт.

Люкке Лі доспівала, і натомість заграла «Біла кров» групи «Oh Wonder». Якого біса, спитала себе Майя, вона слухає сумні пісні Джо? Відповідь проста: бо вони їй подобаються. Якщо забути про те, звідки вони взялися, вони все одно діставали її зсередини, зворушували, навіть ця з нудотними першими рядками:

Я готовий піти, готовий піти,

Не можу зробити цього сам…

Яка красива маячня, подумала Майя, помітивши човен Тома Дуґласса біля його гаража. Вона була готова зробити все сама.

Вона ще не встигла подзвонити у двері, як вони відчинилися. Місіс Дуґласс. Її обличчя було напружене, шкіра натягнута. Вона подивилася праворуч, ліворуч, відчинила дротяну сітку на дверях, тоді сказала:

— Заходьте.

Майя ступила всередину, тоді місіс Дуґласс зачинила двері одразу за нею.

— За нами хтось стежить? — спитала Майя.

— Не знаю.

— Ваш чоловік удома?

— Ні.

Майя і далі мовчала. Жінка передзвонила їй, бо чогось хотіла. Нехай скаже, чого саме.

— Я отримала ваше повідомлення на автовідповідачі, — мовила місіс Дуґласс.

Майя ледь кивнула.

— Ви сказали, що знаєте, що саме мій чоловік робив для Буркеттів.

Цього разу місіс Дуґласс обіграла її на паузі. Майя сказала коротко:

— Я не про це говорила.

— О?

— Я сказала, що знаю, чому Буркетти платять вашому чоловікові.

— Не бачу різниці.

— Я не думаю, що він на них працював, — сказала Майя. — Хіба що брати хабарі — це теж робота.

— Про що це ви?

— Місіс Дуґласс, прошу, годі знущатися.

Її очі розширилися.

— Я не знущаюся. Прошу, скажіть, що ви дізналися.

Майя почула відчай у голосі жінки. Якщо вона брехала, то досить вправно.

— Як ви думаєте, які послуги Буркеттам надавав ваш чоловік? — спитала вона.

— Том — приватний детектив, — відповіла жінка. — Припускаю, що він проводив якесь приватне розслідування для могутньої родини.

— Але він ніколи не розповідав, у чому саме полягала його робота?

— Я вже говорила. Його робота конфіденційна.

— Та ну, місіс Дуґласс, ви хочете сказати, що ваш чоловік щодня повертався з роботи й нічого не розповідав про те, що відбувалося в його офісі?

Самотня сльоза скотилася по її щоці.

— Чим займався Том? — спитала вона, пошепки. — Прошу, скажіть мені.

І знову Майя засумнівалася щодо того, який шлях обрати, і вирішила зупинитися на найбільш прямому.

— Ваш чоловік служив у береговій охороні. Тоді він розслідував смерть юнака на ім’я Ендрю Буркетт.

— Так, це я знаю. Так Том познайомився з родиною. Їм сподобалося, як він провів ту справу. То коли він відкрив власний бізнес, вони найняли його.

— Мені так не здається, — сказала Майя. — Я вважаю, що вони хотіли, щоб він у доповіді назвав цю смерть випадковою.

— Чому?

— Про це я мушу питати вашого чоловіка.

Місіс Дуґласс сіла на канапу, наче в неї підкосилися ноги.

— Вони стільки років йому платили, стільки грошей…

— Гроші для Буркеттів не проблема.

— Але так багато? І так довго? — вона піднесла тремтячу руку до рота. — Якщо те, що ви кажете, правда, а я не кажу, що згодна з вами, тоді там щось серйозне.

Майя опустилася на коліна.

— Де ваш чоловік місіс Дуґласс?

— Я не знаю.

Майя чекала.

— Я саме тому вам передзвонила. Том зник три тижні тому.

Розділ 19

Місіс Дуґласс звернулась у поліцію, але коли п’ятдесятисемирічний чоловік зникає і нема підозр щодо ймовірного злочину, поліція мало чим може зарадити.

— Том любить рибалити, — сказала вона. — Іноді їде на кілька тижнів. Поліція це знає. Я сказала, що він не поїхав би без попередження, але…

Вона безпорадно знизала плечима.

— Вони додали його ім’я в систему, що б це не означало. Один із детективів сказав, що можна відкрити повноцінне розслідування, однак вони не зможуть передивитися його робочі файли без судового ордера.

Майя пішла за кілька хвилин. Годі чекати. Вона зателефонувала колишній свекрусі. Через три гудки Джудіт неголосно відповіла:

— Я з пацієнтом. Усе гаразд?

— Треба поговорити.

Протягом незручної паузи Майя спитала себе, чи Джудіт зараз вибачається, ідучи з кімнати.

— Зустрінемось у моєму офісі о п’ятій, гаразд?

— Домовилися.

Майя поклала слухавку й подзвонила Едді, щоб забрати Лілі.

— Нехай лишається, — сказав він. — Вони там з Алексою дуркують.

— Ти впевнений?

— Або ти будеш частіше привозити до нас Лілі, або мені доведеться найняти чарівну дворічну дівчинку.

Майя усміхнулася.

— Дякую.

— Усе добре?

— Так, дякую.

— Не роби того ж, що й вона, Майє.

— Чого саме?

— Не бреши, аби мене захистити.

Едді мав рацію, але де б вони зараз були, якби Клер йому довірилася?

Біля її будинку стояло авто. Знайома фігура сиділа на лавці біля заднього входу, роблячи якісь помітки в жовтому записнику. Майя запитала себе, скільки ж він тут просидів. І ще: що він узагалі тут робив зараз.

Це все Шейн — чи черговий збіг?

Майя під’їхала, припаркувалася. Ріккі By і не глянув на неї, доки вона не вибралася з машини. Тоді, клацнувши, закрив ручку й усміхнувся. Майя не відповіла йому посмішкою.

— Привіт, Майє.

— Привіт, докторе By.

Він не любив, коли його називали доктором. Був одним із тих мозкоправів, які справді хотіли, щоб їх називали на ім’я. Майїн батько любив слухати пісню «Доктор Ву» групи «Steely-Dan» сімдесятих років. Цікаво, чи не тому він завжди трохи кривився, коли вона кликала його саме так.

— Я дзвонив і лишив кілька повідомлень, — сказав Ву.

— Так, я знаю.

— Вирішив, що краще буде самому заїхати.

— Справді, краще? — Майя відімкнула двері ключем, увійшла до будинку. Ву рушив слідом за нею.

— Хотів висловити співчуття, — сказав він.

Жінка поцокала язиком.

— Я здивована.

— Перепрошую?

— Не думала, що ви вирішите поновити наші стосунки пацієнта та психотерапевта, почавши з брехні.

Якщо By й образився, його посмішка ніяк це не показувала.

— Присядемо на хвилинку?

— Я краще постою.

— Як ви почуваєтеся, Майє?

— Усе гаразд.

Він кивнув.

— Нових епізодів не було?

«Шейн», — подумала Майя.

Він би не купився, якби вона наполягла, що все повністю минулося.

— Трохи було, — сказала Майя.

— Не хочете розповісти про них?

— Усе під контролем.

— Я здивований.

— Чим?

By вигнув брову.

— Не думав, що ви вирішите поновити наші стосунки пацієнта та психотерапевта, почавши з брехні.

«Туше», — подумала Майя.

By спробував м’яко посміхнутися. Майя вже збиралася його позбутися, коли раптом згадала вранішнє перелякане личко Лілі й здивувалася, коли сльози запекли їй очі. Вона відвернулася від By, намагаючись опанувати себе.

— Майє?

Вона ковтала сльози.

— Мені потрібно це припинити.

Психотерапевт підійшов трохи ближче.

— Що сталося?

— Я перелякала свою дитину.

Вона розповіла йому про події попередньої ночі. By слухав, не перебиваючи її. Коли вона закінчила, сказав:

— Певно, варто змінити ліки. Для пацієнтів, що страждають від подібних симптомів, останнім часом хороші результати показує «Серзон».

Майя більше не довіряла власному голосу. Вона кивнула.

— У мене в машині є препарат, якщо хочете.

— Дякую.

— Нема за що, — By підійшов ближче. — Можна поділитися спостереженням?

Майя насупилася.

— То в мене не вийде просто взяти ліки й мати спокій?

— Вибачте, Майє, завжди є якісь умови.

— Зрозуміло. То що за спостереження?

— Ви ніколи раніше не визнавали, що потребуєте допомоги.

— Гаразд, гарне спостереження.

— Це не воно.

— О.

— Ви нарешті це визнали, — вів далі він, — щоб захистити свою дитину. Ви робите це не для себе, а для Лілі.

— Так, чергове влучне спостереження.

— Ви не намагаєтеся покращити своє життя, а хочете захистити дочку, — By схилив голову, як часто роблять мозкоправи. — Коли ви припините так мислити?

— Коли я припиню мислити про захист своєї дитини? — Майя знизала плечима. — А коли батьки зазвичай припиняють?

— Туше, — мовив By, поклавши обидві долоні на стіл, — метка відповідь, і точно в ціль. Але послухайте мене. Буква «Р» у ПТСР означає «розлад». Не можна просто про це забути. Хочете, щоб ваша дитина була в безпеці? Тоді працюйте з цим.

— Я згодна, — відповіла жінка.

By всміхнувся.

— А це було просто.

— Я призначу зустріч.

— Чому б нам не почати просто зараз?

— У мене мало часу.

— О, перша зустріч не триватиме довго.

Майя подумала й вирішила — чому б ні?

— Це схоже на те, що зі мною було раніше.

— Тільки інтенсивніше?

— Так.

— Як часто трапляються ці епізоди?

— Ви постійно називаєте це «епізодами», а це ж просто ввічливе формулювання, правда? Це ж галюцинації.

— Мені не подобається це слово, не подобається конотація…

Майя перебила його.

— Можна дещо запитати?

— Звісно, Майє.

Спонтанне рішення, але вона вирішила пристати на нього. Він може чимось допомогти.

— Зі мною сталося ще дещо. Пов’язане з цим усім.

Ву подивився на неї й кивнув.

— Розповідайте.

— Подруга купила мені приховану камеру, — почала вона.

І знову Ву слухав не перебиваючи. Вона розповіла йому, як побачила Джо на лептопі. Обличчя Ву не виказувало жодних емоцій.

— Цікаво, — сказав він, коли Майя закінчила. — Це сталося вдень, так?

— Так.

— Тож не вночі, — повторив більше для себе, ніж для неї. А тоді знову: — Цікаво.

Годі цікавостей.

— Я хочу спитати, — сказала Майя, — це була галюцинація, розіграш чи інше?

— Хороше питання, — Ріккі Ву відкинувся на спинку стільця, схрестив ноги, навіть підборіддя погладив. — Звісно ж, мозок — штука цікава. І у вашій ситуації — ПТСР, убивство сестри, убивство чоловіка на ваших же очах, тиск ролі самотньої матері, ігнорування терапії — логічним висновком буде… Що ж, мені все одно не подобається конотація. Але, гадаю, більшість експертів дійде висновку, що ви уявили собі, або ж — так, мали галюцинацію з Джо на екрані комп’ютера. Простий діагноз часто буває найточнішим: ви так сильно хотіли побачити його, що справді побачили.

— Більшість експертів, — сказала Майя.

— Перепрошую?

— Ви сказали, що більшість експертів дійде висновку. Більшість мене не надто цікавить, мені цікаво, що думаєте ви.

By всміхнувся.

— Ви мені майже полестили.

Вона не відповіла.

— Ви вважаєте, що я погоджуся з цим діагнозом. Ви уникали мене. І це не пішло вам на користь. Ви покинули лікування раніше, ніж я того хотів. А тоді зіштовхнулися зі ще більшим тиском. Ви скучили за ним. Ви не лише втратили кар’єру, яка грала для вас визначальну роль, але й змушені тепер грати роль самотньої матері.

— Ріккі?

— Так?

— Будь ласка, переходьте до «але».

— Але у вас нема галюцинацій. Ваші яскраві флешбеки — це нормально для ПТСР. Дехто вважає, що такі спогади бувають подібними до галюцинацій чи навіть є галюцинаціями. Небезпека тут у тому, що вони можуть призвести до психозу. Але те, від чого ви страждаєте, флешбеки це чи галюцинації, завжди було звуковим. Уночі, під час тих епізодів, ви ж не бачите мерців?

— Ні.

— Вас не переслідують їхні обличчя. Тих трьох. Матері, — він ковтнув слину. — Дитини.

Майя не відповіла.

— Ви чуєте крики. Ви не бачите облич.

— То й що?

— Це практично нормально. Від тридцяти до сорока відсотків ветеранів із ПТСР говорять про звукові галюцинації. У вашому випадку вони винятково звукові. Я не кажу, що ви не, — він показав лапки пальцями, — «бачили» Джо. Я хочу сказати, що це не відповідає вашому діагнозу. Я не можу погодитися з теорією про те, що через ПТСР ви уявили, що бачили свого мертвого чоловіка на відео без звуку.

— Коротше кажучи, — сказала Майя, — ви не вважаєте, що я це вигадала?

— Майє, те, що ви називаєте галюцинаціями, насправді — флешбеки, спогади про те, що було насправді. Ви не бачите й не чуєте того, чого ніколи не було.

Майя виструнчилася.

— Що ви зараз відчуваєте? — спитав Ву.

— Гадаю, полегшення.

— Звісно ж, я не можу бути повністю впевнений. Ночами ви на тому ж гелікоптері?

— Так.

— Розкажіть, що ви пам’ятаєте.

— Те саме, Ріккі.

— Ви отримуєте сигнал про допомогу. Солдати опинились у пастці.

— Я лечу туди. Я стріляю, — Майї хотілось покінчити з цим якомога швидше. — Ми це вже проходили.

— Проходили. Що відбувається далі?

— Що ви хочете від мене почути?

— Ви завжди зупиняєтеся на цьому місці. П’ятеро людей загинуло. Цивільні. Одна з них — матір двох…

— Ненавиджу це.

— Що?

— Про це завжди говорять: «Одна з них — жінка, мати». Це сексистське лайно, хіба ні? Цивільний є цивільний. Чоловіки були батьками, але ніхто так не говорить. «Мати і жінка». Наче це робить ситуацію гіршою, ніж у випадку з батьком і чоловіком.

— Семантика, — сказав Ву.

— Що?

— Ви лютуєте через семантику, бо не хочете бачити правду.

— Господи, ненавиджу, коли ви так говорите. І яку ж правду я не хочу бачити?

Він подивився на неї зі співчуттям. Вона ненавиділа співчутливі погляди.

— Це була помилка, Майє. От і все. Ви мусите пробачити себе. Провина переслідує вас і — так, іноді проявляється у звукових флешбеках.

Жінка схрестила руки на грудях.

— Ви мене розчаровуєте, докторе By.

— Як?

— Надто вже банально. Я відчуваю провину щодо смерті цивільних. Тобто щойно я перестану себе звинувачувати, мені стане краще.

— Ні, — сказав він. — Це не панацея. Але це може зробити ваші ночі дещо легшими.

Психотерапевт не розумів, але ж він ніколи не чув аудіозапису того дня. Чи змінило б це його бачення? Може, так, а може, і ні.

Задзижчав Майїн мобільний. Один дзвінок. Вона глянула на номер.

— Ріккі?

— Так.

— Мені зараз треба їхати за дочкою, — збрехала Майя. — Можна мені ті нові ліки?

Розділ 20

Телефонували зі «Шкіри й мережива».

Корі чітко висловився. Якщо він подзвонить і повісить слухавку, то хоче зустрітися.

Коли вона під’їхала до клубу, вишибайло схилився до її вікна й промовив:

— Радий, що тебе взяли.

Чорт, вона сподівалася, що вишибайло в курсі справ і що робота стриптизерки не розглядається як реалістичне прикриття для неї.

— Паркуйся на місцях для співробітників і користуйся їхнім входом.

Майя зробила, як він сказав. Коли вийшла з авто, дві її «колеги» посміхнулися й замахали їй. Лишаючись в образі, вона теж усміхнулась їм і махнула рукою. Двері для співробітників були зачинені, тож Майя подивилася вгору, у камеру, й чекала. Почула дзижчання, тоді відчинила. Там стояв ще один чоловік, він холодно оглянув її.

— Ви озброєні? — спитав він.

— Так.

— Здайте зброю.

— Ні, — сказала Майя.

Відповідь йому не сподобалася, однак голос з-за його спини промовив:

— Усе гаразд.

Лулу.

— Та сама кімната, що й минулого разу, — сказала Лулу. — Він чекає на вас.

— Тоді до роботи, — сказала Майя. Погана спроба пожартувати.

Лулу посміхнулась і знизала плечима.

Запах канабісу Майя відчула ще до того, як звернула й побачила Корі із запальничкою. Він глибоко втягнув дим, устав і запропонував їй затягнутись.

— Я не хочу, — сказала вона. — Ви хотіли мене бачити?

Корі затримав дим і кивнув. Видихаючи, запропонував:

— Сідайте.

І знову Майя скривилася, дивлячись на оббивку меблів.

— Цією кімнатою не користується ніхто, крім мене, — сказав Корі.

— І від цього мені має покращати?

Жінка очікувала, що він хоч трохи всміхнеться, але він раптом скочив на ноги й почав ходити туди-сюди, помітно знервований. Майя сіла, сподіваючись, що це його трохи заспокоїть.

— Ви були в Тома Дуґласса? — спитав Корі.

— Щось таке.

— Що ви маєте на увазі?

— Я була в його дружини. Том Дуґласс зник три тижні тому.

Кроки припинилися.

— Де він?

— Що в слові «зник» ви не зрозуміли, Корі?

— Господи, — він знову затягся. — Ви дізналися, чому Буркетти йому платили?

— Частково, — Майя досі не знала, чи довіряє йому, але знову ж таки, який тепер у неї вибір? — Том Дуґласс служив у береговій охороні.

— І що?

— А те, що він розслідував смерть Ендрю Буркетта від нещасного випадку.

— Це ви про що, чорт забирай?

Майя розповіла йому свіжу інформацію і те, що їй розповідав Джо про смерть Ендрю, що то не було самогубство. Корі все кивав, дещо перезбуджений, і їй стало цікаво, коли ж його нарешті розслабить.

— То давайте зберемо все докупи, — мовив, досі міряючи кроками кімнату. — Ваша сестра почала розслідування. Наштовхнулася на ці платежі Буркеттів Тому Дуґлассу. Бум — її катують та вбивають. Бум — убивають вашого чоловіка. Бум — Том Дуґласс зникає. Усе правильно?

Він трохи збився з послідовності. Не Клер, Джо, Том, а Клер, Том, Джо. Але вона не виправляла його.

— Треба врахувати ще дещо, — сказала Майя.

— Що саме?

— Ви нікого не вбиватимете, аби приховати самогубство сина. Підкупить — так, але не вб’єте.

Корі кивнув.

— А якщо врахувати, що саме Буркетти переказували ці платежі, — додав він, досі надто енергійно киваючи, — то точно ніхто не вбиватиме власного сина.

Майя тепер побачила, що його очі червоні. Від канабісу чи від сліз — невідомо.

— Корі?

— Так.

— У ваших людей є зв’язок із джерелами. Хорошими джерелами. Треба, щоб ви проникли в життя Тома Дуґласса.

— Ми вже це зробили.

— Ви робили це кілька тижнів тому, шукаючи підказок у його роботі. Але тепер нам потрібно все. Виписки з його кредитки, зняття грошей у банкоматах, коли він востаннє щось купував, які в нього звички, куди він міг поїхати. Треба його знайти. Зможете це зробити?

— Так, — сказав Корі. — Зможемо.

Він знову почав ходити по кімнаті.

— Що знову не так? — спитала Майя.

— Гадаю, мені знадобиться знову зникнути. Може, дуже надовго.

— Чому?

Корі заговорив тихо, майже пошепки:

— Ви дещо сказали, коли були тут минулого разу.

— Про що?

Він озирнувся ліворуч, праворуч. Сказав:

— У мене є способи забратися звідси. Таємні способи.

Майя не знала, як це розуміти.

— Гаразд.

— Навіть тут, в отій стіні є таємні двері. Я можу сховатись або побігти тунелем до річки. Якщо копи спробують оточити це місце, навіть таємно, я зможу вибратися. Ви не повірите, до чого я тут маю доступ.

— Я розумію. Але не можу збагнути, чому це означає, що вам потрібно зникнути.

— Підстава! — закричав Корі, випльовуючи це слово так, наче воно викликало в нього страшну огиду. Майя припустила, що так воно й було. — Це ви першою про це обмовилися, так? Ви говорили про цілковиту ймовірність, що хтось у моїй організації здав ім’я Клер. Я багато про це думав. Припустімо, що моя діяльність… Тобто припустімо, що ми не настільки герметичні, як я думав. Ви розумієте, скільки людей може бути викрито? Знаєте, скільки з них постраждає від страшних, можливо, навіть фатальних наслідків?

Отакої. Майя мусила його заспокоїти.

— Я не думаю, що то був витік інформації, Корі.

— Чому?

— Через Джо.

— Я не розумію.

— Клер убили. Джо вбили. Ви говорили раніше: Джо міг їй допомагати. Ось і ваш витік інформації. Клер розповіла Джо. Вона могла розповісти ще комусь, чи Джо міг, чи вони обоє могли облажатися під час розслідування.

Байдуже, правда це чи ні. Вона просто мала зробити так, аби він не зник.

— Не знаю, — сказав Корі. — Я не почуваюсь у безпеці.

Майя встала, поклала руки йому на плече.

— Корі, мені потрібна допомога.

Він уникав її погляду.

— Може, ви мали рацію. Можливо, треба піти в поліцію. Як ви й казали. Я дам їм усю інформацію, яку маю. Анонімно. А всім решта хай вони займаються.

— Ні, — сказала Майя.

— Я думав, ви цього хотіли.

— Більше не хочу.

— Чому ні?

— Ніяк не вийде зробити це й не викрити вас і вашу організацію.

Корі насупився й розвернувся до неї.

— Вам не байдуже до моєї організації?

— Аж ніяк, — відповіла Майя. — Але якщо ви це зробите, то позбавите нас усіх шансів. Ви втечете. А ви потрібні мені, Корі. Ми впораємося краще за копів.

Вона замовкла.

— Є ще дещо, — сказав він. — Що саме?

— Я їм не довіряю.

— Копам?

Майя кивнула.

— А мені довіряєте?

— Моя сестра довіряла.

— І її це вбило, — сказав Корі.

— Так, убило. Але не можна постійно повертатися до цього. Якби ви не переконали її бити у ваш дзвін — так, швидше за все, вона досі була б жива. Але якби я не вбила цивільних на тому вертольоті, ви не оприлюднили б ту плівку і Клер би ніколи вас не зустріла. Ще більше, якби я обрала іншу кар’єру, Клер наразі була б вдома, бавилася зі своїми дітьми замість того, щоб гнити в землі. Бачите, скільки варіантів, Корі? Гратися з ними — марнування часу.

Корі відступив на крок і знову глибоко затягнувся. Коли знову зміг говорити, сказав:

— Я не знаю, що робити.

— Залишайтеся. Перевірте Тома Дуґласса. Допоможіть мені покінчити з цим.

— Гадаю, є потреба вам довіритися.

— Не обов’язково мені просто довіряти, — сказала Майя. — Пам’ятаєте?

Тепер він зрозумів.

— Я досі маю на вас компромат.

Жінка не заморочувалася з відповіддю.

Корі глянув на неї. Вона знала, що він хотів спитати її про звук на тій плівці. Але вона теж хотіла поставити йому про це кілька запитань.

— Чому ви не оприлюднили аудіо? — спитала вона.

— Я вже сказав.

— Сказали, що моя сестра вас відмовила.

— Саме так.

— Але я не можу повністю на це купитися. На те, щоб її слова дійшли до вас, мав минути час. Історія спричинила чимало галасу, але тоді вже почала призабуватися. Ви могли повернутися до гучних заголовків.

— Ви вважаєте, що мене цікавить тільки це?

І знову Майя не завдала собі клопоту відповісти.

— Без гучних заголовків правда не вийде назовні. Без них ми не привабимо нових правдолюбів.

Вона не хотіла знову вислуховувати промови.

— Ось вам і причини оприлюднити аудіо, Корі. То чому ви цього не зробили?

Він підійшов до канапи й сів на неї.

— Бо я ще й людина.

Майя сіла.

Корі на мить схилив голову на руки й декілька разів глибоко вдихнув. Коли він підвів голову, очі прояснилися, заспокоїлися, у них проглядалося менше паніки.

— Бо я зрозумів, що ви мусите жити з собою, Майє. З тим, що накоїли. Іноді це достатня кара.

Вона нічого не сказала.

— То як ви з цим живете, Майє?

Якщо Корі чекав, що вона дасть на це питання чесну відповідь, йому довелося б стати в дуже довгу чергу.

Певний час вони просто сиділи там, мовчки. Здавалося, що від галасу клубу їх відділяють милі. «Тут уже нічого не дізнатися, — подумала Майя. — Усе, потрібно вже їхати до офісу Джудіт».

Вона підвелась і попрямувала до дверей.

— Побачимо, що ви знайдете на Тома Дуґласса.

Розділ 21

Офіс Джудіт був на першому поверсі багатоквартирного будинку у Верхньому Іст-Сайді Мангеттена, за один квартал від Центрального парку. Майя уявлення не мала про те, з якими пацієнтами тепер працювала Джудіт. Вона здобула звання доктора медицини в Стенфордському університеті й тепер була штатним клінічним професором у Вайль Корнелл Медсін,[38] хоча й не викладала. Те, що можна обіймати таку посаду й не мати повної зайнятості, дивувало лише тих, хто не визнавав могутності імені Буркетт та великих пожертв.

Обережно, це шокує: гроші дають владу і дістають вам, що завгодно.

Працювала Джудіт під своїм дівочим прізвищем — Велль. Невідомо, чи це для того, щоб хоча б трохи приховати конфліктність прізвища Буркетт, чи тому, що чимало жінок так робили, лишалося хіба що здогадуватися. Майя пройшла повз швейцара, знайшла двері кабінету Джудіт. Вона ділила його з двома іншими лікарями, які працювали не повний день. Усі три імені — Джудіт Велль, Анджела Ворнер та Мері Мак-Лауд — написані на дверях разом із довгими списками літер за ними.

Майя повернула ручку дверей і відчинила їх. Порожній і маленький передпокій — двомісна канапа та тахта. Картини на стінах так само пасували б до мережевого мотелю біля дороги. Бежеві стіни та килим. На дальніх дверях висіла табличка: «ІДЕ СЕАНС. ПРОХАННЯ ЗАЧЕКАТИ».

На рецепції нікого не було. Майя подумала, що пацієнти, мабуть, переважно люди відомі, тож чим менше народу їх бачило, тим краще. Один пацієнт сидить на сеансі. Коли він закінчиться, пацієнт вийде в коридор через двері в кабінеті лікаря. Тоді запросять іншого (або, у цьому випадку, Майю). Тож пацієнти ніколи не бачать один одного.

Звісно ж, бажання зберегти приватність і таємницю було зрозумілим, адже Майя теж не хотіла, щоби хтось дізнався про її «розлад», але це могло завдати й певної шкоди. Лікарі завжди наполягають, що душевна хвороба нічим не відрізняється від фізичної. Наприклад, наказати людині з клінічною депресією, щоб вона перестала страждати й вийшла з дому, — це все одно, що наказати людині з переламаними ногами, щоб вона пробіглася кімнатою. У теорії все чудово звучить, але на практиці стигмати нікуди не діваються.

Можливо, якщо попускати, так виходило тому, що душевну хворобу можна приховати. Може, якби Майя могла приховати переломи на обох ногах і якось із ними ходити, то так би і зробила. Хтозна. Зараз їй потрібно через усе це пройти, а вже тоді потурбуватися про лікування. Відповіді були там, так спокусливо близько. Ніхто не міг почуватись у безпеці, поки вона не дошукалася правди і не покарала винних.

З поламаними ногами вона могла з цим не впоратися. А от з ПТСР — ще й як.

Майя подивилася на годинник. П’ять хвилин до призначеного часу. Вона спробувала почитати якісь безглузді журнали, що лежали в передпокої, але слова пропливали повз, оминаючи її. Увімкнула гру на мобільному, де треба складати слова з чотирьох літер, але не змогла зосередитися. Тоді Майя підійшла ближче до дверей. Не приставляла вухо, намагаючись підслухати, але стояла достатньо близько для того, щоб почути приглушені жіночі голоси. Час минав повільно, та зрештою Майя почула, як відчиняються внутрішні двері. Мабуть, пацієнтка виходила.

Майя поквапилася назад, сіла на канапу, узяла журнал, схрестила ноги. Пані Звичайність. Двері відчинились, і доглянута жінка років шістдесяти посміхнулась їй.

— Майя Стерн?

— Так.

— Прошу, заходьте.

«Тож секретарка тут була, — подумала Майя, — просто працювала всередині кабінету». Вона пішла за жінкою, припускаючи, що Джудіт сидить за столом, або в кріслі поряд з канапою, або ще десь, як заведено в мозкоправів. Однак свекрухи там не було. Майя повернулася до секретарки. Та простягнула їй руку.

— Я Мері.

Тепер Майя зрозуміла. Глянула на дипломи на стіні.

— Мері Мак-Лауд?

— Саме так. Я колега Джудіт. Вона сподівалася, що ми з вами зможемо побалакати.

Згідно з дипломом, обидві жінки вчились у медичній школі Стенфорда. Майя помітила диплом бакалавра Джудіт з Університету Південної Кароліни. Мері отримала свій в Університеті Райса, резидентуру пройшла в Університеті Лос-Анджелеса.

— Де Джудіт?

— Не знаю. Ми обидві працюємо неповний день у офісі по черзі.

Майя не приховувала роздратування.

— Так, я бачила ваше ім’я на дверях.

— Майє, чому б вам не присісти на хвильку?

— Мері, чому б вам і далі не марнувати свій час?

Якщо Мері Мак-Лауд і збентежила її агресивність, вона ніяк цього не виказала.

— Гадаю, я можу вам допомогти.

— Ви можете мені допомогти, сказавши, де Джудіт.

— Я вже вам сказала. Я не знаю.

— Тоді бувайте.

— Мій син служив двічі, в Іраку і в Афганістані.

Майя нічого не могла з собою вдіяти. Вона завагалася.

— Джек сумує за службою. Це те, про що ніколи не говорять, правда ж? Служба змінила його. Він її ненавидів. І все одно хоче повернутися. Частково через провину. Відчуває, що залишив там друзів. Частково — через інші речі, які не може до кінця висловити.

— Мері?

— Так?

— Ви брешете про сина військового?

— Я б ніколи цього не зробила.

— Звісно, зробили б. Ви маніпулятор. Ви з Джудіт заманили мене до цього офісу. Ви заманили мене в цей кабінет. Ви намагаєтеся маніпулювати мною, щоб я з вами поговорила.

Мері Мак-Лауд виструнчилася.

— Я не брешу про мого сина.

— Може, й так, — сказала Майя. — Але все одно ви з Джудіт маєте знати, що без довіри стосунки лікаря та пацієнта неможливі. Трюки, якими ви мене сюди затягли, зруйнували всю довіру.

— Це маячня.

— Що маячня?

— Що без довіри стосунки лікаря та пацієнта неможливі.

— Ви серйозно?

— Припустімо, у когось вам дорогого, нехай — у вашої сестри, усі ознаки раку…

— О, не треба про це.

— Чому, Майє? Чого ви боїтеся? Припустімо, рак можна вилікувати, якщо ви зможете відвести дорогу вам людину до лікаря. Якщо ви з лікарем змовитесь і затягнете її туди…

— Це не одне й те саме.

— Ні, Майє, це абсолютно одне й те саме. Ви не розумієте, але це так. Вам потрібна допомога так само, як і пацієнту з онкологією.

Це марнування часу. Майї стало цікаво, чи Мері Мак-Лауд утягнута в справу, а чи говорить щиро. Може, Джудіт насправді затягнула її обманом, збрехавши давній колезі. Це не мало значення.

— Я мушу побачити Джудіт, — сказала вона.

— Вибачте, Майє. Тут я не можу вам допомогти.

Майя рушила до дверей.

— Ви взагалі не можете мені допомогти.

* * *

До біса.

Дорогою до свого авто Майя набрала номер. Джудіт відповіла після другого дзвінка.

— Чула, з моєю колегою ви не порозумілися.

— Де ви, Джудіт?

— У Фернвуді.

— Нікуди не йдіть.

— Я чекаю на тебе.

Майя знову проїхала через вхід для слуг, сподіваючись побачити надворі Ізабеллу, але біля будиночків було порожньо. Можливо, їй варто вдертися туди й понишпорити, побачити, чи не знайдеться хоча б натяк на схованку Ізабелли, проте це ризиковано, та й часу немає. Джудіт знала, як довго їхати з Нью-Йорк сіті до Фернвуда.

Їй відчинив дворецький. Майя ніколи не могла запам’ятати його ім’я. Точно не Дживз і не Карсон.[39] Якось зовсім просто, типу Боббі або Тім. Байдуже — Боббі/Тім, як і належало його статусу, зверхньо глянув на неї.

Майя без передмов повідомила:

— Я прийшла до Джудіт.

— Мадам чекає на вас, — відповів дворецький із неприродним акцентом, який радше годився для британської приватної школи. — У приймальні.

«Приймальнею» багатії називали вітальню. Джудіт убрана в чорний брючний костюм, низка перлів спускалася мало не до талії. Срібні круглі сережки, волосся, стильно зачесане назад, кришталевий келих у руці — вона позувала, наче для обкладинки журналу.

— Привіт, Майє.

Тут уже не до жартів.

— Розкажіть мені про Тома Дуґласса.

Очі Джудіт звузилися.

— Про кого?

— Тома Дуґласса.

— Це ім’я мені незнайоме.

— А ви подумайте.

Вона подумала. Чи зробила вигляд. За кілька секунд театрально знизала плечима.

— Він працював у береговій охороні. Розслідував утоплення вашого сина.

Келих випав із руки Джудіт, розбився на друзки. Майя не відсахнулася. Джудіт теж. Мить вони стояли над ним, поки осколки не припинили котитися.

Коли жінка заговорила, в її голосі чувся присвист:

— Про що, чорт забирай, ти говориш?

Якщо вона прикидається…

— Том Дуґласс нині веде приватні розслідування, — сказала Майя. — Ваша родина платила йому майже десять тисяч доларів щомісяця, роками. Я б хотіла дізнатися чому.

Жінка трохи похиталася, наче борець, який намагається скористатися рахунком до восьми. Запитання вразило її, це точно. А от вразило тим, що вона не знала про гроші, або ж неочікуваним фактом, що Майя про це дізнається — а це вже інша справа.

— Чому б я платила цьому Тому… як ти сказала його прізвище?

— Дуґласс, дві «с». І це ви мені скажіть.

— Гадки не маю. Ендрю загинув від нещасного випадку.

— Ні, — сказала Майя. — Він не так помер. Але вам це відомо, так?

Обличчя Джудіт зблідло. Її біль був таким очевидним, таким відвертим, що невістці закортіло відвернутися. Звісно ж, атака всім була хороша, але якою б не була правда, вони говорили про смерть дитини цієї жінки. Її біль був справжнім, усепоглинаючим.

— Я не розумію, про що ти говориш, — сказала Джудіт.

— Тоді як це сталося?

— Що?

— Як саме Ендрю випав із човна?

— Ти серйозно? Навіщо говорити про це тепер, через стільки років? Ти ж його навіть не знала.

— Це важливо, — Майя зробила крок до колишньої свекрухи. — Джудіт, як він помер?

Вона намагалася тримати голову рівно, але потрясіння не давало їй цього зробити.

— Ендрю був такий молодий, — промовила жінка, силуючись триматися. — На яхті була вечірка. Він забагато випив. Море хвилювалося. Він був на палубі й упав звідти.

— Ні.

— Що? — голос Джудіт прозвучав украй різко. На мить Майї здалося, що свекруха зараз перестрибне через кімнату й нападе на неї. Але цей момент минув. Джудіт опустила очі, а коли заговорила знову, її голос звучав м’яко, мало не благально.

— Майє?

— Що?

— Розкажи мені, що ти знаєш про смерть Ендрю.

Вона гралася з Майєю? Важко було сказати. Джудіт виглядала виснаженою, спустошеною. Може, вона й справді не мала жодного уявлення про це?

— Ендрю вчинив самогубство, — сказала Майя.

Джудіт стримувалася, аби не тремтіти. Один раз хитнула головою, досить різко.

— Це неправда.

Майя дала їй час, пройти через неодмінне заперечення. Коли Джудіт оговталася, запитала:

— Хто тобі це сказав?

— Джо.

Вона знову хитнула головою.

— Чому ви платите Тому Дуґлассу? — знову спитала Майя. На війні це називають відчуженим поглядом, ці порожні, несфокусовані очі, коли солдат уже забагато бачив. Зараз із Джудіт відбувалося дещо подібне.

— Він був просто хлопчиком, — невиразно пробуркотіла вона, звертаючись не до Майї, хоч у кімнаті більше нікого не було. — Йому навіть вісімнадцяти не виповнилося…

Майя зробила крок до неї.

— Ви справді не знали?

Джудіт підвела перелякані очі.

— Я не розумію, чого ти хочеш.

— Правди.

— Якої правди? Як це взагалі тебе стосується? Не розумію, чому ти почала все це розкопувати.

— Я не розкопувала. Джо мені розповів.

— Джо розповів тобі, що Ендрю вчинив самогубство?

— Так.

— Він довірив це тобі?

— Так.

— І все одно після стількох років ти вирішила знехтувати його бажанням і розповісти мені про це.

Джудіт заплющила очі.

— Я не хотіла зробити вам боляче.

— Справді, — сказала вона і сумно всміхнулася. — Це помітно.

— Але я мушу знати, чому ви платите офіцеру берегової охорони, який розслідував смерть Ендрю.

— І для чого тобі це знати?

— Довга історія.

У смішку Джудіт було більше болю, аніж у схлипуванні.

— О, гадаю, часу в мене вдосталь, Майє.

— Моя сестра дізналася про це.

Джудіт скривилася.

— Вона дізналась про ці нібито платежі?

— Так.

Тиша.

— А тоді вбили Клер, — сказала Майя. — А потім убили Джо.

Її свекруха вигнула брову.

— Хочеш сказати, що вони пов’язані? Клер та Джо?

Отже, Кірс їй не сказав.

— Їх застрелили з однієї зброї.

Слова Майї спрацювали як удар, вона зігнулася.

— Не може цього бути.

— Чому не може?

Джудіт знову заплющила очі, зібралася із силами, розплющила їх.

— Тобі краще трохи пригальмувати й розповісти, що відбувається, Майє.

— Усе просто. Ви платите Тому Дуґлассу. Я хочу знати чому.

— Здається мені, — сказала вона, — ти вже все зрозуміла.

Раптова зміна поведінки Джудіт заскочила Майю.

— Самогубство?

Жінка спромоглась усміхнутися.

— Ви хотіли прикрити самогубство?

Вона не поворухнулася.

— Чому? — спитала Майя.

— Буркетти не вбивають себе, Майє.

Це мало якийсь сенс? Звісно ж, ні. Що вона пропустила? Час змінити напрям, знову збити Джудіт із ніг.

— А чому ви платили Роджеру Кірсу?

— Кому? — Джудіт знову скривилася. — Чекай, поліцейському?

— Так.

— І чого б це ми мали йому платити?

Ми.

— Це ви мені скажіть.

— Запевняю тебе, я нічого про це не знаю. Це теж нібито твоя сестра розкопала?

— Ні, — сказала Майя. — Мені сказала Керолайн.

Чергова слабка посмішка торкнулася вуст Джудіт.

— І ти їй повірила?

— Навіщо їй брехати?

— Керолайн не стане брехати. Але… вона легко заплутується.

— Це цікаво, Джудіт.

— Що?

— Ви платите двом чоловікам. Обидва розслідували смерть ваших синів.

Джудіт похитала головою.

— Це страшенна маячня.

— На щастя, усе це легко вирішується, — сказала Майя. — Запитаймо Керолайн.

— Керолайн зараз нема вдома.

— То подзвоніть їй. Ми у двадцять першому столітті, в усіх є мобільні телефони. Тримайте, — Майя простягнула їй свій телефон. — У мене є її номер.

— Нічого хорошого з того не вийде.

— Чому?

— Скажімо так, — обережно, не поспішаючи, завела Джудіт. — Керолайн не можна турбувати.

Майя опустила телефон.

— Вона… Керолайн недобре. З нею таке буває. Їй потрібен відпочинок.

— То ви запроторили її в дурку?

Вона навмисне вжила це принизливе слово, аби роздратувати свекруху. Подіяло. Джудіт помітно зіщулилася.

— Ти жахливо це сформулювала, — сказала вона. — Ти як ніхто повинна мати співчуття.

— Чому це «як ніхто»?.. О, це через мої проблеми з ПТСР?

Джудіт не відповіла.

— А яка травма в Керолайн?

— Не всі травми виникають на полі бою, Майє.

— Знаю. Деякі з’являються, коли двоє твоїх братів трагічно помирають молодими.

— Саме так. Ці травми викликали певні проблеми.

— Певні проблеми, — повторила Майя, — наприклад, це коли Керолайн вважає, що її брати досі живі?

Вона очікувала, що такі слова стануть черговим ударом, але цього разу Джудіт виявилася готовою.

— Цього хоче її розум, — сказала вона. — Розум може хотіти так сильно, що це призводить до марень. Теорії змови, параноя, видіння — чим відчайдушніша людина, тим вони реалістичніші. Керолайн незріла. Це батькова провина, він надто опікувався нею та захищав. Ніколи не давав їй самій упоратися з проблемами чи наполягти на своєму. Тож коли сильні чоловіки, які підтримували її, загинули, Керолайн не зуміла змиритися з цим фактом.

— То чому ви їй не дозволили побачити тіло Джо?

— Це вона так сказала? — Джудіт похитала головою. — Жоден із нас не бачив тіло Джо.

— Чому?

— Ти як ніхто маєш розуміти. Мого сина вбили. Застрелили в обличчя, чи не так? Хто б захотів на таке дивитися?

Майя обдумала це і знову вирішила, що кінці не сходяться.

— А як щодо Ендрю, коли його витягнули з води?

— Ти про що?

— Ви бачили його тіло?

— Чому ти про це питаєш? Господи, ти ж не віриш…

— Просто скажіть, чи ви його бачили.

Джудіт судомно ковтнула слину.

— Тіло Ендрю було в морі більше доби. Мій чоловік упізнав його, але… то було не просто. До нього дісталися риби. Чому б я хотіла… — Вона змовкла й звузила очі. Її голос перетворився на шепіт. — Чого ти намагаєшся цим досягти, Майє?

Майя лише поглянула на неї.

— Чому ви платите Тому Дуґлассу?

Вона не поспішала.

— Скажімо, що слова Джо про смерть Ендрю — правда.

Майя чекала.

— Скажімо, що Ендрю вчинив самогубство. Я була його матір’ю. І я не бачила, що йде до того. Я не змогла врятувати Ендрю за життя. Але, можливо, я можу захистити його зараз. Розумієш?

Майя розглядала її обличчя.

— Звісно, — сказала вона.

Але вона не розуміла.

— Що б не сталося з Ендрю, від чого б він не страждав стільки років тому, це не має жодного стосунку до цього дня. Не має жодного стосунку до Джо чи до твоєї сестри.

Майя ні на мить їй не повірила.

— А платежі Роджеру Кірсу?

— Я вже сказала. Це неправда. Керолайн усе вигадала. Тут більше не було чого ловити. Поки що. Майї потрібно копати далі, дістати більше інформації. Цьому пазлу досі бракувало багатьох деталей.

— Мені краще піти.

— Майє?

Вона чекала.

— Керолайн не єдина потребує відпочинку. Вона не єдина прагне так сильно і може бачити те, чого немає.

Майя кивнула.

— Розумно, Джудіт.

— Хотіла б я, щоб ти дозволила Мері чи мені тобі допомогти.

— У мене все добре.

— Ні. Ми обидві це знаємо. Ми обидві знаємо правду, так?

— Яку саме правду, Джудіт?

— Мої хлопчики сильно постраждали, — сказала Джудіт із надривом у голосі. — Не роби цю помилку, не муч їх іще більше.

Розділ 22

Лілі у дворі гралася з дядьком Едді у квача, коли Майя повернула за ріг, пригальмувала й зупинилася на узбіччі. Мить вона просто сиділа й дивилася. З головного входу вийшла Алекса та приєдналася до веселощів. Вони з батьком удавали, що не можуть наздогнати Лілі, драматично падали на землю, не дотягуючись до неї, і навіть з відстані, навіть з піднятим склом у авто Майя чула, як Лілі сміється та верещить.

Гидко сентиментальне питання, яке надто все спрощує, але чи є у світі звук, радісніший за чистий дитячий сміх? Вона помітила іронію різниці між звуками: цим, який так рідко дзвенів у Майїних вухах, і тими, що ночами нещадно її переслідували, але далі розмірковувати про таке не було сенсу. Тож вона вивела авто знову на дорогу, почепила на обличчя усмішку й під’їхала до будинку Клер та Едді.

Майя коротенько просигналила й замахала рукою. Едді обернувся, його обличчя розпашіло від напруження, він теж махнув. Майя вийшла з машини. Алекса виструнчилася. Лілі не сподобалося, що Едді з Алексою зупинили гру, тож вона й далі плескала їх по ногах, щоб вони знову за нею побігли.

Алекса підійшла до тітки, обійняла її. Едді поцілував у щоку. Лілі схрестила руки й надулась.

— Я лишаюсь! — вимогливо заявила вона.

— Можемо погратися у квача вдома, — сказала їй мати.

Нічого дивного, що це Лілі не сподобалося.

Едді поклав руку Майї на плече.

— Маєш хвилинку? Хочу тобі показати одну річ, — він розвернувся до дочки. — Алексо, ти не проти подивитися за Лілі ще кілька хвилин?

— Звісно.

Лілі посміхнулася. Заходячи до будиноку за Едді, Майя знову почула сміх.

— Я перевірив записи по E-Z Pass Клер, — сказав він. — Наскільки я бачу, вона їздила до того Дуґласса двічі за один тиждень.

— Мене це не дивує, — сказала Майя.

— Я і думав, що не здивує, але може здивувати її маршрут після другого разу.

Едді роздрукував записи. Він передав їй листок і вказав на перший виділений розділ.

— За тиждень до вбивства, — вів далі, — Клер їздила в Лівінґстон. Бачиш, там відмічено час?

Вона кивнула. 8:46 вечора.

— Тоді, якщо поглянути далі, о 9:32 вона виїхала на Парквей, а не на платну магістраль. Бачиш наступні кілька рядків?

— Так.

— Вона не поїхала додому, — сказав Едді, — натомість попрямувала на південь. На 129 з’їзді повернулася з Парквей на платну магістраль Нью-Джерсі й виїхала на 6 з'їзді.

Це було в самому низу сторінки. Майя знала, що шостий з’їзд вів до платної магістралі Пенсильванії.

— Що далі? — спитала вона.

— Ось тут. Вона поїхала на південь 476 федеральною трасою.

— До Філадельфії, — сказала Майя.

— Чи принаймні в її напрямку, — сказав Еллі.

Майя віддала йому папірці.

— У Клер були якісь причини бути там того дня?

— Жодної.

Вона не питала його про друзів, яких Клер могла там відвідати, чи про шопінг, чи про раптову можливість спасти їй на думку відвідати Зал Свободи.[40] Клер там була не з такою метою. Вона говорила з Томом Дуґлассом. Дізналася від нього те, що привело її до Філадельфії.

Майя заплющила очі.

— Не хотілося тупих жартів про Дзвін Свободи,[41] — сказав Едді, — але чи не час бити в усі дзвони?

Майя не мала вибору, тож довелося знову йому збрехати.

— Ні, — сказала вона. — Це поки нічого мені не говорить.

Насправді говорить, хоча й туманно.

Керолайн нагадала їй, що коли помер Ендрю, вони з Джо обоє ще вчились у школі. У приватній школі, якщо точніше. Елітній приватній школі для багатіїв під назвою Академія Франкліна Біддла.

Розташованій саме поблизу Філадельфії.

Ейлін зателефонувала їй дорогою додому.

— Пам’ятаєш, як у нас була традиція їсти китайську їжу щосереди ввечері?

— Звісно.

— Я її поновлюю. Ти вдома?

— Майже.

— Чудово, — сказала Ейлін із надмірним ентузіазмом. — Я візьму наше улюблене.

— Щось не так?

— Буду за двадцять хвилин.

У Майї в голові крутилося надто багато варіантів. Спочатку вона спробувала не зважати на них. Хоч на мить. Повернутися до основ. Ти знаєш тільки те, що знаєш. Люди переважно спрощують лезо Оккама до того, що правильна відповідь, як правило, найпростіша. Але насправді монах-францисканець Вільгельм з Оккама хотів наголосити на тому, що не варто ускладнювати речі, не варто вибудовувати теорії, якщо існують прості пояснення. Варто спростити. Забрати надлишки.

Ендрю помер. Клер померла. Джо помер.

Але водночас вона не могла просто відкинути усе, про що дізналася, чи не так? Чи могла вона відмовитися від побаченого на власні очі? Чи варто прийняти найпростішу відповідь? І яка відповідь — найпростіша?

Що ж, це неприємно.

Але можна просто потренуватися. Розкласти все по поличках. Бути якомога об’єктивнішою. Тоді запитати себе: чи надійна людина, яка бачила те відео з прихованої камери, чи ж на її долю випало достатньо стресу, напруги і травм, аби її судження стали сумнівними?

«Будь об’єктивною, Майє».

Вірити власним очам просто, чи не так? Усі ми віримо. Це не ми божевільні, то інші. Це частина людської натури. Ми надто добре розуміємо власну точку зору.

То зійди з неї.

Війна. Ніхто не розумів. Ніхто не бачив її правди. Вони всі вважали, що Майю гнітить та мучить почуття провини через смерть тих цивільних. Їм це було зрозуміло. Вони дивилися лише з власної перспективи. Їхня теорія полягала в тому, що ти почуваєшся винною, і це виявляється в тих болючих флешбеках. Ти ходиш на терапію. Ти п’єш ліки. Тебе оточує смерть. Ні, зрозумійте. Витівки смерті гірші.

«За тобою йде смерть, Майє…»

Чи може така людина — людина, оточена смертю, людина, здатна навіть найближчих змусити думати, що її стан частково залежить від почуття провини, — бути тою, чиїм судженням можна довіряти? Забрати надлишки та ускладнення: чи можна вірити в здатність такої людини раціонально сприймати факти й дізнаватися правду?

Об’єктивно — ні.

Але знову ж таки, до біса об’єктивність, так?

Висновок: дехто серйозно з неї знущається.

Джудіт дуже не хотіла говорити, де зараз Керолайн. Майя дістала телефон і подзвонила зовиці. Голосова пошта. Нічого дивного. Після сигналу вона заговорила:

— Керолайн, я хотіла дізнатися, чи з тобою все добре. Будь ласка, передзвони, щойно отримаєш повідомлення.

Ейлін уже припаркувалася біля будинку, коли приїхала Майя. Вона зупинила машину. Лілі спала на задньому сидінні. Майя вийшла з авто й заходилася відчиняти задні двері, коли Ейлін сказала:

— Нехай трохи поспить. Нам треба поговорити.

— Що сталось?

— Я, мабуть, усе зіпсувала з тією камерою, — її почало трусити.

— Нічого, — відповіла Майя. — Дай мені занести Лілі до будинку й можемо…

— Ні, — запротестувала Ейлін. — Ми мусимо тут про це поговорити.

Майя питально подивилася на подругу.

— Говорити всередині може бути небезпечно, — сказала вона, стишивши голос. — Можуть підслуховувати.

Майя глянула на Лілі через вікно авто. Дівчинка досі спала.

— Що сталося? — спитала вона.

— Роббі.

Жорстокий колишній.

— Що з ним?

— Ти не хотіла казати, що було з твоєю камерою, пам’ятаєш?

— Так, і що?

— Ти приїхала до мене. Засмучена, зла. Підозрювала мене в чомусь. Хотіла, щоб я довела, що справді купила камеру.

— Я пам’ятаю, — сказала Майя. — До чого тут Роббі?

— Він повернувся, — сказала Ейлін і по її щоках покотилися сльози. — Він стежив за мною.

— Овва, повільніше, Ейлін.

— Я отримала це електронкою, — вона полізла в сумочку, дістала пачку фотографій, простягнула подрузі. — Вони прийшли з анонімної скриньки. Відстежити неможливо. Але я знаю, це Роббі.

Майя продивлялася фото. Усі зроблені всередині будинку Ейлін. Перші три — з вітальні. На двох її діти, Кайл та Міссі, бавилися на канапі. На останній була Ейлін, спітніла, у спортивному бюстгальтері, зі склянкою холодної води в руці.

— Я тоді прийшла з тренування, — пояснила вона. — Нікого не було вдома, тож я зняла сорочку й кинула її в кошик для білизни внизу.

Майя відчувала, як всередині росте паніка, але голос її був спокійним.

— Кут, — сказала вона, передивляючись світлини з Ейлін та її дітьми. — Ці фото, вони зроблені прихованими камерами?

— Так.

Майя відчула важкість у шлунку.

— Поглянь на останню.

На фотографії Ейлін сиділа на канапі з чоловіком, якого Майя ніколи не бачила. Вони цілувалися.

— Це Бенджамін Баруш. Ми познайомилися на Match.com. То було третє побачення, я запросила його до себе. Діти спали нагорі, тож я навіть не вагалася. А сьогодні отримала всі ці знімки.

Чому Майя не подумала про це раніше?

— Тож хтось хакнув…

— Не хтось. Роббі. Це має бути Роббі.

— Гаразд, тож Роббі хакнув твої приховані камери?

Ейлін розплакалася.

— Я думала, камери не під’єднані до мережі, розумієш? Тобто в них всередині SD-картка. Я навіть не уявляла — це не така вже й рідкість. Ну, щоб хакнути пристрій. Людям це вдається з камерами у FaceTime та Skype, і… я мала б вжити заходів безпеки. Але ж я не знала.

Вона замовкла й заходилася витирати сльози з обличчя.

— Мені так прикро, Майє, — сказала вона.

— Нічого.

— Я не знаю, що сталося з твоєю прихованою камерою, — сказала Ейлін. — Якщо не хочеш розповідати — нічого страшного. Але я думала, що це допоможе все прояснити. Може, твою камеру вже хакнули й тепер спостерігають за тобою та Лілі.

Майя спробувала перетравити отриману інформацію. Зараз їй не вдавалося встановити, що саме означає ця новина і як вона пов’язана з її ситуацією. Чи могли записати відео з Джо в іншому місці й завантажити його на її камеру? А якщо й так — що тоді? Усе одно воно було зняте тут, у цій кімнаті, на цій канапі.

Але чи стежать за нею?

— Майє?

— Я не отримувала таких листів, — промовила Майя. — Ніхто не надсилав мені фотографій.

Ейлін глянула на неї.

— Що тоді? Що сталося з твоєю прихованою камерою?

— Я бачила Джо, — сказала Майя.

Розділ 23

Майя віднесла Лілі нагору, уклала її в ліжечко. Вирішила перевірити задній бік камери, подивитися, чи не ввімкнений Wi-Fi, але зараз не хотілося натякати про це тим, хто міг за нею спостерігати.

Спостерігати за нею. Ого. Звучить як параноя.

Вони з Ейлін влаштувалися з китайською їжею в їдальні, подалі від можливого пильного ока прихованої камери. Майя розповіла їй про побачене на відео, про Ізабеллу… і припинила сповідатись, бо це було безглуздо.

Факт: Ейлін принесла приховану камеру до її дому.

Майя намагалася на це не зважати, однак не могла вгамувати дзижчання підозри.

Вона могла його приглушити, але воно не зникало, не повністю.

— Що ти робитимеш із Роббі? — спитала вона.

— Я віддала копії фотографій своєму адвокату. Він сказав, що без доказів я нічого не можу зробити. Тож я переконалася, що Wi-Fi на рамці відключений. Викликала компанію, яка розбереться з безпекою мережі.

План звучав доволі непогано.

Півгодини по тому, провівши Ейлін до авто, Майя зателефонувала Шейну.

— Мені потрібна ще одна послуга.

— Ти цього не бачиш, — сказав Шейн, — але я театрально зітхаю.

— Треба, щоб хтось, кому ми довіряємо, зайшов і перевірив моє житло на жучки.

Вона розповіла йому про Ейлін та хакнуту камеру.

— Ти не знаєш, чи хакнули твою? — спитав він.

— Ні. Маєш когось, хто може мені з цим допомогти?

— Маю. Але скажу чесно. Це все звучить трохи…

— Параноїдально? — закінчила Майя за нього.

— Можливо.

— Це ти дзвонив доктору Ву?

— Майє?

— Що?

— З тобою не все гаразд.

Вона не відповіла.

— Майє?

— Знаю, — сказала вона.

— Нема нічого поганого в тому, що тобі потрібна допомога.

— Спочатку я хочу з цим розібратися.

— З чим саме?

— Прошу, Шейне.

Коротка пауза. Тоді:

— Я знову зітхаю.

— Театрально?

— А хіба ж можна інакше? Я заїду з хлопцями зранку, усе перевіримо, — він прокашлявся. — Майє, ти озброєна?

— А ти як думаєш?

— Риторичне питання, — відповів він. — Уранці побачимося.

Шейн поклав слухавку. Майя не дуже була готова до чергової жахливої ночі, повної флешбеків. Натомість вона всю увагу зосередила на поїздці Клер до Філадельфії.

Лілі досі спала. Майя знала, що треба розбудити дочку, зняти з неї одяг, який вона носила цілий день, викупати її та перевдягти в чисту піжаму. «Хороша» мама, звісно ж, наполягла б на цьому, і на мить Майя яскраво уявила собі осудливі погляди. Але ті інші мами не носили зброї й не розбиралися з убивствами, чи не так? Вони навіть не розуміли, що ці просякнуті кров’ю слова жили поряд із ними, по сусідству. І поки вони переживали про прикладне мистецтво, позашкільні заняття, уроки карате та додаткове навчання, сусідська родина мала справу з жахом та смертю.

Чи за нею стежили?

Вона мало що могла зараз із цим зробити. Були інші, важливіші речі, з якими треба розбиратися негайно, тож вона відклала параною та увімкнула лептоп. Якщо в її домі справді повно жучків, — що було б уже занадто для неї, — вони могли причепитися до Wi-Fi. З міркувань безпеки, хай і смішних, вона змінила назву домашньої мережі та пароль і вийшла в Інтернет через VPN — віртуальну приватну мережу.

Цього мало б бути достатньо, але хтозна?

Онлайн Майя ввела в пошукову систему ім’я Ендрю Буркетта. Цілком нормально, що їх було кілька: викладач коледжу, продавець авто, випускник. Вона спробувала додати ключові слова, пошукати старі згадки. З’явилися статті про смерть Ендрю. Заголовок від великої місцевої газети звучав:

ЮНИЙ ПАГІН РОДИНИ БУРКЕТТ УТОПИВСЯ НА ЯХТІ

Які слова. «Яхта», не «човен». І, звісно ж, «пагін». Таким самим словом вони назвали і Джо. «Пагін» — багатії навіть нащадків називали по-своєму. Майя прокручувала статті. Ніхто не знав, де саме в Атлантичному океані Ендрю випав у море, але тієї ночі «Щасливиця», родинна яхта, ішла десь на півдорозі між портом посадки, Саванною, штат Джорджія, та портом призначення, Гамільтоном на Бермудських островах. Це чимала частина океану.

У новинах розповідали, що востаннє Ендрю Буркетта бачили на верхній палубі «Щасливиці» о першій годині ночі 24 жовтня після довгої вечірки з «членами родини та однокласниками». Про його зникнення заявили о шостій ранку. Джо згадував, що на борту було троє їхніх колег із футбольної команди з «Франкліна Біддла» та їхня сестра Керолайн. Жодного з батьків Буркетт на борту не було. Джудіт та Джозеф разом із малим Нілом чекали їх у розкішному готелі на Бермудах. Під час круїзу підлітками опікувався чималий штат яхти. І овва — серед імен, указаних у статті, була Роза Мендез, мати Ізабелли, яка переважно «доглядала юну Керолайн».

Майя перечитала відповідні рядки. Трохи порозмірковувала над ними перед тим, як продовжити читання.

Тіло Ендрю знайшли наступного дня після заяви про зникнення. У пізніших статтях причиною смерті називали утоплення. Жодного разу не згадували ні про вбивство, ні про самогубство.

Гаразд, що тепер?

Майя ввела ім’я Ендрю разом зі словами «Академія Франкліна Біддла». Видало веб-сайт школи разом із посиланням на онлайн-спільноту для учнів. Майя перейшла туди, побачила меню зі сторінками різних класів. Порахувала, в якому році мав би закінчити навчання Ендрю, натиснула на цей клас. На сторінці була вказана дата майбутньої зустрічі випускників, перераховані пов’язані з цим заходи і, звісно, посилання, за яким можна зробити внесок до шкільної кампанії зі збору коштів.

Унизу сторінки була кнопка «In Memoriam».[42]

Коли Майя натиснула на неї, з’явилося два портрети учнів. Обоє виглядали такими з біса юними — але ж і хлопці, які служили у війську, виглядали так само. Майя знову подумала про ті паркани, ті тонкі лінії, ті різні світи, що існували пліч-о-пліч. Юнак на правій світлині — Ендрю Буркетт. Майя ніколи насправді не вдивлялася в обличчя свого майже дівера. Джо був не з тих, хто тримає в домі старі родинні знімки. І хоча портрет Ендрю висів в одній із дальніх віталень Буркеттів, Майя завжди примудрялася не звертати на нього особливої уваги. На цій фотографії Ендрю не мав подібності до свого значно красивішого брата Джо. Більше скидався на матір. Майя вдивлялась у його юне обличчя, наче воно могло щось підказати, наче Ендрю Буркетт міг постати з цього старого портрета й вимагати розкрити правду.

Цього не сталося.

«Я розберусь, Ендрю. Я помщусь і за тебе».

Майя перевела погляд на фото іншого померлого юнака. Під ним стояло ім’я Тео Мора. Тео скидався на латиноамериканця чи, можливо, просто мав темнішу шкіру. На знімку він невпевнено, вимучено посміхався такою собі посмішкою старшокласника, який позує для шкільного портрета. Волосся виглядало так, наче його зачесали, однак воно вперто повертало собі контроль. Як і на Ендрю, на ньому був піджак та шкільна краватка, хоча там, де краватка Ендрю зав’язувалась ідеальним віндзорським вузлом, на цьому хлопцеві вона радше нагадувала менеджера середньої ланки, який повертається додому пізно ввечері.

Згори сторінки написали: «Пішли Надто Рано, Однак Лишились У Наших Серцях». Більше нічого. Майя почала гуглити Тео Мора. Це зайняло певний час, але врешті-решт вона знайшла некролог у Філадельфійській газеті. Жодних статей, нічого більше. Простий некролог. Дата смерті — 12 вересня, десь за шість тижнів до того, як Ендрю перекинувся з тієї яхти. Тео Мора виповнилося сімнадцять, коли він помер, він був такого ж віку, що й Ендрю.

Збіг?

Майя ще раз перечитала некролог. Причина смерті не була вказана. Вона спробувала шукати імена «Ендрю Буркетт» та «Тео Мора» одночасно. Випали дві сторінки сайту Академії Франкліна Біддла. Одне посилання вело на сторінку «In Memoriam», яку вона вже відвідувала. Інше привело її на сторінку «Спортивні активісти школи». Там був архів для всіх спортивних команд. Майя знайшла сторінку футбольної команди за той рік.

Оце так диво, Ендрю та Тео Мора грали в одній команді.

Чи могли двоє старшокласників однієї школи, гравці однієї футбольної команди, випадково померти з різницею менше двох місяців?

Звісно.

Але якщо додати гроші, що платилися Тому Дуґлассу, додати поїздку Клер до Філадельфії, додати те, що Том Дуґласс зник, а Клер катували й убили…

Це не збіг.

Майя ще раз перевірила записи. Джо, який тоді вчився додатковий рік,[43] теж грав у команді. Не дивно, він був одним із капітанів. Але, чорт забирай, чи не забагато смертей на одну шкільну футбольну команду?

Вона перейшла за іншим посиланням, знайшла фото команди. Половина юнаків стояли, інші — приклякнули в першому ряду. Майя швидко знайшла Джо, який стояв (теж не дивно) в самому центрі. Хвацька посмішка була з ним уже тоді. Вона дивилася на нього, такого красивого, упевненого, готового завоювати світ, знаючи, що він матиме все, що захоче, і не могла не думати, як усе для нього склалося.

На командному знімку Ендрю стояв поряд із братом, майже буквально — у його тіні. Тео Мора був у першому ряду, другий праворуч, і всміхався так само вимучено й невпевнено. Майя проглянула інші обличчя, сподіваючись знайти когось знайомого. Більше нікого. Троє з цих хлопців були тієї ночі на яхті. Чи зустрічала вона раніше когось із них? Здається, ні.

Вона повернулася до списку, роздрукувала його. Уранці зможе ще раз продивитись і…

І що?

Зателефонувати або надіслати імейли, мабуть. Запитати, чи були вони на яхті. Подивитися, чи вони знають щось про випадок з Ендрю, або, що доречніше, як помер Тео Мора.

Майя продовжила пошуки онлайн, однак не знайшла нічого нового. Вона не могла не думати, чи Клер займалася чимось подібним. Навряд чи. Швидше за все, вона дізналась якусь інформацію від Тома Дуґласса про ту кляту школу, і зі звичною для Клер філософією «йди прямо на вершину» поїхала до Академії Франкліна Біддла й почала ставити питання.

Може, саме це її вбило?

Є лише один спосіб дізнатися. Наступного дня Майя поїде до Філадельфії.

Розділ 24

Ще одна жахлива, повна флешбеків ніч.

Навіть у її розпалі, коли звуки в голові рикошетом кидало в усі боки, наче розпечену шрапнель, Майя спробувала заспокоїтися й подивитися, чи не мав рацію By, розібратися, чи це просто флешбеки, чи вона чує те, чого не чула раніше. Галюцинації. Але щоразу, як вона підбиралася ближче, відповідь ставала невловимою, перетворювалася на дим. Звуки викликали посилення болю, тому, зрештою, Майя тільки намагалася протриматися до ранку.

Вона прокинулася виснаженою і зрозуміла, що зараз неділя. У неділю в Академії Франкліна Біддла не буде нікого, хто зміг би відповісти на її запитання. Садочок «Зростання» в неділю не працював. Може, це й на краще. Солдат знає, як скористатися затримкою. Якщо маєш можливість відпочити, так і робиш. Даєш тілу й розуму загоїтися, коли тільки можеш.

Увесь цей жах може один день зачекати, чи не так?

Майя візьме вихідний від смерті та руйнування, дякую красно, і проведе нормальний день із донькою.

Чудово, так?

Але о восьмій ранку з’явився Шейн із двома хлопцями, які швидко їй кивнули й узялися до роботи, шукаючи можливі пристрої прослуховування чи камери. Коли вони пішли нагору, Шейн узяв із полиці в кабінеті приховану камеру й подивився на задній бік.

— Wi-Fi вимкнено, — мовив.

— Тобто?

— Тобто ніхто не може звідси стежити за тобою, навіть якщо така технологія існує.

— Гаразд.

— Хіба що вони знайшли спосіб це обійти. У чому я сумніваюся. Або ж хтось зайшов сюди й вимкнув Wi-Fi, бо знав, що ми будемо все перевіряти.

— Навряд чи, — сказала Майя.

Шейн знизав плечима.

— Це ж твоє житло перевіряють на жучків. Так що перевірмо ретельно, добре?

— Добре.

— Перше запитання. У кого, крім тебе, є ключ до цього будинку?

— У тебе.

— Так. Але себе я допитав і визнав невинним.

— Дотепно.

— Дякую. То в кого ще?

— Ні в кого. — Тоді вона згадала. — Чорт.

— Що?

Майя подивилась на Шейна.

— Ізабелла має ключі.

— А ми їй більше не віримо, так?

— Анітрохи.

— Думаєш, вона справді могла б з’явитися тут знову, аби погратися з рамкою? — припустив Шейн.

— Я б сказала, що це малоймовірно.

— Мабуть, тобі варто встановити камери та сигналізацію, — констатував чоловік. — І щонайменше — змінити замки.

— Гаразд.

— Тож у тебе є ключ, у мене є ключ, в Ізабелли є ключ… — Шейн уперся руками в стегна й голосно зітхнув. Тоді мовив: — Тільки не відгризи мені голову.

— Що?

— Що сталося з ключем Джо?

— Ключ Джо?

— Так.

— Я не знаю.

— Ключ був у нього, коли його… емм…

— Убили? — закінчила за нього Майя. — Так, ключ був із ним. Принаймні я так думаю. Він зазвичай носив із собою ключ від свого будинку. Як і всі люди вільного світу.

— Ти забирала його речі?

— Ні. Вони мають досі лежати в поліції.

Шейн кивнув.

— Тоді добре.

— Що добре?

— Що завгодно добре. Не знаю, що ще сказати, Майє. Усе так із біса дивно. Я нічого не розумію, тож ставитиму питання, може, щось проясниться. Ти ж мені довіряєш, так?

— Життя довірю.

— І все одно, — сказав Шейн, — ти не скажеш, що відбувається.

— Я кажу тобі, що відбувається.

Шейн розвернувся, подивився на себе в дзеркало, звузив очі.

— Що ти робиш? — спитала Майя.

— Дивлюсь, чи справді я виглядаю таким телепнем, — Шейн розвернувся назад до неї. — Чому ти питала мене про того хлопа з берегової охорони? Як узагалі Ендрю Буркетт, який помер ще в школі, пов’язаний з усім?

Жінка завагалася.

— Майє?

— Я поки не знаю, — сказала вона. — Але зв’язок може бути.

— Між чим і чим? Хочеш сказати, що смерть Ендрю на човні якось пов’язана з убивством Джо в Центральному парку?

— Кажу ж, я поки не знаю.

— То який твій наступний крок? — спитав Шейн.

— Сьогодні?

— Так.

Сльози мало не навернулись їй на очі, однак вона стримала їх.

— Ніяких кроків, Шейне. Зрозумів? Нічого. Сьогодні неділя. Я вдячна, що ви, хлопці, приїхали, але ось чого я хочу. Я хочу, щоб ви закінчили прочісувати моє житло. Тоді я хочу, щоб ви всі поїхали, і я цієї розкішної осінньої неділі могла провести з дочкою класичний, повний стереотипів день матері й доньки разом.

— Справді?

— Так, Шейне, справді.

Той усміхнувся.

— Це так круто.

— Авжеж.

— Куди збираєтеся?

— До Честера.

— Збирати яблука?

Майя кивнула.

— Ми їздили туди з батьками, — сказав Шейн із тремтінням у голосі.

— Хочеш із нами?

— Ні, — відповів, і такої ніжності в його голосі вона досі не чула. — Твоя правда. Зараз неділя. Ми швиденько закінчимо й заберемося звідси. Іди, збирай Лілі.

Вони закінчили роботу, жучків не знайшли, і, поцілувавши Майю в щоку, Шейн пішов. Майя влаштувала Лілі в автокріслі, і день нарешті почався. Мати з дочкою встигли все. Вони покаталися на підводі з сіном. Пішли до контактного зоопарку й погодували кіз. Збирали яблука, їли морозиво й знайшли клоуна, який розважав Лілі тваринками з кульок. Навколо працьовиті люди проводили свій дорогоцінний вихідний, повний сміху, доторків, скарг, суперечок та усмішок. Майя вивчала їх. Намагалася жити моментом, просто розчинитись у цій осінній радості дня, проведеного з дочкою, але все це знову видавалося надто ефемерним, надто далеким, наче вона лише спостерігала, але нічого не відчувала. Для неї зоною комфорту був захист таких моментів, а не участь у них. Минали години, день завершився, а Майя навіть не була впевнена в тому, які почуття він у неї викликав.

Недільна ніч була не краща. Вона спробувала нові пігулки, але вони не зуміли вгамувати її привидів. Здавалося, що звуки харчуються ліками, які вона приймала, звук тільки посилювався.

Коли Майя прокинулася, різко втягуючи повітря, то негайно потяглася за телефоном, аби подзвонити Ву. Але зупинила себе перед тим, як натиснути кнопку дзвінка. Коротку мить вона навіть думала, чи не набрати Мері Мак-Лауд, колегу Джудіт, але так вона нізащо не вчинила б.

«Змирися з цим, Майє. Лишилося недовго».

Вона вдяглася, відвезла Лілі в «Зростання» і зателефонувала на роботу сказати, що не зможе прийти.

— Ти не можеш так зі мною вчинити, Майє, — сказала Карена Сімпсон, її бос, теж колишній військовий пілот. — У мене тут бізнес. Не можна скасовувати урок в останню мить.

— Вибач.

— Слухай, я знаю, у тебе зараз проблеми…

— Так, Карено, є, — перебила її Майя. — Здається, я дещо поспішила повернутися на роботу. Вибач, що лишаю тебе отак ні з чим, але, мабуть, мені треба більше часу.

Частково це було брехнею, частково — правдою. Майя не хотіла видаватися слабкою, але так необхідно. Тепер вона знала, що не повернеться на цю роботу. Ніколи.

Дві години потому вона в’їхала до Брин-Мор у штаті Пенсильванія, проїхала повз акуратно підстрижену живу огорожу та кам’яний знак із написом «Академія Франкліна Біддла». Невеличкий і акуратний знак було легко пропустити серед розкошів осіннього дня. Звісно ж, так і мало бути. Поки вона їхала попри зелений навчальний плац до стоянки для відвідувачів, усе навколо неї аж кричало про розпещеність, аристократизм, привілеї, владу. Навіть у кампусі панувало відчуття, ніби цілий світ їм заборгував. Запах хрустких доларових банкнот відчувався сильніше за запах осіннього листя.

Гроші купують усамітнення. Гроші купують паркани. Гроші купують ізольованість різних масштабів. Певні гроші купують міський світ. Певні гроші купують передмістя. Певні гроші — величезні гроші — купують подібні місця. Ми всі просто намагаємося зануритися дедалі глибше й глибше у свої захисні кокони.

Адміністрація була в кам’яниці під назвою «Віндзор Хаус» на Мейн-Лайн. Майя вирішила не телефонувати їм заздалегідь. Подивилась інформацію про директора в Інтернеті й подумала, що краще поїхати так. Якщо вона його не застане, так тому й бути. Вона знайде ще когось для розмови. Якщо буде, то він точно з нею поговорить. Він — директор приватної школи, а не голова держави. До того ж у кампусі досі був гуртожиток імені Буркетт. Її прізвище, звісно ж, відчиняло більшість зачинених дверей.

Жінка на рецепції неголосно заговорила:

— Чим можу допомогти?

— Я Майя Буркетт, до директора. Перепрошую, зустріч не призначена.

— Сідайте, будь ласка.

Чекати довелося недовго. Майя дізналась із сайту, що останні двадцять три роки обов’язки директора виконував колишній випускник цієї ж школи, згодом — учитель, Невілл Локвуд четвертий. Вона очікувала, що з таким іменем та родоводом він матиме певний вигляд: рум’яне обличчя, аристократичні риси, біляве волосся, що вже почало випадати.

І чоловік, який нині вітався з нею, виглядав саме так, а на додачу — окуляри в роговій оправі, завернуті за вуха, твідовий піджак і, звісно ж, краватка-метелик з орнаментом із ромбів.

Він узяв обидві її руки у свої.

— О, місіс Буркетт, — промовив Невілл Локвуд, з акцентом, який більше говорив про його клас у суспільстві, аніж про географічне походження. — Усі ми в Академії Франкліна Біддла так вам співчуваємо.

— Дякую.

Він провів її до свого кабінету.

— Ваш чоловік був одним із найулюбленіших наших студентів.

— Дуже мило з вашого боку.

Великий камін в кабінеті заповнений сірими полінами. Збоку стояв старовинний годинник. Локвуд сів за свій стіл з вишні, запропонував їй плюшеве крісло навпроти. Воно було дещо нижчим за його сидіння, і Майя подумала, що це не випадково.

— Половиною трофеїв у спортивному залі Віндзора ми завдячуємо Джо. Його рекорд за кількістю забитих м’ячів у футболі досі не побили. Ми думали… Що ж, ми думали, улаштувати щось у спортивному залі на його пам’ять. Він так любив це місце.

Невілл Локвуд поблажливо усміхнувся їй. Майя посміхнулась у відповідь. Такі спортивні спогади могли вести до того, що він проситиме грошей. Майя не надто зналася на тому, що робити в таких ситуаціях, однак все одно вирішила йти далі.

— Ви, випадково, не знаєте мою сестру?

Запитання його здивувало.

— Вашу сестру?

— Так. Клер Вокер.

Локвуд трохи подумав.

— Ім’я нічого мені не говорить.

Майя хотіла вже сказати, що Клер була тут приблизно чотири-п’ять місяців тому, а скоро після цього її вбили, але настільки серйозна інформація може приголомшити його, і він може закритися.

— Не зважайте, це не важливо. Я хотіла розпитати вас про те, як тут жилося моєму чоловіку.

Директор склав руки на грудях і чекав.

Діяти треба було вкрай обережно.

— Як ви знаєте, директоре Локвуд…

— Прошу, називайте мене Невілл.

— Невілле, — Майя усміхнулася. — Як ви знаєте, ваша академія — джерело великої гордості… і страшної трагедії для родини Буркетт.

Її співрозмовник зробив належно урочисте обличчя.

— Припускаю, ви говорите про брата вашого чоловіка?

— Саме так.

Невілл похитав головою.

— Такий жах. Я знаю, що батько помер кілька років тому, але ж бідолашна Джудіт. Утратити ще одного сина.

— Так, — мовила Майя, не поспішаючи. — Не знаю, як найкраще сказати, але тепер, коли Джо помер, якщо вести мову про цю школу, то загинули троє гравців однієї футбольної команди.

Обличчя Невілла Локвуда зблідло.

— Я маю на увазі смерть Тео Мора, — сказала Майя. — Пригадуєте цей випадок?

Невілл Локвуд опанував себе й заговорив:

— Ваша сестра.

— А що вона?

— Вона приїхала до кампусу, питала про Тео. Це тому мені здалося знайомим її ім’я. Мене тоді тут не було, але я почув про це пізніше.

Підтвердження. Майя була на правильному шляху.

— То як помер Тео? — спитала вона.

Невілл Локвуд відвів погляд.

— Я міг би випровадити вас зараз, місіс Буркетт. Міг би сказати, що у школи суворі закони щодо приватності й що розкриття деталей порушує шкільну політику.

Майя похитала головою.

— Це було б нерозумно.

— Чому це ви так кажете?

— Бо якщо ви не дасте відповідей на мої запитання, — сказала Майя, — мені доведеться залучити більш відкриті органи влади.

— Справді? — ледь помітна посмішка заграла на його вустах. — І це повинно мене налякати? Скажіть, це та частина сценарію, де злий директор бреше, щоб захистити репутацію свого елітного закладу?

Майя чекала.

— Що ж, це не про мене, капітане Стерн. Так, я знаю ваше справжнє ім’я. Я все про вас знаю. На відміну від війська, ця академія має священний кодекс честі. Я здивований, що Джо вам про нього не розповідав. Наше квакерське коріння прагне згоди та відкритості. Ми нічого не ховаємо. Ми віримо в те, що чим більше людина знає, тим більше правда захищає її.

— Добре, — сказала Майя. — То як помер Тео?

— Однак я попрошу вас поважати приватність родини померлого.

— Так і буде.

Локвуд зітхнув.

— Тео Мора помер, отруївшись алкоголем.

— Він допився до смерті?

— На жаль, таке трапляється. Не часто. Насправді, це єдиний раз в історії цього кампусу. Одного разу Тео напився. Він не мав репутації любителя вечірок, нічого подібного. Але саме так часто й буває. Ти не знаєш, що робиш, і переходиш межу. Мабуть, Тео могли знайти й урятувати вчасно, однак він перечепився й упав у підвал. Доглядач знайшов його там наступного ранку. Він був уже мертвий.

Майя не була впевнена, як слід таке розуміти.

Невілл Локвуд поклав руки на стіл і нахилився вперед.

— Ви можете мені сказати, чому і ви, і ваша сестра питаєте про це тепер?

Майя проігнорувала його запитання.

— Вас ніколи не дивувало, — почала вона, — що двоє учнів однієї школи, гравців однієї футбольної команди, померли за такий короткий проміжок часу?

— Так, — сказав Невілл Локвуд. — Я багато про це думав.

— Ви коли-небудь розглядали можливість того, що між смертями Тео та Ендрю був певний зв’язок?

Він відкинувся на спинку крісла й склав пальці трикутником.

— Навпаки, — сказав він. — Я не знаю, як вони можуть бути не пов’язані.

Майя не очікувала такої відповіді.

— А можна детальніше? — спитала вона.

— Я викладав математику. Викладав статистику та теорію ймовірності. Двовимірні масиви, лінійна регресія, стандартна похибка й таке інше. Я всюди бачу рівняння та формули, так вже працює мій мозок. Імовірність того, що двоє учнів однієї невеликої та елітної приватної школи для хлопців загинуть протягом пари місяців, — дуже невелика. Імовірність того, що ці двоє будуть однокласниками, — ще менша. Імовірність того, що вони гратимуть в одній футбольній команді… що ж, тут можна почати виключати збіги, — він майже посміхнувся, підніс палець, наче знову повернувся до класу. — Але якщо додати до рівняння останній фактор, імовірність збігу знижується майже до нуля.

— Що за останній фактор? — спитала Майя.

— Тео та Ендрю були однокласниками.

Запанувала тиша.

— Імовірність того, що двоє сімнадцятирічних хлопців, які живуть в одній кімнаті в невеликій приватній школі, помруть молодими, і це не буде якось пов’язано… Зізнаюся, на цьому етапі я вже не вірю в імовірності.

Майя чула, як звідкись здалеку пролунав дзвін, схожий на церковний. Почали відчинятися двері. Засміялись юнаки.

— Коли Ендрю Буркетт потонув, — вів далі Локвуд, — приїхав детектив. Із берегової охорони. Він вів справи зі смертями в морі.

— Його звали Том Дуґласс?

— Можливо. Я вже не пам’ятаю. Але він прийшов до цього кабінету. Сидів саме там, де зараз сидите ви. І теж хотів знати про можливий зв’язок.

Майя ковтнула слину.

— Ви сказали йому, що бачите зв’язок.

— Так.

— Можете розповісти, який саме?

— Смерть Тео стала страшним шоком для нашої спільноти. У газетах не писали про те, як саме це сталося. Це бажання родини. Але якщо ми всі були шоковані подією, то Ендрю Буркетт був найкращим другом Тео. Він був спустошений. Гадаю, ви познайомилися з Джо задовго після того, як помер Ендрю, тож ви його не знали, так?

— Так.

— Ці двоє братів були дуже різні. Ендрю був значно чутливішим хлопцем. Дуже мила дитина. Його тренер зазвичай говорив, що саме це заважає йому на футбольному полі. Він не потребував перемог у бою, як Джо. Йому бракувало агресивності, бажання змагатися, інстинкту вбивці, потрібного в траншеях.

«І знову, — подумала Майя, — ці безглузді воєнні метафори в розмові про спортсменів».

— Ендрю міг мати й інші проблеми, — додав Невілл Локвуд. — Я справді не можу сказати більше, але для нашої розмови важливо те, що Ендрю дуже тяжко сприймав смерть Тео. Ми на місяць закрили кампус після того, наші психологи були напоготові, але більшість хлопців повернулися додому, мабуть, аби оправитися.

— А як щодо Ендрю та Джо? — спитала Майя.

— Вони теж поїхали додому. Пам’ятаю, як ваша свекруха поспішала сюди зі старою нянькою Ендрю, щоб забрати їх. У будь-якому разі, усі хлопці, включаючи вашого чоловіка, повернулися до кампусу. Усі, крім одного.

— Ендрю.

— Так.

— Коли він повернувся?

Невілл Локвуд похитав головою.

— Ендрю Буркетт не повернувся. Мати вирішила, що для нього краще відпочити один семестр. Життя в кампусі повернулося до норми, так уже буває. Джо вів футбольну команду до чудового сезону — вони перемогли у своїй лізі, стали чемпіонами штату серед приватних старших шкіл. А після завершення сезону Джо взяв кількох своїх колег по команді на святкування на родинній яхті…

— Ви знаєте, кого саме?

— Я не впевнений. Крістофера Свейна точно, він був капітаном команди разом із Джо. Інших не пам’ятаю. Але ви хотіли знати про зв’язок. Гадаю, зараз він очевидний, однак висловлю своє припущення. Маємо чутливого хлопця, найкращий друг якого трагічно помирає. Хлопець змушений залишити школу і, теоретично, має справу з депресією. Знову ж таки, теоретично, йому доводиться приймати антидепресанти чи інші ліки, що змінюють настрій. Тоді він іде в плавання на яхті з людьми, які нагадують йому і про трагедію, і про те, що він утратив і так любив під час життя в кампусі. На борту шаленіє вечірка. Хлопець забагато випиває, це погано поєднується з тими ліками, які він може приймати. Він на човні серед відкритого моря. Піднімається на горішню палубу, дивиться на океан. Йому страшенно боляче.

Тут Невілл Локвуд зупинився.

— Ви думаєте, що Ендрю вчинив самогубство, — сказала Майя.

— Можливо. Це лише теорія. Можливо, поєднання алкоголю та ліків призвело до втрати рівноваги, і він випав. У будь-якому разі, це доводить одне: смерть Тео безпосередньо призвела до смерті Ендрю. Найімовірніше припустити, що ці дві смерті пов’язані саме таким чином.

Майя сиділа мовчки.

— Отже, — сказав він, — тепер, коли я розповів вам свою теорію, може, ви скажете мені, як це стосується сьогодення.

— У мене є ще одне питання, якщо можна.

Локвуд кивнув, заохочуючи її продовжувати.

— Якщо дві смерті в одній команді настільки малоймовірні, як ви поясните ще й третю?

— Третю? Я не дуже розумію.

— Я говорю про Джо.

Директор спохмурнів.

— Він же помер років сімнадцять по тому.

— І все одно. Ви ж любите теорію ймовірності. Які шанси на те, що ця смерть не пов’язана з попередніми?

— Ви хочете сказати, що вбивство вашого чоловіка має стосунок до загибелі Тео та Ендрю?

— Мені здається, — мовила Майя, — саме так, як ви сказали.

Розділ 25

Більше нема чого було дізнаватися.

Невілл Локвуд провів її за кілька хвилин. Майя трохи посиділа в машині. Перед нею височіла пам’ятка академії, восьмиповерхова Англіканська дзвіниця. Знову прозвучали чотири ноти Вестмінстерських курантів. Майя глянула на годинник. Здається, вони відбивали кожну чверть години.

Вона дістала телефон і знову погуглила. Батьків Тео Мора звали Хав’єр та Раїса. Вона пошукала сайти-довідники, щоби побачити, чи жили вони тут. Знайшла Раїсу Мора в межах Філадельфії. Варто спробувати.

Зателенькав мобільний. На екрані висвітився номер «Шкіри й мережива». Майя піднесла його до вуха, але, звісно, хто б не був на тому кінці, вони повісили слухавку. Це сигнал, що Корі хоче її бачити. Що ж, зараз вона за дві години від місця зустрічі й мусить побувати деінде. Корі просто доведеться зачекати.

Вулиця Раїси Мора складалася з таунхаусів, які бачили кращі часи. Майя знайшла потрібну адресу, піднялася потрісканими цементними сходами. Натиснула кнопку дзвінка, прислухаючись до кроків усередині, але нічого не почула.

Уздовж тротуару лежали купи битого скла. За два будинки звідси стояв чолов’яга в майці-алкоголічці та розстебнутій фланелевій сорочці, він беззубо посміхнувся їй.

Ті Вестмінстерські куранти були дуже далеко звідси.

Майя штовхнула сітчасті зовнішні двері. Вони відчинилися з іржавим стогоном. Вона постукала.

— Хто там? — гукнула жінка зсередини.

— Мене звати Майя Стерн.

— Чого ви хочете?

— Ви Раїса Мора?

— Чого ви хочете?

— Хочу розпитати вас про вашого сина Тео.

Двері відчинилися. Раїса Мора була вбрана у форму офіціантки вицвілого гірчичного кольору. Туш розмазана. У скрученому волоссі більше сивого, ніж чорного. На ногах — одні лише шкарпетки, і Майя уявила, що жінка щойно повернулася з довгої робочої зміни й скинула взуття в кутку.

— Хто ви?

— Мене звати Майя Стерн, — тоді, добре подумавши, додала: — Буркетт.

Це прізвище привернуло увагу жінки.

— Ви дружина Джо.

— Так.

— Ви солдатка, так?

— Колишня, — сказала Майя. — Ви не проти, якщо я увійду?

Раїса схрестила руки на грудях і притулилася до рами дверей.

— Чого ви хочете?

— Хочу розпитати вас про смерть вашого сина Тео.

— Чому ви хочете про це знати?

— Прошу, місіс Мора, ви маєте повне право запитувати, але в мене справді нема часу пояснювати. Скажу лише, що я не впевнена, що ми знаємо правду про смерть вашого сина.

Раїса кілька секунд пильно дивилася на неї.

— Вашого чоловіка нещодавно вбили, бачила це в газетах.

— Так.

— Знайшли двох підозрюваних. Це я теж бачила.

— Вони невинні, — сказала Майя.

— Я не розумію, — єдиної тріщинки на фасаді виявилося достатньо, щоб з’явилася сльоза. — Ви вважаєте, що смерть Джо якось пов’язана з моїм Тео?

— Не знаю, — мовила Майя якомога м’якше. — Але хіба відповідь на мої питання чимось зашкодить?

Раїса досі тримала руки схрещеними.

— Що ви хочете знати?

— Усе.

— Тоді заходьте. Мені треба присісти.

Жінки сіли на потерту канапу, кращі дні якої, вочевидь, минули, але це можна було сказати і про решту кімнати. Раїса передала Майї родинну фотографію в рамці. Знімок вицвів од часу або сонячних променів, а найімовірніше — від їхнього поєднання. Майя впізнала Тео з двома меншими хлопцями, і припустила, що це його брати. Позаду дітей стояла Раїса, вона виглядала не стільки молодшою, скільки значно щасливішою, поряд із нею стояв огрядний чоловік із великими вусами та широкою посмішкою.

— Це Хав’єр, — сказала Раїса, указавши на чоловіка, — батько Тео. Він відійшов за два роки після смерті Тео. Рак. Лікарі так сказали, але…

Хав’єр мав добру посмішку, такі відчуваються навіть на світлинах, і стає цікаво, як же тоді звучав сміх. Раїса забрала в Майї фото й обережно повернула його на полицю.

— Хав’єр приїхав з Мексики. Я тоді була бідною дівчиною з Сан-Антоніо. Ми зустрілись і… вам не треба цього чути.

— Ні, продовжуйте.

— Це не має значення, — сказала Раїса. — Урешті-решт ми опинилися у Філадельфії, бо Хав’єр мав кузена, який улаштував його тут на роботу з ландшафтами: косити газони для багатіїв, усяке таке. Але Хав’єр… — Вона замовкла, посміхнулася власним спогадам. — Він був розумний, амбітний. Ще й привабливий. Хав’єра всі любили, було в ньому щось таке. Розумієте, про що я? Бувають люди по-своєму чарівні. Вони приваблюють до себе інших. Мій Хав’єр був одним із них.

Майя кивнула на фото.

— Це помітно.

— Правда ж? — посмішка Раїси зів’яла. — Тож Хав’єр чимало робив для родин із Мейн-Лайн, включаючи сім’ю Локвуд.

— Це ж директор?

— Насправді це його кузен. Дуже багатий фінансист. Жив переважно в Нью-Йорку, але мав тут маєток. З виду найпихатіший чоловік, якого можна собі уявити, біляве волосся, щелепа вперед, усе таке, а проте добрий. Хав’єр йому подобався. Вони часто про щось розмовляли. Якось Хав’єр розповів йому про Тео, — обличчя жінки одразу ж сповнилося болем. — Він був особливим хлопчиком, мій Тео. Такий розумник. Чудовий спортсмен. Справді, мав усе, як то кажуть. І як і всі батьки, ми бажали для нього кращого життя. Хав’єр хотів улаштувати Тео в хорошу школу. Виявилося, що Академія Франкліна Біддла шукає кількох хлопців на стипендію, щоб допомагати їм фінансово, так, щоб, знаєте, дозволялося сказати, що школа… — вона показала пальцями лапки, — «різноманітна». Тож цей Локвуд вирішив допомогти. Поговорив із директором, своїм кузеном, а далі ви все знаєте… Ви були в школі?

— Так.

— Сміхотворно, так?

— Думаю, так.

— Але Хав’єр був таким щасливим, коли Тео туди вступив. Я за Тео хвилювалася. Як можна вписатись у подібне місце, якщо походиш звідси? Це майже так, як… як називається, коли пірнальники надто швидко спливають нагору? Декомпресія. Для мене це було дуже подібно. Однак я нічого не сказала. Я ж не дурна. Я бачила, яка це можливість для Тео. Розумієте, про що я?

— Так, звісно.

— Тож якось ранком Хав’єр пішов на роботу, — Раїса Мора стиснула руки, наче у відчайдушній молитві, і Майя зрозуміла, що вони вже близько. — У мене на роботі була вечірня зміна, тож я залишилась удома. Дзвінок у двері, — вона перевела туди очі. — Вони не телефонують. Вони дзвонять у двері, розумієте, ніби Тео в армії чи щось таке. Там директор Локвуд і ще якийсь шкільний посадовець, не пам’ятаю його прізвища. Вони там стоять, я бачу їхні обличчя, і можна подумати, що я тоді все зрозуміла, так? Можна подумати, що я побачила їх, з опушеними очима, сумних, і все зрозуміла, і тоді впала на підлогу з криками: «Ні, ні!» Але все було зовсім не так. Я їм посміхнулася. Мовила: «Яка несподіванка». Запросила всередину. Запропонувала їм кави, а тоді… — вона майже всміхнулася. — Хочете почути дещо жахливе?

Майя подумала, що вона вже почула — що ж може бути жахливішим? Але кивнула.

— Згодом я дізналася, що вони записували все, що мені говорили. За порадою адвоката. Диктофон працював постійно, поки вони розказували, як якийсь доглядач знайшов тіло мого хлопчика в підвалі. Я не зрозуміла. Перепитала: «Доглядач?» Вони назвали його прізвище, немов це мало значення. Тео забагато випив, сказали вони. Передозування алкоголю. Я відповіла, що Тео не п’є, і вони кивнули, ніби це все пояснювало, ніби хлопці, які не знають, що роблять, зрештою випивають забагато й помирають. Вони сказали, що зазвичай таких вдається врятувати, але Тео перечепився й упав у підвал, у куток. Ніхто не бачив його аж до наступного дня. А тоді вже було пізно.

Майже те ж саме, слово в слово, їй розповів Невілл Локвуд.

Це вже звучало якось відпрацьовано, відрепетирувано.

— Розтин робили? — спитала Майя.

— Так. Ми з Хав’єром зустрічалися з коронером. Приємна жінка. Ми сиділи в неї в кабінеті, і вона підтвердила, що це отруєння алкоголем. Гадаю, тієї ночі чимало хлопців напилися. Там була вечірка, вона вийшла з-під контролю. Але Хав’єр у це не повірив.

— А що сталося, на його думку?

— Він не знав. Подумав, може, хтось тиснув на Тео, розумієте. Новенький у школі, з бідноти, тож багаті діти напосіли на нього і він забагато випив. Хав’єр хотів зчинити галас.

— А ви?

— Я не бачила сенсу, — сказала Раїса, виснажено знизавши плечима. — Навіть якщо й так, Тео цим не повернути, правда? А таке буває всюди, чи не так? На дітлахів на районі теж тиснуть. Тож який у тому сенс? А ще… я знаю, що це неправильно, але треба було і про гроші подумати.

Майя її зрозуміла.

— Школа запропонувала вам гроші?

— Бачите ще двох хлопчиків на фото? — Раїса витерла сльози й випнула груди. — Це Мелвін. Він зараз викладає в Стенфорді. Професор, а йому ж заледве тридцять. А Джонні вчиться в медичній школі Університету Джона Гопкінса. Академія забезпечила нашим хлопцям безкоштовне навчання. Дала грошей і нам із Хав’єром. Але ми поклали їх у банк, для наших дітей.

— Місіс Мора, ви пам’ятаєте сусіда Тео в Академії?

— Ви про Ендрю Буркетта?

— Так.

— Він міг стати вашим діверем. Бідний хлопчик.

— То ви його пам’ятаєте?

— Звісно. Вони всі прийшли на похорон Тео. Усі ці красиві, доглянуті хлопці зі своїми синіми піджаками, шкільними краватками й хвилястим волоссям. Усі вбрані однаковісінько, усі стали в чергу й говорили «мої співчуття», наче роботи-багатії. Але Ендрю був іншим.

— Як це?

— Він був сумним. Дуже-дуже сумним. І зовсім не на публіку.

— Вони були близькі? Тео та Ендрю?

— Гадаю, так. Тео казав, що Ендрю — його найкращий друг. Коли Ендрю незадовго після того випав із човна, я читала, що це був нещасний випадок. Але для мене це якось не складається. Бідолашний хлопець утрачає найкращого друга й падає з човна? — жінка подивилася на Майю, вигнула брову. — Це ж був не нещасний випадок?

Майя сказала:

— Я теж так вважаю.

— Хав’єр це підозрював. Ми були на похороні Ендрю, ви знали?

— Ні, не знала.

— Пам’ятаю, як я сказала Хав’єру: «Ендрю здавався таким сумним через Тео». Я питала себе, може, його вбило горе, розумієте, про що я? Йому було так погано, що він міг і стрибнути з того човна.

Майя кивнула.

— Однак Хав’єр у це не вірив.

— А в що він вірив?

Раїса опустила погляд на свої стиснуті руки.

— Хав’єр сказав мені: «Горе не зробить такого з чоловіком. А от провина — запросто».

Запанувала тиша.

— Розумієте, Хав’єр не міг упоратися з тим, що сталося. Компенсацію називав кривавими грошима. Я так не вважала. Як уже говорила, може, ті багаті хлопці й тиснули на Тео, але, зрештою, я завжди думала, що Хав’єр так шаленів, бо звинувачував себе. Це він підштовхнув Тео до школи, де йому було не місце. І, Боже поможи, я теж його звинувачувала. Я намагалася це приховати, але, гадаю, Хав’єр бачив це на моєму обличчі. Навіть коли захворів. Навіть коли доглядала його. Навіть коли він лежав у ліжку, тримав мене за руку й помирав. Хав’єр бачив це на моєму обличчі. Можливо, це взагалі було останнім, що він бачив.

Раїса підвела голову, витерла сльозу вказівним пальцем.

— То, може, Хав’єр і мав рацію. Може, Ендрю Буркетта вбило не горе. Може, це була провина.

Вони трохи посиділи мовчки. Майя взяла Раїсу за руку. Це було на неї не схоже, жест був незвичним. Але вона відчувала, що це правильно.

Минуло трохи часу, Раїса сказала:

— Вашого чоловіка вбили кілька тижнів тому.

— Так.

— І тепер ви тут.

Майя кивнула.

— Це ж не збіг, так?

— Так, — промовила вона. — Не збіг.

— Хто вбив мого хлопчика, місіс Буркетт? Хто вбив мого Тео?

Майя сказала Раїсі Мора, що не знає відповіді.

Але вона подумала, що насправді знає її.

Розділ 26

Коли Майя повернулася до своєї машини, якийсь час вона просто дивилася вперед, крізь лобове скло. Їй так сильно хотілось схилити голову й розплакатися. Але часу на це не було. Вона глянула на телефон. Ще два дзвінки зі «Шкіри й мережива». Мабуть, вони там у відчаї. Майя вирішила порушити протокол, передзвонила й попросила покликати Лулу.

— Чим можу допомогти? — спитала Лулу.

— Годі всього цього шпигунства. Я у Філадельфії.

— Одна з наших найкращих дівчат захворіла, тож можемо сьогодні взяти вас. Якщо ця робота вам потрібна, негайно приїздіть.

Майя закотила очі.

— Скоро буду.

Погуглила зі смартфона Крістофера Свейна, який був капітаном футбольної команди й знаходився тієї ночі на яхті. Він працював у Мангеттені на компанію з дотепною назвою «Нерухомість Свейна». Його родина мала чималі землі у всіх п’яти районах Мангеттена. Чудово. Треба розібратися ще з одним надмірним багатством. На сторінці учнів Франкліна Біддла вона знайшла його електронну адресу й відправила йому коротеньке повідомлення:

«Мене звати Майя Буркетт. Моїм чоловіком був Джо. Нам терміново треба поговорити. Будь ласка, зв’яжіться зі мною, щойно буде можливість».

І додала всю контактну інформацію.

За дві години Майя під’їхала до «Шкіри й мережива» й припаркувалася на місці для співробітників. Щойно зібралася вийти з машини, як відчинилися пасажирські двері, Корі прослизнув усередину й зігнувся.

— Поїхали, — прошепотів він.

Майя не вагалася. Перемкнула на задній хід і зникла зі стоянки за кілька секунд.

— Що сталося? — спитала вона, коли вони виїхали на дорогу.

— Треба покататися.

— Куди?

Корі дав їй адресу в Лівінгстоні, за десятим шосе.

— Лівінгстон, — промовила Майя. — Припускаю, що це якось пов’язано з Томом Дуґлассом?

Корі й далі дивився собі за спину.

— Хвоста за нами немає, — сказала вона.

— Точно?

— Так.

— Я мушу забратися звідси. Не хочу, щоб вони дізналися.

Майя не поцікавилася чому. Це її не обходило.

— То куди ми ідемо?

— Я відстежував імейли Тома Дуґласса.

— Особисто?

Краєм ока вона побачила, що він посміхається.

— Ви, мабуть, думаєте, що в мене великий колектив.

— Я знаю, що у вас чимало… «Послідовники» — це надто слабко сказано. Вони на вас мало не моляться.

— А потім перестають. Їм не можна довіряти. Я сам — просто чергова гучна справа. Люди легко відволікаються. Пам’ятаєте «Коні 212»?[44] Тож — так, більшу частину роботи я роблю сам.

Майя спробувала повернути його ближче до діла.

— Так ви відслідковували імейли Тома Дуґласса?

— Так. Він досі користується AOL, ви в це вірите? Цей хлопець на чотири кроки позаду застарілого. Електронною поштою користується рідко. Майже за місяць не прочитав і не надіслав жодного листа.

Майя звернула праворуч і виїхала на шосе.

— Саме тоді, за словами дружини, він і зник.

— Саме так. Тож сьогодні Дуґласс отримав листа від хлопця на ймення Джуліан Рубінштейн щодо несплаченого рахунку. З листа я зрозумів, що Рубінштейн здає Дуґлассу сарай за кузовною майстернею в Лівінгстоні.

— Автомайстерня?

— Здається, так.

— Дивне місце для сараю, — сказала Майя.

— Ані автоматичних платежів кредиткою, ані паперових рахунків. Він платить тому типу готівкою.

«Щоб ніде не було записів», — подумала Майя.

— Тож Дуґласс, здається, пропустив останній платіж, — сказав Корі. — Тому Джуліан Рубінштейн написав йому листа, щоб нагадати. Дуже дружнім тоном, типу: «Привіт, Томе, давно не бачилися, щось ти не заплатив», таке.

Майя стиснула кермо міцніше. Це вже було на щось подібне.

— Маєте план?

Корі показав їй спортивну сумку.

— Лижні маски, два ліхтарики, ножиці для ланцюгів.

— Можна просто попросити його дружину впустити нас.

— Якщо вона має на це право, — сказав він. — А що, як вона відмовить?

Корі мав рацію.

— Є ще дещо, Майє.

Його тон їй не сподобався.

— Я не брехав, але ви зрозумійте. Я мав перевірити вас.

— Ага, — сказала Майя.

Вони зупинилися на червоне світло. Вона повернулася до Корі й чекала, що ж він скаже далі.

— Я не все вам розповів.

— То розповідайте зараз, — сказала вона.

— Ваша сестра…

— Що таке?

— Вона відправила мені більше матеріалів по «ЕАС Pharmaceuticals», ніж я говорив спочатку.

Майя кивнула.

— Це я зрозуміла.

— Як?

Усе йому розповідати не було причин.

— Вам було відомо про незаконні дії Буркеттів, але точної інформації ви не мали. Так ви спочатку говорили. Тоді вказали на «ЕАС». Я зрозуміла, що Клер розповіла більше.

— Так, але бачите, того, що вона дістала, недостатньо. Ми могли оприлюднити ту інформацію, але тоді вони мали б час усе приховати. Було надто рано розкривати карти. Потрібно було більше.

— Тож Клер продовжила шукати.

— Так.

— І знайшла Тома Дуґласса.

— Так. Хіба що вона сказала, що він ніяк не стосується «ЕАС Pharmaceuticals». Це було щось інше, щось більше.

Увімкнулося зелене світло. Майя натиснула на акселератор.

— Коли вже Клер убили, чому ви не опублікували принаймні те, що вона вам дала?

— Як я вже говорив, цього замало. Але, що важливіше, я хотів розібратися, який стосунок до цього має Том Дуґласс. Чесно кажучи, здавалося, що Клер більше тривожило це, а не фальшиві ліки. Тож якби ми розкрили те, що я знав, я боявся, що вони просто все прикриють. Я хотів дізнатися більше.

— Тож коли померла Клер, — сказала Майя, — за вас почала копати я.

Корі не сперечався.

— Ви — це щось, Корі.

— Я маніпулятор, визнаю.

— Це дуже ввічливе формулювання.

— Усе заради справедливості.

— Гаразд. То чому ви кажете мені про це зараз?

— Бо є жертва фальшивих ліків. Трирічний хлопчик в Індії. У нього була висока температура від інфекції, її лікували амоксициліном від «ЕАС». Він нічим не допоміг. Коли лікарі змінили антибіотики, було вже пізно. Хлопчик упав у кому й помер.

— Жахливо, — сказала Майя. — Як ви про це дізналися?

— Є зв’язки в лікарні. Лікар-анонім хоче бити в наш дзвін. Він зберіг усі картки, зробив аудіо та відео записи, навіть узяв зразки тканин. Разом із тим, що розповіла мені Клер… Цього все одно недостатньо, Майє. Буркетти звинуватять індійців, які керують фармацевтичними компаніями. Вони сховаються за дорогими адвокатами, які знають, як мутити воду. Це може трохи їм зашкодити, може коштувати їм мільйонів, можливо, навіть сотень мільйонів, але…

— Ви вважаєте, що Том Дуґласс — їхній криптоніт.

— Саме так, — його голос затремтів. — Клер теж так думала.

— Вам це подобається, — сказала Майя.

— Хіба вам іноді не подобається бій?

Вона не відповіла.

— Це не означає, що я не сприймаю все це серйозно. Але так, мене це збуджує.

Майя увімкнула правий поворот і звернула.

— Це так ви почувалися, коли отримали моє відео з гелікоптера? Збуджено?

— Чесно? Так.

Запала тиша. Майя вела авто. Корі крутив радіо. Десь за півгодини вони з’їхали на магістраль Ейзенхауера. Якщо вірити GPS, до місця призначення залишалося менше милі.

— Майє?

— Так?

— Ви досі дружите з багатьма армійськими приятелями. Шейном Тесьє, наприклад.

— Стежите за мною?

— Трохи.

— До чого це, Корі?

— Хтось із них знає, що на аудіо з того гелікоптера? Я маю на увазі…

— Я знаю, що ви маєте на увазі, — обірвала вона його. — Ні.

Він уже збирався поставити наступне питання, однак Майя зупинила його:

— Приїхали.

Коли вона звернула ліворуч, на грунтову дорогу, пошукала очима камери спостереження. Не знайшла жодної. Зупинила авто за квартал від «Кузовної майстерні JR».

Корі передав їй лижну маску. Вона похитала головою.

— Без них ми будемо менш помітні. Зараз темно. Ми просто пара, яка шукає свою машину в неробочий час, щось таке.

— Я маю бути дуже обережним, — сказав він.

— Знаю.

— Не можна, щоб мене помітили.

— У вас борода, бейсболка. Усе буде добре. Беріть інструмент і не підводьте голови.

Корі вагався.

— Або чекайте тут, і я все зроблю.

Майя відчинила двері й вийшла з машини. Корі це не подобалося, але він узяв ножиці для ланцюгів і рушив за нею. Вони йшли мовчки. Уже стемніло, однак Майя не вмикала ліхтарика. Вона сканувала територію. Камер нема. Охорони нема. Будинків нема.

— Цікаво, — сказала вона.

— Що?

— Що Том Дуґласс обрав це місце, щоб орендувати тут сарай.

— Ви про що?

— На цій вулиці є сховище «Cube Smart». Державне сховище. У них є камери, туди легко дістатися і так далі. Але Том Дуґласс звернувся не до них.

— Бо він старомодний.

— Можливо, — сказала Майя. — Або ж він дуже не хотів, аби про це знали. Подумайте. Ви хакнули його кредитні картки. Якби він платив чеком чи карткою в нормальному сховищі, то, мабуть, знайшлися б записи про це. Вочевидь, він цього не хотів.

Приміщення «Кузовної майстерні JR» було бетонне, пофарбоване в жовтий колір. Двоє гаражних дверей зачинені. Майя бачила висячі замки навіть із відстані. Траву тут давно не косили, якщо це взагалі колись траплялося. Територією розкидані іржаві автомобільні деталі. Майя та Корі обійшли двір, прямуючи за майстерню. На їхньому шляху постало кладовище машин. Майя помітила старий, колись білий «Oldsmobile Cutlass Ciera» середини дев’яностих — таке ж авто колись було в її батька, і на мить Майя перенеслась у той день. Тато повертає за ріг, вони всі його чекають, тато сигналить, на обличчі хижа посмішка, мама застрибує наперед, Клер та Майя сідають на заднє сидіння. Авто далеко не модне, але тато його любив, і Майя, хоч і почувалася дурепою, не могла стриматись і не запитати себе, може, це саме той олдсмобіль, який тоді зробив її тата таким щасливим, не могла не подумати, що кожна машина в цій купі сміття одного дня виїхала зі стоянки яскравою й новою, повною захвату, надій, сподівань, а тепер вони лежать зруйновані, помирають разом, деталь до деталі, на задньому дворі старої майстерні поблизу десятого шосе.

— Усе гаразд? — спитав Корі.

Майя мовчки рушила далі. Увімкнула ліхтарик. Подвір’я площею два чи три акри,[45] і у правому кутку Майя помітила два сараї, майже сховані за старим шевроле — такі люди купують у «Home Depot» чи «Lowe’s» для зберігання лопат, граблів та іншого садового приладдя.

Вона вказала на них променем ліхтарика. Корі примружився, тоді кивнув. У повній тиші вони рушили вперед, переступаючи ковпаки, деталі двигунів та двері автомобілів, які рясно вкривали їхній шлях.

Сараї були дрібні, десь із чотири фути заввишки та чотири фути завширшки.[46] Майї здалося, що вони зроблені зі смоли або з іншого міцного пластику для будь-якої погоди. Такі штуки можна самостійно зібрати за годину. На обох висіли великі замки.

Вони йшли далі, але десь у десяти ярдах[47] від сараїв і Майя, і Корі відсахнулися від запаху, відчутого ними одночасно.

Корі подивився на Майю, його обличчя виражало жах. Майя лише кивнула.

— О ні, — промовив Корі.

Корі хотів розвернутись і втекти одразу ж.

— Ні, — сказала Майя.

Він зупинився.

— Якщо втечемо, буде ще гірше, — сказала вона.

— Ми навіть не знаємо, що це за сморід. Це ж може бути тварина.

— Може.

— Тоді ходімо звідси.

— Ви йдіть, Корі.

— Що?

— Я залишаюся. Я відчиню його. Зможу з цим впоратися. А от ви ні, я так розумію. Вас уже шукають. То йдіть. Я нікому не скажу, що ви тут були.

— А що ви скажете?

— Не переживайте за це. Ідіть.

— Я хочу знати, що ви знайдете.

Годі з Майї нерішучості.

— То побудьте тут іще хвилину.

Ножиці для ланцюга пройшли крізь замок, наче гарячий ніж крізь масло. Коли двері розчахнулися, звідти випала людська рука.

— О Боже, — мовив Корі.

Від смороду він подавився, відступив назад, у нього почалися блювотні спазми. Майя не зрушила з місця.

З сараю випала решта тіла. Майя помітила, що воно в поганому стані. Обличчя вже почало гнити, але, базуючись на фото, які вона бачила, і зважаючи на зріст та сиве волосся, вона зрозуміла, що це був Том Дуґласс. Вона підійшла до тіла.

— Що ви робите?

Майя не відповіла. Не те щоб їй стало байдуже до мертвих тіл після того, як вона стільки їх бачила. Просто вони більше не викликали шоку. Вона вдивилася в сарай за тілом. Порожньо.

Корі знову скрутили спазми.

— Ідіть, — сказала вона.

— Що?

— Якщо блюватимете тут, копи побачать блювоту. Забирайтеся звідси. Негайно. Виходьте на трасу. Знайдіть кафе. Подзвоніть, щоб вас забрала Лулу чи ще хто-небудь.

— Мені незручно лишати вас тут саму.

— Я в безпеці. А ось ви — ні.

Корі подивився ліворуч. Подивився праворуч.

— Ви впевнені?

— Ідіть.

Майя перейшла до іншого сараю, зрізала замок, зазирнула всередину.

Теж порожньо.

Коли вона озирнулася, Корі вже відійшов і пробирався повз деталі автомобілів до виходу. Вона почекала, коли він зникне з поля зору. Тоді глянула на годинник. Витерла відбитки з ножиць для ланцюгів і сховала їх у олдсмобіль. Навіть якщо їх знайдуть, вони нічого не доведуть. Майя зачекала ще двадцять хвилин, аби перестрахуватися.

Тоді набрала 911.

Розділ 27

Майя придумала історію й дотримувалась її:

— Я отримала наводку прийти сюди. Прийшовши, побачила, що замки зламані. З сараю стирчала рука. Тож я прочинила двері трохи більше. І тоді подзвонила в 911.

Поліцейські запитали, що це була за «наводка». Вона відповіла — анонімна.

Її запитали, що саме її цікавило. Тут Майя сказала правду, бо вони все одно дізналися б від удови Тома Дуґласса: її сестра Клер, яку вбили, незадовго до смерті зверталася до Тома, і Майя хотіла дізнатися чому.

Запитання продовжувалися, у різних варіантах. Вона сказала, що їй треба влаштувати, щоби хтось забрав дочку з садочка. Копи дозволили їй це зробити. Вона зателефонувала Едді, швидко пояснила ситуацію.

— Усе гаразд? — спитав він.

— Так.

— Це пов’язано з убивством Клер, так?

— Безперечно.

— Я заберу Лілі.

Майя додзвонилася скайпом до садочка «Зростання» і, в оточенні поліції, пояснила, що сьогодні Лілі забере її дядько Едді. Міс Кітті не дуже радо на це пристала. Вона добряче помучила Майю і зрештою наполягла, щоб усі одне одному передзвонили: переконатися, що все добре. Майя тільки раділа таким пересторогам.

За кілька годин їй нарешті набридло.

— То ви мене заарештовуєте?

Головний коп, детектив округу Ессекс, оздоблений шикарним шоломом кучерявого волосся й довгими віями, затинався й покашлював.

— Вас можна заарештувати за незаконне проникнення на чужу територію.

— Так зробіть це, — сказала вона, простягнувши йому руки зап’ястками разом. — Мені справді треба додому, до дочки.

— Ви підозрювана.

— У чому конкретно?

— А ви як думаєте? У вбивстві.

— Привід?

— Як ви тут опинилися?

— Я вже розповіла.

— Ви дізналися, що жертва зникла, від його дружини, так?

— Так.

— Потім отримали із загадкового джерела наводку перевірити цей сарай.

— Правильно.

— Хто це загадкове джерело?

— Це був анонім.

— Телефоном? — спитав кучерявий.

— Так.

— Він дзвонив на домашній чи на мобільний?

— На домашній.

— Ми перевіримо ваші дзвінки.

— Давайте. Але зараз уже пізно, — вона підвелася. — То якщо на сьогодні це все…

— Чекайте.

Майя впізнала голос і подумки вилаялася.

Детектив поліції Нью-Йорка Роджер Кірс прямував до них своєю ходою печерної людини, руки різко видавалися з міцного тіла.

— Ви хто? — спитав кучерявий.

Кірс помахав своїм бейджем і назвався.

— Я розслідую смерть Джо Буркетта, чоловіка місіс Стерн. Ви тут установили причину смерті?

Кучерявий насторожено подивився на Майю.

— Може, нам слід поговорити наодинці?

— Схоже, йому перерізали горло, — сказала Майя. Обоє подивилися на неї. — Гей, мені справді треба йти. Я намагаюсь зекономити нам усім час.

Кірс скривився й перевів очі на кучерявого.

— Здається, ножова рана в горлі, — сказав той, — але більше ми поки нічого не знаємо. Судмедексперт округу дасть висновок уранці.

Кірс узяв найближчий до Майї стілець, перевернув його так, що спинка опинилася спереду, і заходився всідатись/ сідлати його. Майя дивилася на нього й розмірковувала над тим, що Керолайн сказала про гроші, що їх Кірсу платили Буркетти. Чи правда це? Вона сумнівалася, але байдуже, так чи ні, порушувати це питання зараз було б дуже нерозумно.

— Я можу подзвонити своєму адвокатові, — сказала Майя. — Ми обоє знаємо, що у вас нема приводів затримувати мене.

— Ми вдячні вам за співпрацю, — сказав Кірс без жодної краплини щирості, — але перед тим, як ви підете… що ж, гадаю, ми неправильно все це розглядали.

Він чекав, доки вона вкусить.

— То що ж ми, — вона голосом підкреслила це слово, — розглядали неправильно, детективе?

Кірс склав руки на спинці стільця.

— Ви постійно натрапляєте на мертві тіла, так?

Слова Едді: «За тобою йде смерть, Майє…»

— Спочатку ваш чоловік. Тепер цей приватний детектив.

Він посміхнувся Майї.

— Ви на щось натякаєте, детективе Кірс?

— Просто кажу. Спочатку ви з вашим чоловіком зустрічаєтеся в парку. У результаті він мертвий. Тоді ви приходите в пошуках бозна-чого. У результаті Том Дуґласс мертвий. Що в цих випадках спільного?

— Дайте вгадаю, — сказала Майя. — Я?

Кірс знизав плечима.

— Це неможливо не помітити.

— Неможливо. То яка у вас теорія, детективе? Я вбила їх обох?

Кірс знову знизав плечима.

— Це ви мені скажіть.

Майя підняла руки догори, жартома здаючись.

— Так, ви мене підловили. Здається, я таки вбила Тома Дуґласса кілька тижнів тому, судячи зі стану тіла. Тоді запхала його в сарай, вочевидь, зникла непоміченою, усе одно прийшла до його дружини, шукаючи його ж з якихось дивних причин, а тоді… допомагайте, Кірсе. Тоді я повернулася, щоб дістати тіло і вплутатись у все це?

Він сидів мовчки.

— I — так, я бачу очевидний зв’язок між цим та моїм чоловіком. Здається, я достатньо дурна для того, щоб крутитися біля місць злочину, бо це чудовий спосіб обілити себе, так? О, й у випадку з Джо я навіть (боже, яка я крута) якось відстежила зброю, з якої вбили мою сестру, хоча мене на момент її вбивства не було в країні, і застрелила його з неї. Усе правильно, детективе Кірс? Я нічого не пропустила?

Кірс промовчав.

— А поки ви намагаєтеся довести, що я вчинила два… Чекайте, сестру теж я вбила? Ні, ви вже мені сказали, що я не могла цього зробити, бо ви знаєте, що я служила своїй країні за морем… Але поки ви все це тут доводите, може, розглянемо ваші стосунки з родиною Буркетт?

Це привернуло увагу Кірса.

— Про що це ви?

— Не зважайте, — Майя підвелась і рушила до виходу. — Слухайте, можете марнувати час, скільки вам завгодно. А я поїхала по дочку.

Вони затримали її авто.

— Ви вже маєте ордер? — спитала Майя.

Кучерявий передав їй ордер.

— Швидко, — сказала вона.

Кучерявий знизав плечима.

— Я вас підвезу, — сказав Кірс.

— Ні, дякую.

Майя викликала таксі зі смартфона. Воно приїхало за десять хвилин. Діставшись додому, вона взяла іншу машину, машину Джо, і поїхала до будинку Клер та Едді.

Едді був біля дверей ще до того, як вона взялася за ручку.

— То що?

Вона розповіла йому про вечір там, у коридорі. За його спиною вона бачила, як Алекса грається з Лілі. Подумала про Алексу та Деніела. Такі хороші діти. Майя була орієнтована на результат. Якщо у вас хороші діти, то ви, мабуть, хороші батьки? Чи залежало все від Клер? Кому, зрештою, Майя довірила б виховувати свою дочку?

— Едді?

— Що?

— Я дещо від тебе приховала.

Едді подивився на неї.

— Філадельфія мала для мене певне значення. Там Ендрю Буркетт навчався в школі.

Вона розповіла йому про зв’язок між ними. Завагалася, чи не зробити ще один крок і не розказати йому про Джо на тому відео з прихованої камери, але зараз вона просто не бачила, що б це дало. Коли Майя договорила, він сказав:

— Отже, у нас три вбивства. — Він мав на увазі Клер, Джо та нині знайденого Тома Дуґласса. — І пов’язує їх, наскільки я бачу, тільки Ендрю Буркетт.

— Так, — відповіла Майя.

— Це очевидно, правда ж, Майє? Щось сталося на тому човні. Щось настільки погане, що стільки років по тому воно й досі вбиває людей.

Майя кивнула.

— Хто ще був там тієї ночі? — спитав Едді. — Хто ще був на тому човні?

Вона подумала про імейл, відправлений Крістоферу Свейну. Відповіді поки що не було.

— Кілька родичів та друзів.

— Хто з Буркеттів там був? — спитав Едді.

— Ендрю, Джо та Керолайн.

Він потер підборіддя.

— Двоє з них мертві.

— Так.

— Отже, лишається…

— Керолайн тоді була малою. Що вона могла зробити? — Майя вдивлялася за його спину. Лілі мала сонний вигляд. — Година вже пізня, Едді.

— Так, гаразд.

— І я маю внести тебе до списку в садочку Лілі, — сказала вона. — Тобі не дозволять забрати її знову, якщо ми не зробимо цього особисто.

— Так, та міс Кітті мені сказала. Треба прийти разом, узяти документи й таке інше.

— Може, зайдемо туди завтра, якщо в тебе буде можливість?

Едді подивився на Лілі, яка сонно бавилась у ладки з Алексою.

— Має бути.

— Дякую, Едді.

Усі троє — Едді, Алекса й Деніел — провели Майю з Лілі до авто. Дівчинка знову намагалася протестувати проти від’їзду, але була надто втомлена для гідної істерики дворічної дитини. Поки Майя пристебнула її крісло до сидіння, її очі вже заплющилися.

Дорогою додому Майя спробувала викинути з голови мерців, але це було легше сказати, аніж зробити. Едді мав рацію. Те, що відбувалося зараз, було безпосередньо пов’язано з подіями на тій яхті сімнадцять років тому. Звісно, це безглуздя, але вже як є.

Їй знову хотілося простоти леза Оккама, але тут більше до нагоди філософія сера Артура Конан Дойля, озвучена вустами його творіння, Шерлока Голмса: «Якщо відкинути все неможливе, те, що залишиться, і буде правдою — байдуже, наскільки неймовірним воно здається».

Кажуть, що поховати минуле неможливо. Мабуть, так воно і є, але малося на увазі, що травма пульсує, відлунює і якось таки залишається живою. Це не надто відрізнялося від того, що й досі переживала Майя. Травма від того випадку з гелікоптером пульсувала, відлунювала й лишалася живою, навіть якщо тільки всередині неї.

Треба повернутися назад. З якої травми все це почалося?

Хтось сказав би, що з ночі на яхті, але початок був не там.

Тоді де?

Повернися назад, якомога далі. Саме там, переважно, знаходиться відповідь. І в цьому разі Майя могла простежити її до кампусу Академії Франкліна Біддла, до смерті Тео Мора.

Коли Майя повернулася, будинок здався їй на диво самотнім. Зазвичай вона прагнула до усамітнення, але не сьогодні. Лілі куняла, поки мати купала й перевдягала її, ближче до сну, аніж до пробудження. Майя потай сподівалася, що Лілі зараз прокинеться, що вони проведуть час разом, але цього не сталося. Очі Лілі вперто заплющувалися. Майя віднесла її до ліжечка й уклала.

— Може, казку, сонечку?

Майя чула у своєму голосі потребу, але Лілі не поворухнулася.

Жінка постояла над ліжечком, дивлячись на дочку. На якусь мить вона відчула себе навдивовижу нормальною. Їй хотілося лишитися тут, у цій кімнаті, з дитиною. І зараз Майя не могла сказати, чи це бажання йде від хороброго охоронця всередині неї чи від матусі, яка боялася залишатися сама. Чи це мало якесь значення? Вона взяла стілець і сіла біля комоду біля дверей. Довго дивилася на Лілі. Різні емоції піднімалися і розбивалися, наче хвилі на пляжі. Майя не зупиняла їх, не аналізувала. Вона дозволяла їм прокочуватися, щонайменше пірнаючи в них.

Вона відчувала дивний спокій.

Причин спати не було. Якщо вона ляже, звуки знову оживуть, Майя це знала. Нехай вони помовчать довше. Просто сидіти й дивитись на Лілі — чи це не буде кращим відпочинком, ніж це кошмарне колесо жахіть у її голові?

Майя не була впевнена в тому, скільки часу минуло. Може, година. Може, дві. Їй дуже не хотілося йти з кімнати, навіть на мить, але потрібно взяти записник та ручку. Вона швидко вхопила їх, з раптовим страхом випустити дочку з поля зору навіть на кілька хвилин. Коли вона повернулася до кімнати Лілі, сіла на те ж місце біля дверей і почала писати листи. Дивно було відчувати ручку в руках. Вона тепер рідко писала.

А хто писав? Зазвичай свої послання друкують на лептопі й натискають кнопку «надіслати»…

Але не сьогодні. Не для цього.

Вона вже закінчувала, коли завібрував її мобільний. Вона глянула на екран і мерщій відповіла, побачивши, що це сестра Джо, Керолайн.

— Керолайн?

Голос на іншому кінці звучав дуже тихо.

— Я бачила його, Майє.

Кров захолола в Майїних судинах.

— Він повернувся. Не знаю як. Він сказав, що скоро побачиться з тобою.

— Керолайн, де ти?

— Не можу тобі сказати. Не кажи нікому, що я дзвонила. Прошу.

— Керолайн…

Дзвінок обірвався. Майя передзвонила, потрапила на голосову пошту. Повідомлення не лишила.

«Дихай глибоко. Вдих, видих. Напруження, розслаблення…»

Вона не панікуватиме. Так просто не можна. Відкинулася на спинку стільця, спробувала раціонально розібрати дзвінок, і, можливо, уперше за дуже довгий час усе почало прояснюватися.

Але ясно було недовго.

Майя почула, як до будинку під’їхала машина.

Згадала голос Керолайн: «Він сказав, що скоро побачиться з тобою…»

Поспішила до вікна, сподіваючись побачити…

Що саме?

До будинку під’їхали два авто, зупинилися. З поліцейської машини без відзнак вийшов Роджер Кірс. Кучерявий вибрався з поліцейської патрульної машини округу Ессекс.

Майя відвернулася від вікна. Ще раз поглянула на дочку перед тим, як зійти вниз. Утома почала застилати їй очі, але вона з цим боролася. Кінець уже вимальовувався. Він міг бути на відстані, але нарешті його було видно.

Майя не хотіла, щоби дзвонили й будили Лілі, тож відчинила двері, коли вони підійшли.

— Що таке? — спитала вона нетерплячіше, ніж збиралася.

— Ми дещо знайшли, — відповів Кірс.

— Що?

— Вам доведеться поїхати з нами.

Розділ 28

Міс Кітті примудрилася зберегти свою яскраву посмішку, хоча й упізнала поліцейську машину з першого візиту Майї. Не встигла Майя промовити хоч слово, міс Кітті звела руку.

— Не треба пояснювати.

— Дякую.

Лілі пішла до міс Кітті без жодних застережень, це вже стало її звичкою. Міс Кітті відчинила двері до сонячно-жовтої кімнати. Щасливий сміх, здавалося, повністю захопив дівчинку. Лілі зникла в кімнаті, навіть не обернувшись до матері.

— Чудова дівчинка, — сказала міс Кітті.

— Дякую вам.

Майя лишила машину біля «Зростання» й сіла до авто Кірса. Він спробував почати розмову, поки вони їхали, однак вона її не підтримала. До Ньюарка вони їхали в тиші. За півгодини Майю влаштували в кімнаті для допитів у поліцейському відділку округу. Камера на маленькому штативі стояла на столі. Кучерявий переконався, що об’єктив направлений на неї, тоді ввімкнув її. Запитав, чи згодна вона відповідати на запитання. Майя сказала «так». Він попросив розписатися на папірці для підтвердження. Так вона і зробила.

У Кірса були великі руки з волохатими суглобами. Він поклав їх на стіл і спробував заспокійливо їй усміхнутися — «розслабтеся, усе добре». Майя не відповіла посмішкою.

— Ви не проти, якщо ми почнемо спочатку? — запитав він.

— Проти.

— Перепрошую?

— Ви сказали, що є нова інформація, — сказала Майя.

— Це правда.

— То чому б не почати з неї?

— Потерпіть мене хвилинку, добре?

Майя не відповіла.

— Коли вашого чоловіка застрелили, ви впізнали двох чоловіків і заявили, що вони намагалися пограбувати вас і вашого чоловіка?

— Заявила?

— Це просто термінологія, місіс Буркетт. Ви не проти, якщо я називатиму вас місіс Буркетт?

— Ні. То що ви хочете запитати?

— Ми знайшли двох чоловіків за вашим описом. Еміліо Родріго та Фред Кейтен. Ми попросили вас упізнати їх, наскільки це можливо, але ж, згідно з вашими свідченнями, вони були в лижних масках. Як ви знаєте, ми не могли їх затримати, хоча Родріго зараз переслідують за незаконне володіння зброєю.

— Гаразд.

— До вбивства вашого чоловіка ви знали Еміліо Родріго або ж Фреда Кейтена?

Овва. До чого це він веде?

— Ні.

— Ви раніше не зустрічали жодного з них?

Вона поглянула на кучерявого. Він наче скам’янів. Тоді розвернулася до Кірса.

— Ніколи.

— Ви впевнені?

— Так.

— Бо є теорія, що це не було пограбування, місіс Буркетт. Є ймовірність того, що ви найняли їх, щоб убити вашого чоловіка.

Майя знову поглянула на кучерявого, тоді знову на Кірса.

— Ви знаєте, що це не так, детективе Кірс.

— О, і звідки мені це знати?

— Два моменти. По-перше, якби я найняла Еміліо Родріго та Фреда Кейтена, я б не впізнала їх перед поліцією, чи не так?

— Може, ви хотіли їх підставити.

— Доволі ризиковано для мене, ви так не вважаєте? Якщо я правильно розумію, єдина зачіпка до цих двох — мої свідчення. Якщо я нічого не скажу, ви їх ніколи не візьмете. То чому б я їх впізнавала? Хіба не в моїх власних інтересах промовчати?

Відповіді на це Кірс не мав.

— І якщо з якоїсь дивної причини, — вела далі Майя, — ви думаєте, що я найняла їх, а потім підставила, нащо мені казати, що вони були в лижних масках? Чи не краще точно впізнати, щоб ви їх заарештували?

Детектив відкрив рота, але Майя, навчившись у міс Кітті, зупинила його, звівши руку.

— Перед тим, як ви знайдете собі якесь ідіотське виправдання, — ми обоє знаємо, що я тут не тому. І перед тим, як ви спитаєте, звідки я це знаю, — ми у Ньюарку, не в Нью-Йорку. Це юрисдикція кучерявого, перепрошую, не запам’ятала ваше ім’я.

— Детектив округу Ессекс Деметріус Маврогенос.

— Чудово, ви не проти, якщо я називатиму вас кучерявим? Але не будемо марнувати час, гаразд? Якби це стосувалося вбивства Джо, ми були б у вашій дільниці в Центральному парку, детективе Кірсе. Натомість ми опинилися в Ньюарку, округ Ессекс, юрисдикція Лівінгстона, Нью-Джерсі, де вчора ввечері було виявлено тіло Тома Дуґласса.

— Не виявлено, — сказав Кірс, намагаючись перебрати роль лідера, — а знайдено. Вами.

— Так, та це не нова інформація, чи не так?

Майя замовкла, чекаючи.

— Ні, — нарешті сказав Кірс. — Не нова.

— Чудово. А мене не заарештовано, чи не так?

— Ні.

— То годі ігор, детективе. Скажіть, що ви дізналися і що призвело до проведення мого ранку тут.

Кірс глянув на кучерявого. Кучерявий кивнув.

— Прошу, подивіться на екран праворуч від вас.

На стіні висів плаский монітор. Кучерявий узяв пульт, увімкнув його, і відео ожило. Знімали на камеру безпеки на заправці. Видно одну колонку, а на тлі — вулицю й світлофор. Майя не могла сказати, де саме розташована заправка, але цілком розуміла, до чого це. Глянула на Кірса. Кірс спостерігав за її реакцією.

— Чекайте, — сказав кучерявий. — Тут.

Він натиснув на паузу. Почав збільшувати, і Майя побачила своє авто, яке стояло на червоне світло в правий бік. Камера фокусувалася на задній частині машини.

— Розібрати можна лише перші дві літери, але вони збігаються з вашими номерами. Це ваше авто, місіс Буркетт?

Можна було б посперечатися, сказати, що мають бути й інші BMW з номерами, що починаються на ці дві літери, але який у тому сенс?

— Схоже на це.

Кірс кивнув кучерявому. Той узяв пульт і натиснув на кнопку. Камера перейшла до вікна біля пасажирського сидіння. Усі подивилися на неї.

— Хто цей чоловік на пасажирському сидінні? — спитав Кірс.

На вікні був відблиск, крізь який виднілася хіба що бейсболка та пляма, яка, беззаперечно, була людиною.

Майя не відповіла.

— Місіс Буркетт.

Вона і далі мовчала.

— Ви казали нам вчора, що були на самоті, коли знайшли тіло містера Дуґласса, правильно?

Майя подивилася на екран.

— Не бачу нічого такого, що б цьому суперечило.

— Тут ви явно не сама.

— І я явно не біля майстерні, де було знайдено тіло.

— Ви кажете, що цей чоловік…

— Ви впевнені, що це чоловік?

— Перепрошую?

— Я бачу пляму в бейсболці. Жінки теж носять бейсболки.

— Хто це, місіс Буркетт?

Вона не збиралася розповідати їм про Корі Рудзинські. Вона погодилася прийти сюди з ними, бо хотіла дізнатися, що в них є. Тепер вона знала. Тож знову спитала:

— Мене заарештовано?

— Ні.

— Тоді, гадаю, мені час іти.

Кірс посміхнувся. Посмішка їй не сподобалася.

— Майє?

Уже не місіс Буркетт.

— Ми не тому привели вас сюди.

Майя лишилася на місці.

— Ми поговорили з місіс Дуґласс, удовою. Вона розповіла нам про ваш візит.

— Це не таємниця. Я вчора вам говорила.

— Справді. Місіс Дуґласс повідомила, що ви приїхали, бо вважали, що ваша сестра Клер говорила з її чоловіком. Це так?

Майя не бачила причин не визнати це.

— Як я вам і розповідала.

Кірс схилив голову.

— Звідки ви дізналися, що ваша сестра була в Тома Дуґласса?

На це відповідати вона не хотіла. Кірс, вочевидь, саме цього і чекав.

— Отримали чергову анонімну наводку від загадкового джерела?

Майя не відповіла.

— Отже, якщо дозволите, ви отримали наводку із загадкового джерела про те, що Клер зв’язувалася з Томом Дуґлассом. А тоді отримали наводку із загадкового джерела про сарай Тома Дуґласса. Скажіть мені, Майє, ви можете обгрунтувати хоч одну з цих наводок?

— Що ви маєте на увазі?

— У вас є докази того, що загадкове джерело казало правду?

Вона скривилася.

— Що ж, я знаю, що Клер відвідувала Тома Дуґласса.

— Справді?

У Майї залоскотало задній бік шиї.

— Я погоджусь, що Том Дуґласс справді був у тому сараї — це точно хороша наводка, однак загадкове джерело вас обдурило, чи не так?

Кірс підвівся й підійшов до екрану.

— Я припускаю, — мовив детектив, указуючи на пляму в бейсболці, — що це і є ваше загадкове джерело?

Майя не відповіла.

— Припускаю, що це чоловік, просто так припустімо, що це чоловік, здається, я бачу тут волосся на обличчі… Припустімо, що саме він привів вас до сараю.

Майя склала руки й поклала їх на стіл.

— Що як справді привів?

— Він, вочевидь, був у вашій машині, так?

— І що?

— Те, — Кірс розвернувся, обперся кулаками на стіл і нахилився до неї, — що ми знайшли кров у вашому багажнику, місіс Буркетт.

Майя не ворушилася.

— Четверта позитивна. Та ж група крові, що й у Тома Дуґласса. Може, розкажете нам, як вона туди потрапила?

Розділ 29

Група крові збігалася, однак результатів аналізу ДНК, який мав підтвердити, що кров у багажнику справді належала Тому Дуґлассу, ще не було. Цього було недостатньо, щоб затримати її.

Однак вони підібралися дуже близько. Час спливав.

Кірс визвався відвезти її додому. Цього разу вона прийняла пропозицію. Перші десять хвилин поїздки вони сиділи мовчки. Кірс зрештою порушив тишу.

— Майє?

Вона дивилась у вікно. Думала про Корі Рудзинські, чоловіка, який, у певному сенсі, усе це почав. Саме Корі оприлюднив те відео бою з вертольота, з якого почалось її падіння. І знову вона повернулася в минуле, до своїх дій у тій місії, до свого рішення вступити до війська, до того всього. Але насправді тим, від чого її життя почало розвалюватися, що безпосередньо призвело до смертей Клер та Джо, була публікація тієї клятої плівки.

Чи Корі Дзвін скористався нею?

Майя так хвилювалася, чи довіряє він їй, що забула, що навряд чи мудро довіряти чоловікові, який стільки зробив для її знищення. Вона згадувала його слова. Корі сказав, що Клер прийшла до нього, зв’язалася з ним через веб-сайт. Майя прийняла це. Але чи це правда? Подумай трохи. Те, що Клер могла зв’язатися з Корі, намагаючись спинити публікацію того аудіо, мало сенс. Але так само змістовним, якщо не більше, було припущення, що Корі сам міг вийти на Клер, використати те аудіо або для маніпуляції нею, або ж для прямого шантажу, змусити збирати інформацію про Буркеттів та «ЕАС Pharmaceuticals».

Чи маніпулював Корі і Майєю?

Міг він зайти так далеко, щоб підставити її у вбивстві Тома Дуґласса?

— Майє? — знову Кірс.

— Що?

— Ви з першого дня мені брехали.

«Годі», — подумала Майя. Саме час перехопити ініціативу.

— Керолайн Буркетт сказала мені, що ви берете хабарі від їхньої родини.

Кірс, може, навіть усміхнувся.

— Це брехня.

— Справді?

— Так. Тільки я не знаю, чи Керолайн Буркетт збрехала вам, — він швидко глянув на неї і знову зосередився на дорозі, — чи ви брешете зараз, щоб відволікти мене.

— Небагато ж довіри в цій машині, так?

— Так, — погодився Кірс. — Але ваш час спливає, Майє. Брехня ніколи не вмирає. Можна спробувати її прикрити, але брехня завжди знайде дорогу й покаже себе знову.

Майя кивнула.

— Глибока думка, Кірсе.

Він хмикнув.

— Вийшло занадто, правда?

Вони під’їхали до будинку. Майя потягнулася до дверей, однак вони були замкнені. Вона глянула на Кірса.

— Я знайду відповідь, — сказав він. — Сподіваюся, вона не приведе знову до вас. Але якщо приведе…

Майя зачекала клацання дверей. Тоді одразу відчинила їх і вийшла, без подяки чи прощання. Усередині будинку переконалася, що двері зачинені, тоді рушила вниз темними сходами.

Підвал отримав друге життя як доволі модний «чоловічий барліг» — три пласких екрани, дубовий бар, кулер для вина, більярдний стіл, два автомати для пінболу. Але Джо поступово перетворював його на ігрову кімнату для Лілі. Панелі темного дерева зняли, стіни пофарбували в яскравий білий. Джо знайшов перебивні картинки з «Вінні Пуха» та «Мадлен»[48] на повний зріст і всюди їх розклеїв. Дубовий бар досі стояв там, хоч він і обіцяв його прибрати. Майї було байдуже, хоч би він і залишився. У дальньому кутку підвалу примостився домашній будиночок для ігор, придбаний ним у «Toys „R“ Us» на сімнадцятому шосе. Стилізований під форт («мужній», як заявив Джо), з кухонним куточком («жіночно», мало не заявив він, але інстинкт виживання взяв своє), робочим дверним дзвінком та вікном із віконницями.

Майя прямувала до сейфа зі зброєю. Вона зігнулася, поглянула на сходи, хоч і знала, що вдома сама, і тільки тоді притиснула палець до скла. Сейф міг запам’ятати до тридцяти двох різних відбитків, але працювали з ним лише вона та Джо. Майя думала, чи не додати туди ще й відбиток Шейна на випадок, якщо йому колись знадобиться щось із її зброї або якщо вона потребуватиме, щоб він дістав якийсь пістолет, але якось не було нагоди.

Подвійне клацання засвідчило, що відбиток розпізнаний і сейф розблокований. Майя повернула ручку й відчинила металеві двері.

Вона дістала «Glock 26», а тоді, щоб повністю заспокоїтися, перевірила, що вся інша зброя лежить на місці, що ніхто не заходив, не відчиняв сейф, нічого не брав.

Ні, вона не вірила, що Джо живий, але на цьому етапі треба бути впертою й божевільною для повного відкидання такої можливості.

Вона діставала зброю по одній, відкривала й ретельно чистила, хоча недавно це робила. Вона завжди це робила. Щоразу, як торкалася зброї, перевіряла її й чистила. Ця звичка, ця одержимість щодо зброї, мабуть, урятувала їй життя.

Або зруйнувала його.

Майя на мить заплющила очі.

Скільки божевільних сумнівів у всьому цьому, скільки зачинених дверей. Це почалось у кампусі Академії Франкліна Біддла чи на яхті? Це могло закінчитися просто там, у минулому, чи її бойова місія в Аль Каїмі якось повернула це до життя? Корі винен у тому, що розбудив цих привидів? Чи Клер винна? Чи публікація тієї плівки стала причиною? Поїздка до Тома Дуґласса?

Чи відкриття цього клятого сейфа?

Майя вже не знала. І не була певна, що її це взагалі тривожить.

Зброя на виду, та, яку вона показувала Роджеру Кірсу, уся була легально зареєстрована в Нью Джерсі. Вона була тут, записана й врахована. Майя простягнула руку до задньої стінки, знайшла потрібну точку, натиснула.

Потаємне відділення.

Вона не могла не думати про ту бабусину скриню в домі Клер, про те, як сама ідея несправжньої стінки й потаємного відділення виникла кілька поколінь тому в Києві і як вона сама тепер користується родинною традицією.

Майя досі тримала там два пістолети, обоє куплені за межами штату, тож їх неможливо відстежити до неї. Нічого незаконного в цьому не було. Обидва були на місці. Але ж чого вона чекала? Що привид Джо приходив і викрав один? Чорт, у привидів нема відбитків пальців, чи не так? Привид Джо не відчинив би сейф, навіть якби дуже хотів.

Вона почувалася не при собі.

Дзижчання мобільного сполохало її. Вона глянула на номер. Однак не впізнала його. Натиснула кнопку відповіді і проказала:

— Алло?

— Це Майя Буркетт?

Чоловічий голос, гладенький, наче в хлопців із радіо NPR, але в ньому безпомилково вгадувалося тремтіння.

— Так, хто це?

— Мене звати Крістофер Свейн. Ви надіслали мені листа.

Джо був капітаном футбольної команди разом із ним.

— Так, дякую, що передзвонили.

Тиша. На мить вона подумала, що він поклав слухавку.

— Я хотіла поставити вам кілька питань, — сказала вона.

— Про що?

— Про мого чоловіка. Про його брата Ендрю.

Тиша.

— Містере Свейн?

— Джо помер. Це правда?

— Так.

— Хто ще знає, що ви зв’язалися зі мною?

— Ніхто.

— Це правда?

Майя відчула, що сильніше стискає телефон.

— Так.

— Тоді я говоритиму з вами. Але не по телефону.

— Скажіть, куди під’їхати.

Він дав їй адресу в Коннектикуті.

— Я можу бути там за дві години, — сказала вона.

— Нікому не кажіть, що їдете. Якщо будете не сама, вони вас не впустять.

Свейн поклав слухавку.

Вони?

Майя переконалася, що «Glock» заряджений і зачинила сейф. Надягла внутрішню поясну кобуру, яка приховає пістолет, особливо, якщо вдягнути спеціальні еластичні джинси та темний блейзер. Їй подобалося це відчуття. Можливо, на альтернативній планеті таких вподобань не було б — це неправильно і говорить про насильство та інші подібні речі, — та у вазі зброї було щось примітивне й заспокійливе. Ти стаєш надто впевненим. Вплутуєшся в ситуації, куди не варто вплутуватися, бо ж — гей, завжди можна прострелити собі вихід. Приходить почуття незнищенності, зависока думка про себе, надмірна хоробрість, надмірний мачизм.

Якщо маєш із собою зброю, це відкриває тобі можливості. Це не завжди добре.

Майя поклала рамку з прихованою камерою до машини. Не хотіла, щоб вона залишалася в домі.

Увела адресу, яку дав їй Крістофер Свейн, до додатку з мапою — додаток проінформував її, що поїздка, зважаючи на поточну ситуацію на дорозі, займе одну годину тридцять шість хвилин. Дорогою Майя увімкнула плейлист Джо і знову не могла пояснити чому. Перша пісня «Відкрийся» дуету «Rhye» пристрасно починалася рядком «Я божеволію від тремтіння твоїх стегон», та за кілька рядків у сяйві моменту бачилася прірва, що росте між коханцями: «Я знаю, що ти зникаєш, ммм, але залишись, не заплющуй очей».

У наступній пісні Лапслі розкішно виспівала своє попередження: «Я стільки на це чекала, але тепер не впораюся». Ого, чи ж не доречно.

Майя загубилася серед музики, голосно підспівувала, відбивала ритм пальцями по керму. У реальності: у гелікоптері, на Близькому Сході, удома — усюди, вона тримала все при собі. Але не тут, не в клятому авто, на самоті. На самоті в клятих авто Майя вмикала музику на повну й горлала всі тексти.

Так, чорт забирай.

Останньою піснею, коли вона в’їхала до містечка Деріен, було моторошне творіння гурту «Сосооn» з дивною назвою «Суші». І перший рядок знову скидався на удар: «Уранці я піду на цвинтар, щоб переконатися, що тебе більше нема…»

Це її протверезило.

Бувають дні, коли кожна пісня начебто звертається саме до тебе, правда?

І дні, коли тексти влучають надто вже в ціль.

Майя їхала тихою вузькою вулицею. Обабіч неї густо росли дерева. Мапа на телефоні показувала, що адреса — це тупик. Якщо це справді так, а у неї не було причин у тому сумніватися, резиденція була місцем відлюдним. На початку під’їздної алеї стояла будка охорони. Ворота опущені. Коли Майя під’їхала до них, до неї підійшов охоронець.

— Чим можу допомогти?

— Я приїхала до Крістофера Свейна.

Охоронець знову зник у будці, підняв слухавку. За мить повісив її і повернувся до Майї.

— Їдьте на стоянку для гостей. Вона буде праворуч. Там вас зустрінуть.

Стоянка для гостей?

Їдучи алеєю, Майя зрозуміла, що це не резиденція. То що це? На деревах висіли камери. З’явилися будівлі з сірого каменю. Загалом, зважаючи на відлюдність, камінь, на план будівель, місце здавалося дуже подібним до Академії Франкліна Біддла.

На гостьовій стоянці було з десяток автомобілів. Коли Майя припаркувалася, до неї у візку для гольфу під’їхав ще один охоронець. Вона швидко дістала пістолет (немає сумніву, він обшукає її чи десь буде металодетектор) і запхала його в скриньку для рукавичок.

Охоронець побіжно оглянув її авто й запросив на пасажирське сидіння візка. Майя послухалася.

— Можна ваші документи?

Вона передала йому водійське посвідчення. Охоронець сфотографував на свій телефон і повернув їй.

— Містер Свейн у Броклхерст-Холл. Я відвезу вас.

Коли вони рушили, Майя помітила людей (переважно до тридцяти років, чоловіки й жінки, усі білі), які збивались у дивні зграйки або швидко ходили парами. Багато, дуже багато з них палили. Більшість були вбрані в джинси, кросівки й різноманітні толстовки або ж важкі светри. Це нагадувало подвір’я коледжу, окрім, хіба що, фонтану зі статуєю, здається, Діви Марії чітко в його центрі.

Майя вголос проказала питання, яке ставила собі мовчки:

— Що це за місце?

Охоронець указав на Діву Марію:

— До кінця сімдесятих тут був монастир, хочете вірте, хочете — ні.

Майя повірила.

— Тут було повно монахинь.

— Та невже, — сказала вона так, щоб це не прозвучало надто вже саркастично. Хто б ще міг заповнювати монастир? — А тепер тут що?

Він насупився.

— Ви не знаєте?

— Ні.

— До кого ви приїхали?

— До Крістофера Свейна.

— Я не маю права нічого говорити.

— Будь ласка, — сказала вона голосом, що змусив його виструнчитися й підібрати живіт. — Я просто мушу знати, де я.

Охоронець зітхнув, аби здавалося, що він розмірковує над цим, тоді сказав:

— Це реабілітаційний центр «Солмані».

«Реабілітаційний».

Евфемізм для клініки для нарко- чи алкозалежних. Це все пояснювало. Яка іронія — багатії взяли для цього прекрасне відлюдне місце, де раніше жили монахині, які, мабуть, присягнулися жити в бідності. Але якщо подивитися на це місце… Обітниця бідності. Може, це й не іронія, але щось подібне.

Мотовізок під’їхав до чогось схожого на житловий корпус.

— Приїхали. Вам у ті двері.

Майю впустив ще один охоронець, і, звісно ж, довелось пройти через металодетектор. По той бік усмішкою й потиском руки її зустріла жінка.

— Вітаю, мене звати Мелісса Лі. Я координатор «Солмані».

«Координатор». Ще один багатофункціональний евфемізм.

— Крістофер попросив мене провести вас до зимового саду. Ходімо, я покажу дорогу.

Стукіт підборів Мелісси Лі відлунював у порожньому коридорі. Крім цього стукоту, тут було тихо, наче в монастирі. Якщо ти про це знаєш (а мусиш знати, якщо вже працюєш тут щодня), то нащо порушувати цю тишу своїм взуттям? Може, це частина форми? Чи це навмисно? Чому б не вдягнути кросівки або щось подібне?

І чому вона взагалі зараз думає про таке?

Крістофер Свейн зірвався на ноги, щоби привітатися з нею, наче знервований юнак на побаченні. На ньому був добре пошитий чорний костюм, біла сорочка, тонка чорна краватка. Неголене обличчя ретельно й уміло доведене до природного вигляду. В акуратній зачісці скейтера висвітлені окремі пасма. Що б не привело його до цього місця, це вирізьбило зморшки на його обличчі. Це йому, мабуть, не подобалося. Він, напевно, коле ботокс або інші філери, але Майї здалося, що зморшки додають його образу багатія певного характеру.

— Вам щось принести? — спитала Мелісса Лі.

Майя похитала головою. Мелісса наполовину усміхнулася й поглянула на Свейна. Сказала, зі зворушливою тривогою в голосі:

— Ти впевнений, що хочеш, щоб я пішла, Крістофере?

— Так, будь ласка, — голос у нього був хиткий. — Я гадаю, це для мене важливий крок.

Мелісса кивнула.

— Згодна.

— Тож нам треба поговорити наодинці.

— Розумію. Я буду поблизу, про всяк випадок. Ти тільки поклич.

Жінка ще раз наполовину усміхнулася Майї й вийшла. Зачинила за собою двері.

— Ого, — сказав Свейн, коли вони лишилися наодинці. — А ви справді дуже гарна.

Майя не знала, що на це відповісти, тож промовчала. Чоловік усміхнувся й відверто оглянув її з голови до ніг.

— Ви неймовірна і створюєте враження недосяжності. Наче ви вища за все це, — він похитав головою. — Певен, Джо не встояв тієї ж миті, як побачив вас, моя правда?

Зараз був не час для розігрування феміністичної карти або ж образ. Їй потрібно, щоб він говорив далі.

— У принципі, так.

— Дайте вгадаю. Джо видав якусь вульгарну звабливу фразу, щось смішне, але водночас воно його принизило й виставило вразливим. Я ж не помиляюся?

— Ні.

— І це збило вас із ніг, так?

— Так.

— О так, це Джо. Цей хлоп був більше ніж харизматичним, коли йому цього хотілося. — Свейн знову похитав головою, посмішка поступово згасала. — То він справді мертвий? Я про Джо.

— Так.

— Я не знав. Тут нема новин, це одне з правил. Нема соціальних мереж, Інтернету, зовнішнього світу. Електронну пошту можна перевіряти раз на день. Так я і побачив ваше повідомлення. А коли побачив… що ж, лікар сказав, що мені можна прочитати новини. Мушу сказати, смерть Джо мене шокувала. Може, присядете?

Зимовий сад, вочевидь, був сучасною надбудовою, яка намагалася вписатись у старовинне оточення, і це їй не вдавалося. Складалося враження зліпленості докупи. Стеля виконана у формі купола зі штучними вітражами. Звісно, там були рослини, але менше, ніж сподіваєшся побачити в кімнаті з назвою «Зимовий сад». Посередині стояли два шкіряні крісла, повернуті один до одного. Майя сіла в одне, Свейн — в інше.

— Не віриться, що він мертвий.

«Так, — подумала Майя, — у мене часто таке відчуття».

— Ви ж були там, так? Коли його застрелили.

— Так, — відповіла вона.

— У новинах сказали, що ви вціліли.

— Так.

— Як?

— Я втекла.

Свейн подивився на неї так, наче не до кінця повірив у почуте.

— Мабуть, вам було дуже страшно.

Майя промовчала.

— Сказали, що це невдале пограбування.

— Так.

— Але ж ми обоє знаємо, що це не так, правда, Майє? — він запустив пальці у волосся. — Ви б сюди не навідались, якби це справді було пограбування.

Його поведінка почала її дратувати.

— Зараз, — сказала Майя, — я просто намагаюся скласти докупи все, що сталося.

— Це неймовірно, — сказав він. — Досі не можу повірити.

На його обличчі грала дивна посмішка.

— У що повірити?

— Що Джо мертвий. Пробачте, що постійно це повторюю. Просто він був… Не знаю, чи доречно сказати, що він був «повний життя». Такі банальні слова, правда ж? Але, скажімо так, Джо був життєвою силою, розумієте? Він видавався таким сильним, таким могутнім, наче вогонь, який буяє поза твоїм контролем, що його ніколи не приборкаєш. Було в ньому щось… Знаю, це смішно, але щось майже безсмертне…

Майя посунулась у кріслі.

— Крістофере?

Він дивився у вікно.

— Ви ж були на яхті тієї ночі, коли Ендрю впав за борт.

Він не поворухнувся.

— Що насправді сталося з його братом Ендрю?

Крістофер ковтнув слину. Сльоза викотилася з його ока й прослизнула вниз по щоці.

— Крістофере?

— Я не бачив цього, Майє. Я був на нижній палубі.

У його голосі вчувався холод.

— Але вам щось відомо.

Ще одна сльоза.

— Прошу, скажіть мені, — сказала Майя. — Ендрю справді впав?

Голос Свейна був схожим на камінь, який летить у колодязь:

— Не знаю. Але я так не думаю.

— То що з ним сталося?

— Гадаю… — промовив Крістофер Свейн, потім глибоко вдихнув, зібрався з силами й почав знову: — Гадаю, Джо зіштовхнув його з човна.

Розділ 30

Свейн сидів, міцно вхопившись за ручки крісла.

— Усе почалося, коли в Академії Франкліна Біддла з’явився Тео Мора. Чи, може, саме тоді я почав це помічати.

Вони зсунули крісла ближче, сиділи майже торкаючись один одного колінами, певним чином відчуваючи потребу фізичної близькості в цій кімнаті, у якій ставало дедалі холодніше.

— Ви, мабуть, подумаєте, що справа в старому кліше, про те, як багатії не хочуть, аби біднота паплюжила їхні елітні заклади. Це так просто уявити, так? Ми, багаті дітки, нападаємо на Тео, знущаємося з нього. Але насправді все було не так.

— А як? — спитала Майя.

— Тео був веселим і товариським. Він не відсторонювався й не підлабузнювався, не зробив цієї помилки. Він просто вписався. Ми всі його любили. Він не здавався нам якимось не таким. Знаю, люди хочуть уявляти багатіїв одними, а бідняків зовсім іншими, але коли ви діти — такими ми й були, чи це я вважав нас такими, просто дітьми, — то ви просто хочете розважатися разом і бути своїми.

Він витер очі.

— Не завадило й те, що Тео був чудовим футболістом. Не просто хорошим — чудовим. Я був у захваті. У нас був шанс того року виграти все. Не лише чемпіонат штату серед приватних шкіл, який ми, власне, й виграли, але весь турнір, у тому числі великі громадські й парафіяльні школи. Тео грав настільки добре. Міг забити з будь-якого місця. Можливо, у цьому й була проблема.

— Як це?

— Мені він не загрожував, я грав на середині поля. Для свого сусіда й кращого друга, Ендрю, загрозою він теж не був — той стояв на воротах.

Свейн спинився й подивився на Майю.

— Але Джо теж був форвардом, — сказала вона.

Свейн кивнув.

— Я не кажу, що він ставився до Тео відверто вороже, але… Я знав Джо з першого класу. Ми виросли разом. Завжди разом були капітанами команди. Коли стільки часу проводиш із людиною, інколи бачиш, як із неї злітає маска. Бачиш гнів, який проситься назовні. Спалахи люті. Коли ми були у восьмому класі, Джо бейсбольною биткою відправив одного малого до лікарні. Я вже й не згадаю, що там сталося, пам’ятаю тільки, як ми втрьох відтягуємо його від бідолахи. Він розбив йому голову. Рік потому дівчина, яка подобалася Джо, Меріен Барфорд, збиралася на танці з Томом Мендібуру. За два дні до того в лабораторії спалахнула пожежа, Том ледве вибрався живим.

Майя ковтнула жовч.

— І ніхто на нього не скаржився?

— Ви не знали батька Джо, так?

— Не знала.

— Він був страшною людиною. Подейкували, що мав справи з небезпечними людьми. Вони розбиралися з усім. Скажімо так, неприємні друзі родини могли заїхати до вас і вимагати вашого мовчання. До того ж Джо на цьому знався. Він не залишав слідів. Ми вже говорили про його шарм. Він так щиро вдавав розкаяння. Він вибачався. Задобрював. Він був багатим і могутнім, а ці моменти, свою темну сторону, він умів стримувати, якщо була потреба. І знову ж, нагадаю — я все життя його знав. Та навіть мені пощастило бачити все це лише кілька разів. Але коли бачив…

На його очі знову навернулися сльози.

— Ви, мабуть, питаєте себе, що я роблю в подібному місці.

Майя не питала, зрозуміла, що він мав якусь залежність і шукав тут допомоги. Що ж іще могло бути? Вона хотіла, щоб він розповідав далі, але якщо він потребував цього відступу, то зупиняти його було б помилкою.

— Я тут, — сказав Свейн, — через Джо.

Майя ледь утрималася, щоб не скривитися.

— Знаю-знаю, я мушу брати на себе відповідальність за своє життя, так завжди говорять. Так, я змінюю одну залежність на іншу. Я бував тут через випивку, через таблетки, через кокс… Через усе, що спадає на думку. Але я не завжди був таким. У школі мене дражнили, бо я завжди обмежувався одним пивом. Мені не подобався смак. Якось у випускному класі спробував косяк. Мене від нього нудило.

— Крістофере?

— Так.

— Що сталося з Тео?

— Це мав бути розіграш. Так нам Джо сказав. Не знаю, повірив я йому чи ні, але… Я був слабким. Бачите, я і зараз слабкий. Джо був лідером, я йшов за ним. Ендрю теж. І справді, що могло піти не так? Це ж просто жарт, у школах, таких як Франклін Біддл, таке постійно трапляється. Тож тієї ночі ми напали на Тео. Розумієте, про що я? Ми прийшли до нього в кімнату, ми з Джо, Ендрю вже був там. Наскочили на нього й понесли вниз.

Тепер він дивився убік, так, ніби вдивлявся кудись далеко, і на його обличчі з’явилася дивна посмішка.

— Знаєте що?

— Що?

— Тео нам підіграв. Він усе зрозумів, з нього жартували. Це було природно. Він був аж настільки крутим. Пам’ятаю, він усміхався, наче все гаразд. Ми спустилися вниз, до кімнати, кинули його на стілець. Джо почав його прив’язувати. Ми допомагали. Усі реготали, Тео прикинувся, ніби кличе на допомогу. Пам’ятаю, один із вузлів я зав’язав слабко. Джо затягнув його. Тоді, коли Тео був уже прив’язаний, Джо дістав лійку. Розумієте, про що я, кухонну. Сунув її Тео до рота, і я пам’ятаю, як тоді змінилися його очі. Ніби, не знаю, він почав розуміти. Там було ще двоє хлопців, Ларрі Райя та Ніл Корнфельд. Ми всі реготали, Ендрю почав лити до лійки пиво. Хлопці хором гукали: «Пий, пий». А решта — наче уві сні. Жахливому сні. Я досі не можу повірити, що це справді сталося, але в якийсь момент Джо замінив пиво спиртом. Пам’ятаю, як Ендрю казав: «Чекай, Джо, припини…»

Його голос затих.

— Що сталося? — спитала Майя, хоча все було вже зрозуміло.

— Раптом Тео почало трусити, ніби в нього стався напад.

Крістофер Свейн заплакав. Майї хотілося покласти руку йому на плече. І водночас ударити його в обличчя. Натомість вона просто сиділа й чекала.

— Я до учорашнього дня нікому про це не розповідав. Але, отримавши імейл від вас… тепер мій лікар дещо з цього знає. Саме тому вона вирішила, що мені піде на користь розмова з вами. Але тієї ночі, саме тоді я зійшов з рейок. Мені було так страшно. Я розумів: проговорюся — і Джо мене вб’є. Не лише тоді. Тепер. Навіть тепер. Я досі почуваюся…

Майя намагалася розговорити його далі.

— То що, ви кинули тіло в підвал?

— Джо кинув.

— Але ви були там, так?

Свейн кивнув.

— Сумніваюся, що Джо один його тягнув, правда ж?

Він похитав головою.

— Хто допомагав Джо?

— Ендрю, — Свейн підняв на неї очі. — Джо змусив Ендрю йому допомагати.

— Тому Ендрю зламався?

— Я не знаю. Може, він і без того зламався б. Ендрю, я… Після цього ми змінилися.

Хав’єр Мора мав рацію. То було не горе. То була провина.

— Що сталося тоді?

— Що я міг зробити?

Він міг зробити чимало, але Майя тут не для того, аби карати чи відпускати гріхи. Вона потребувала інформації. От і все.

— Я мав зберігати таємницю, правда ж? Тож я придушив це в собі. Спробував жити, як раніше, але нічого не виходило. Мої оцінки погіршилися. Я не міг зосередитися. Тоді я й почав пити. Так, знаю, схоже на виправдання…

— Крістофере?

— Що?

— Ви всі опинилися на тій яхті через шість тижнів.

Він заплющив очі.

— Що сталося?

— А ви як думаєте, Майє? Давайте, ви тепер усе знаєте. Розкажіть мені. Складіть усе докупи.

Майя нахилилася вперед.

— Тож ви всі на яхті, прямуєте на Бермуди. Усі починаєте пити. Особливо, напевно, ви. Це вперше ви всі зібралися разом, відколи Тео помер. Ендрю теж там. Він проходив терапію, але вона йому не допомогла. Провина вбиває його. Тож він вирішує. Не знаю, як точно все це сталося, Крістофере, може ви мені скажете. Ендрю вам погрожував?

— Не погрожував, — сказав Крістофер. — Не зовсім. Він просто… Просто поскаржився нам. Він не міг спати. Не міг їсти. Боже, він виглядав жахливо. Він просто сказав, що ми мусимо здатися, бо невідомо, скільки ще він протримає це в собі. Я настільки впився, що заледве розумів, що він узагалі говорить.

— А тоді?

— А тоді Ендрю пішов на горішню палубу. Подалі від нас. Через кілька хвилин Джо пішов слідом за ним, — Свейн знизав плечима. — Кінець.

— Ви ніколи нікому про це не розповідали?

— Ніколи.

— Інші двоє, Лappi Райя та Ніл Корнфельд…

— Ніл збирався вступити до Єля. А потім передумав і поїхав до Стенфорда. Ларрі, здається, продовжив навчання за кордоном. Може, у Парижі. Ми довчились останній рік, наче в тумані, і більше ніколи не бачилися.

— І ви стільки років зберігали цю таємницю.

Свейн кивнув.

— А тепер чому? — спитала Майя. — Чому ви вирішили тепер розповісти правду?

— Ви знаєте чому.

— Ні, я не впевнена, що знаю.

— Бо Джо мертвий, — сказав він. — Бо я нарешті почуваюсь у безпеці.

Розділ 31

Слова Крістофера Свейна відлунювали всередині неї, поки вона йшла до стоянки для гостей.

«Бо Джо мертвий…»

Зрештою, усе знову зводиться до прихованої камери, чи не так?

Час для аналітики. Є три варіанти, якими можна пояснити побачене на тій камері.

Перший, найбільш імовірний, полягає в тому, що хтось її підставив, скориставшись програмою типу фотошопу. Такі технології існують. Вона бачила коротке відео, його досить легко підробити.

Другий, близький до найбільш імовірного — Майя уявила Джо, або ж це була галюцинація, тобто її власний розум погрався з нею, створивши образ живого чоловіка. Ейлін Фінн любила надсилати їй відео з оптичними ілюзіями, де тобі здається, що ти щось бачиш, а тоді камера трохи відсувається і ти усвідомлюєш, що очі заздалегідь склали собі певне уявлення. Додати сюди ПТСР Майї, її ліки, убивство сестри, почуття провини, ту ніч у Центральному парку, усе інше… як можна нехтувати цією ймовірністю?

Третій, найменш можливий варіант — Джо все-таки якось вижив.

Якщо відповідь полягає у варіанті два, що причина тільки в її голові, з цим мало що можна зробити. Усе одно доведеться пройти через це, бо правда, якщо і не звільнить тебе, усе ж допоможе певним чином виправити світ. Але якщо правильна відповідь один (фотошоп) чи три (Джо живий), то це, безсумнівно, значить лише одне: хтось із неї серйозно знущається.

І, якщо це один або три, це точно означає, що Ізабелла збрехала. Вона бачила Джо на тому відео. Єдина причина, чому Ізабелла вдала, що не бачить його, забризкала Майю перцевим спреєм, схопила SD-картку й утекла, була доволі простою: вона в це вплутана.

Майя сіла в авто, увімкнула двигун та плейлист. «Imagine Dragons» сказали їй не підходити надто близько, усередині темно, там ховаються демони.

Вони і половини правди не знали.

Вона увімкнула додаток для GPS-трекера, причепленого до авто Гектора. По-перше, якщо Ізабелла і має до цього стосунок, вона не діятиме самостійно. Її мати, Роза, яка тієї ночі була на яхті, теж причетна. І брат Гектор. По-друге (щось вона сьогодні мислила математично), звісно ж, існує ймовірність, що Ізабелла справді поїхала кудись далеко, та Майя сумнівалася. Вона десь поряд. Питання лише в тому, де її шукати.

Вона дістала пістолет зі скриньки, перевірила додаток і побачила, що пікап Гектора зараз стоїть біля житла слуг у Фернвуді. Майя ввійшла в історію, продивилася всі місця, де пікап бував за останні дні. Єдиним місцем, не пов’язаним з роботою ландшафтника, був багатоквартирний будинок у Патерсоні, Нью Джерсі. Звісно ж, там могли мешкати його друзі або дівчина. Але щось тут не так.

То що тепер?

Навіть якщо Ізабелла ховалася там, вона ж не могла просто поїхати туди й почати гамселити у двері. Потрібно діяти активніше, зараз усе зводилося до цього. Вона мала більшість відповідей. Тепер потрібно дізнатися решту й покласти всьому край, раз і назавжди.

Задзвонив мобільний. Вона побачила, що це був Шейн.

— Алло?

— Що ти накоїла?

Від його голосу в Майї кров захолола.

— Це ти про що?

— Детектив Кірс.

— А що з ним?

— Він знає.

Майя нічого не сказала. Стіни навколо неї зсунулися.

— Він знає, що я перевіряв для тебе ту кулю.

— Шейне…

— Клер та Джо вбили з однієї зброї, Майє. Як таке до біса могло статися?

— Шейне, послухай мене. Ти маєш мені довіритися, гаразд?

— Ти все повторюєш «довірся мені», наче це якась мантра.

— Не варто було цього казати.

«Усе марно, — подумала вона. — Зараз йому ніяк усього не пояснити».

— Мені треба бігти.

— Майє?

Вона поклала слухавку й заплющила очі.

«Відпусти це», — сказала собі й рушила далі тихою дорогою, відволікшись на дзвінок Шейна, на розповідь Крістофера Свейна, на всі ті емоції й думки, що вирували в її голові.

Може, це пояснює те, що сталося далі.

Їй назустріч їхав фургон. Дорога на три смуги була вузькою, тож вона повільно перемістилася на одну смугу праворуч, щоб авто змогло її об’їхати. Але коли фургон наблизився, то різко рвонув ліворуч, просто перед нею.

Майя вдарила по гальмах, щоб не зіткнутися з ним. Тіло кинуло вперед на пасках безпеки, а зона інстинктів виснувала: її атакують.

Фургон відрізав їй можливість руху, тож вона потягнулася до коробки передач, аби дати задній хід, коли почула, як у вікно постукали. Повернула голову й побачила пістолет, направлений їй у голову. Боковим зором помітила, що біля вікна з боку пасажирського сидіння стоїть іще хтось.

— Усе гаразд, — крізь скло голос чоловіка ледве чувся. — Ми не завдамо вам шкоди.

Як він зміг так швидко дістатися її авта? Він не вибрався з фургона, не вистачило б часу. Значить, усе ретельно сплановано. Хтось зрозумів, що вона поїде в «Солмані». Дорога була тихою, машин мало. Тож ці двоє, мабуть, ховалися за деревами. Фургон зупинив її, і вони з’явилися.

Майя сиділа непорушно й обдумувала варіанти.

— Будь ласка, виходьте з машини й ходімо з нами.

Варіант Перший: дотягнутись до коробки передач і дати задній хід.

Варіант Другий: дістати пістолет із кобури.

Проблема з обома варіантами була проста. Чоловік цілився їй у голову. Можливо, його товариш з іншого боку — теж. Вона не Вайатт Ерп, і це не «Кораль O.K.».[49] Якщо він захоче її застрелити, у неї не буде шансів вчасно дотягнутися ні до коробки передач, ні до пістолета.

Тоді лишається Варіант Третій: вийти з автомобіля…

Саме тоді чоловік зі зброєю сказав:

— Давайте, Джо чекає.

Бокові двері фургона почали від’їжджати убік. Сидячи в машині, тримаючи руки на кермі, Майя відчувала, як серце б’ється об її ребра. Двері фургона зупинилися на півдорозі. Майя скосила туди очі, але всередині нічого не було видно. Вона повернулася до чоловіка з пістолетом.

— Джо?.. — спитала вона.

— Так, — мовив чоловік, і його голос раптово пом’якшав. — Ходімо. Ви ж хочете його побачити?

Майя вперше подивилася йому в обличчя. Тоді глянула на іншого. У нього в руках пістолета не було.

«Варіант Третій…»

Майя заплакала.

— Місіс Буркетт?

Крізь сльози вона промовила:

— Джо?

— Так, — чоловік говорив дедалі наполегливіше. — Відчиніть двері, місіс Буркетт.

Досі плачучи, Майя намацала кнопку. Натиснула на неї й потягнула за ручку дверей. Чоловік відступив, щоб вона змогла вийти. Він досі цілився в неї. Майя майже випала з автомобіля. Стрілець цілився їй у руку, але Майя в сльозах похитала головою й промовила:

— Нема потреби.

Він випрямився й рушив до фургона. Стрілець відпустив її. І це сказало Майї все.

Двері фургона прочинилися трохи більше.

«Четверо чоловіків», — підрахувала Майя. Водій, той, хто відчиняв двері, тип на пасажирському сидінні, стрілець.

У міру наближення до фургона нею закерували її навички, усі ті години, проведені на симуляторі та стрільбищі. Вона відчувала дивний спокій, момент практично дзену, відчуття, яке виникає в оці буревію. Зараз повинно щось статися, і, у будь-якому разі, вийде вона з цього живою чи мертвою, жінка збиралася діяти активно. Вона не контролювала свою власну долю — це безглузда думка. Але якщо ти тренований і готовий, то можеш діяти зі своєрідною заспокійливою впевненістю.

Затинаючись, Майя трохи повернула голову, зовсім трошки, бо побачене зараз вирішуватиме все. Стрілець не схопив її, коли вона вибралася з автомобіля. Саме тому вона і вдала ридання й напівістерику. Щоб побачити, як він відреагує. Він повівся, відпустив її.

Він її не обшукав.

«Це означає три речі…»

Вона подивилася собі за спину. Чоловік і справді опустив зброю вбік. Розслабився. Вирішив, що вона більше не загрожує йому.

«Один — ніхто не попередив його, що вона буде озброєна…»

Майя планувала все це з тієї миті, коли почала плакати. Сльози мали діяти як зброя — змусити викрадачів розслабитися; недооцінити її; дати їй час розпланувати свої дії перед тим, як вибратися з авто.

«Два — Джо знав би, що вона буде озброєна…»

Коли вона зірвалася на біг, її рука вже була біля стегна. Ось цікавий факт, невідомий більшості людей: стріляти з пістолета точно — складно. Стріляти в рухому ціль — дуже складно. У сімдесяти шести відсотках випадків треновані поліцейські не влучають, стріляючи з відстані від трьох до дев’яти футів.[50] Для цивільних ця цифра становить понад дев’яноста відсотків.

Так що завжди рухайся.

Майя подивилася на задню частину фургона. Тоді, не збившись з кроку, без попереджень, без вагань упала на землю, перекотилася, одночасно дістаючи з кобури «Glock», і підвелася, уже цілячись просто в чоловіка зі зброєю. Він помітив рух, почав діяти, але було вже пізно.

Майя цілилась у центр його грудей.

У реальному житті ти ніколи не стріляєш, аби когось поранити. Ти цілишся в центр грудей, найбільшу мішень, найкращий шанс улучити хоч кудись, якщо ціль почне рухатися, поки ви стрілятимете.

Так Майя і зробила.

Чоловік упав.

«Три — висновок: вони не від Джо».

Кілька речей відбулось одночасно.

Майя і далі котилася, рухалася, щоб не стати нерухомою мішенню. Розвернулася туди, де стояв другий чоловік, той, що біля пасажирського сидіння її авто. Звела пістолет, готова стріляти, але він зігнувся за машиною.

«Рухайся, Майє…»

Двері фургона зачинилися. Заревів двигун. Майя тепер ховалася за ним, як за щитом, на той випадок, якщо той, інший, почне стріляти. Не можна там лишатися. Фургон скоро зрушить, можливо, заднім ходом, намагаючись розчавити її.

Майя інстинктивно вирішила.

Тікати.

Стрільця вона зняла. Чоловік у вантажівці панікував. Останній сховався від неї.

Коли сумніваєшся, роби найпростіше.

Майя побігла до дерев, під прикриттям фургона. Той зрушив із місця, заднім ходом, мало не збивши її. Майя лишалася біля машини, а тоді, повністю прикрита від чоловіка, який спочатку стояв біля її пасажирського сидіння, розвернулась і подолала останні кілька футів до заростів.

«Не зупиняйся…»

Дерева росли надто густо, щоб озиратися біжучи, але якось вона забігла за дерево й ризикнула швидко глянути назад. Чоловік, який ховався за її авто, не побіг за нею. Він рвонув до фургона й застрибнув усередину, коли машина вже рухалась. Авто розвернулося за три прийоми, здираючи асфальт, і помчало назад.

Підстреленого чоловіка вони лишили край дороги.

Уся сцена, від моменту, коли Майя перекотилася, до цього зайняла, імовірно, менше десяти секунд.

А тепер що?

Рішення прийшло негайно. Насправді, вона не мала вибору. Якщо викличе поліцію й чекатиме на них, її точно заарештують. Вона була в парку, коли застрелили Джо, знайшла Тома Дуґласса, тоді балістична експертиза, а зараз ще одна людина застрелена з її зброї — таке швидко не поясниш.

Вона поспішила назад на дорогу. Стрілець лежав на спині, розкинувши ноги.

Він міг прикидатися, але в цьому Майя засумнівалась. Однак усе одно тримала пістолет напоготові.

Потреби в цьому не було. Він помер.

Вона вбила людину.

Нема часу про це розмірковувати. Будь-якої миті може з’явитись якесь авто. Майя швидко передивилася його кишені, схопила гаманець. Нема зараз часу шукати документи. Завагалася, чи не взяти його телефон (своїм вона більше користуватися не зможе), однак це здалося надто ризикованим з очевидних на те причин. Зрештою подумала, чи не взяти його пістолет, який він досі стискав у руці, але, направду, якщо все піде ще гірше, то це залишиться єдиним доказом її самозахисту.

До того ж у неї досі був її «Glock».

Майя подумки вже все прорахувала. Тіло стрільця лежало край дороги. Підштовхнути його на два-три фути, щоб далі воно вже саме скотилося на узбіччя, буде не важко.

Саме це вона і зробила, швидко переконавшись, що машин на дорозі нема.

Стрілець котився легше, ніж вона думала, чи це адреналін додав їй сил. Він звалився вниз, м’яке тіло вдарилось об дерево.

Його не видно принаймні тимчасово.

Звісно ж, тіло знайдуть. Можливо, за годину. Можливо, за день. Але поки що в Майї є час.

Вона поспішила назад до автомобіля, сіла на місце водія. Її телефон розривався. Це дзвонив Шейн. Мабуть, Кірс почав розпитувати, що ж до біса відбувається. Здалеку до неї наближалось авто. Майя зберігала спокій. Завела двигун і м’яко натиснула на акселератор. Вона лише звичайна відвідувачка реабілітаційного центру «Солмані». Якщо поблизу є камери спостереження, вони покажуть вантажівку, яка набирає швидкість, а за хвилину чи дві — BMW, який їде з нормальною швидкістю і має повне право тут бути.

«Дихай глибоко. Вдих, видих. Напруження, розслаблення…»

За п’ять хвилин вона знову їхала по шосе.

Майя від’їхала подалі від мертвого тіла.

Вимкнула телефон, тоді, не впевнена в тому, чи можна його відстежити так, розбила його об кермо. Через тридцять миль[51] зупинилася на парковці CVS і глянула в гаманець стрільця. Посвідчення особистості не знайшла, але було чотириста доларів готівкою. Ідеально. У Майї мало грошей, а користуватися банкоматом вона не хотіла.

На готівку купила три одноразових телефони й бейсболку. Подивилася на своє відображення в туалеті крамниці. Катастрофа. Вона, як могла, умилася, зібрала волосся у хвіст, наділа бейсболку й вийшла, виглядаючи значно презентабельніше.

Куди могли поїхати викрадачі?

Певно, вони їй уже не загрожували. Була ймовірність того, що вони поїдуть до неї додому й чекатимуть там, але це видавалося надто ризикованим. Фургон, напевно, крадений або орендований, можливо, з фальшивими номерами, тож вони, мабуть, закінчили на цьому.

Усе одно їхати додому вона наміру не мала.

Подзвонила Едді. Він відповів після другого дзвінка. Майя сказала йому, де зустрітися з нею. Він відповів, що вже їде, і милосердно не ставив більше запитань. Це і так було ризиковано, однак так ризик мінімальний. Усе одно, наблизившись до садочку «Зростання», вона ретельно оглянула територію. Цікаво те, що садочок обладнаний майже як військова база. До нього важко наблизитися непоміченим, там кілька етапів доступу. Звісно, хтось міг би прострелити собі дорогу сюди, але справді, зважаючи на автоматичні двері на вході й у кожній кімнаті, можна досить швидко зв’язатися з поліцією (відділок знаходився за квартал звідси).

Майя ще раз об’їхала садочок. Нічого підозрілого.

Побачивши, як машина Едді підкотилася до стоянки, вона заїхала за ним. «Glock» повернувся до кобури. Едді припаркувався, Майя стала поряд і вийшла з автомобіля. Сіла на пасажирське сидіння до нього.

— Що відбувається, Майє?

— Мені треба записати тебе, щоб ти зміг забирати Лілі.

— А дивний номер, з якого ти дзвонила?

— Краще закінчимо з цим, гаразд?

Едді подивився на неї.

— Ти знаєш, хто вбив Клер та Джо?

— Так.

Він зачекав. Тоді сказав:

— Але ти мені не скажеш.

— Ні, не зараз.

— Бо?..

— Бо не маю часу. Бо Клер хотіла тебе захистити.

— Може, я не хочу цього захисту?

— Це не так працює.

— Авжеж не так. Може, мені саме час тобі допомогти.

— Зараз, — сказала вона, — ти мені допоможеш, якщо підеш туди зі мною.

Вона взялася за ручку й відчинила двері. Едді тяжко зітхнув і зробив те ж саме. Коли він повернувся до неї спиною й виходив з машини, Майя швидко засунула конверт у його сумку для лептопа. Тоді теж вийшла.

Міс Кітті впустила їх і допомогла заповнити папери. Поки Едді фотографували для пропуску, Майя зазирнула в сонячно-жовту кімнату й побачила доньку. Спостерігаючи за Лілі, вона відчула, як на серці раптом стало легко. Лілі була вбрана в робочий халат, одну зі старих Майїних сорочок, руки вимащені фарбами. На личку дівчинки сяяла широка посмішка. Майя відчула, наче в її грудях опинилася рука й міцно стиснулась.

Міс Кітті підійшла до неї ззаду.

— Хочете зайти всередину й привітатися?

Майя похитала головою.

— Ми закінчили?

— Так. Ваш зять тепер може забирати її будь-коли.

— І мені не треба дзвонити й попереджати?

— Ви ж так і хотіли?

— Так.

— Саме це ми і зробили.

Майя кивнула, не зводячи очей з Лілі. Ще раз подивилася на неї й відвернулася до міс Кітті.

— Дякую вам.

— З вами все гаразд?

— Усе добре, — Майя подивилася повз неї на Едді. — Нам час іти.

Коли вони вийшли на стоянку, Майя попросила в Едді телефон. Він передав їй його без жодних зауважень. Майя підключилася до GPS-трекера через веб-сайт.

Пікап Гектора стояв там, у Патерсоні.

Добре. Треба зберігати активність. Вона завагалася, чи не попросити в Едді його телефон, але хтось зрештою міг це прорахувати й вистежити. Тож вона повернула апарат.

— Дякую.

— Ти не скажеш мені, що відбувається?

Коли вони дійшли до своїх автомобілів, Майя попросила:

— Зачекай хвилинку.

Відчинила багажне відділення, знайшла скриньку з інструментами, дістала викрутку.

— Що ти робиш? — спитав Едді.

— Змінюю наші номери.

Вона не думала, що Кірс уже видав на неї орієнтування, але пересторога не завадить.

Майя почала з переднього бампера. Едді дістав десять центів і скористався ними як викруткою із задніми. За дві хвилини вони закінчили.

Вона повернулася до свого авто. Едді стояв і дивився на неї.

Майя на мить спинилася. Вона стільки всього хотіла йому розповісти: про Клер, про Джо, про все. Розкрила рот, але ж вона як ніхто знала, що з цього не вийде нічого доброго. Не сьогодні. Не тепер.

— Я люблю тебе, Едді.

Він прикрив очі рукою від сонця, що заходило.

— Я теж люблю тебе, Майє.

Вона сіла в автомобіль і рушила до Патерсона.

Розділ 32

«Dodge Ram» Гектора вона знайшла біля висотного будинку на Фултон-стрит у Патерсоні.

Майя припаркувалася на вулиці й зайшла у двір. Посмикала двері пікапа, сподіваючись, що одна з них може бути відчинена. Не пощастило. Подумала, що робити далі. Вона ніяк не могла дізнатися, де саме Гектор у будинку. Не знала і того, чи він з Ізабеллою. Тепер уже пізно за це хвилюватися. Її мета була проста.

Вона змусить Гектора сказати їй, де Ізабелла.

Тож Майя повернулася до автомобіля й чекала. Дивилася на вхід у будівлю, періодично переводячи очі на пікап Гектора на той випадок, якщо він підійде до нього з іншого боку. Минуло півгодини. Хотілося б їй зараз мати доступ до Інтернету — вона хотіла подивитися, чи почав Корі, як вона розраховувала, публікувати деталі про «ЕАС Pharmaceuticals», однак свій мобільний вона розтрощила, а одноразові мали тільки функції дзвінка та повідомлення. Майя готова була закластись, що вже почав. Це б пояснило спробу викрадення.

Корі опублікував частину історії, і тепер дехто, мабуть із Буркеттів, намагався підібрати кінці.

У дверях з’явився Гектор.

Майя вже дістала пістолет із кобури. Гектор підняв брелок, натиснув на кнопку. Пікап блимнув фарами, двері розблокувалися. Виглядав чоловік стурбовано, хоча він і не часто мав розслаблений чи радісний вигляд.

План Майї простий. Піти за Гектором до його авто, підкрастися до нього. Ткнути пістолетом у його обличчя. Змусити відвезти себе до Ізабелли.

Не надто витончений план, але часу на деталі не було.

Але коли вона рушила до нього з заднього боку пікапа, вона зрозуміла, що це необов’язково.

Із дверей вийшла Ізабелла.

В яблучко.

Майя присіла за автомобілем. І що тепер? Зачекати, щоб Гектор поїхав, а тоді зробити свій хід? Якщо вона погрожуватиме Ізабеллі, поки Гектор тут, як він відреагує? Можна припустити, що це йому не сподобається. Він мав мобільний. Чоловік міг покликати на допомогу, чи закричати, чи… просто все зіпсувати.

Ні, Майї доведеться зачекати, доки він не піде.

Гектор сів до пікапа. Майя навприсядки перебігла ближче. Пістолет вона тримала подалі від очей. Сподівалася, що ніхто не побачить, як вона ховається там, але, якщо і побачать, це тільки викличе підозри, а не підтвердить їх. Вона сумнівалася, що хтось викличе поліцію, але втратити шанс вона не могла.

Ізабелла повернула ліворуч.

Стоп, чекай.

Майя подумала, що Ізабелла вийшла попрощатися з братом чи перемовитися з ним словом крізь вікно. Але все було не так.

Ізабелла сідала до пікапа, на пасажирське сидіння.

У Майї було два варіанти. Вона могла повернутися до свого авто й поїхати за ними. Вона б серйозно подумала про можливість переслідування пікапа, але боялася, що загубить їх, а відстежити пікап без телефона вона не могла.

Або ж…

Годі.

Вона поспішила до автомобіля, відчинила задні двері, прослизнула всередину, приклала пістолет до голови Гектора.

— Руки на кермо, — тоді махнула дулом у бік Ізабелли, повернула його до черепа Гектора й додала: — Ти теж, Ізабелло. Руки на приладовий щиток.

Обоє шоковано дивилися на неї.

— Негайно.

Вони повільно поклали руки за її наказом. Пам’ятаючи, як вона недооцінила Ізабеллу, коли вони востаннє стикались, Майя нахилилася вперед і схопила її сумочку. Зазирнула всередину.

Так, там був перцевий спрей разом із мобільним телефоном.

Мобільний Гектора був у підставці для чашки. Майя взяла його й вкинула до Ізабеллиної сумочки. Цікаво, що в Гектора з собою. Не відводячи від нього зброї, вона швиденько обмацала його в найімовірніших місцях схову. Нічого. Вона взяла ключі від пікапа й поклала в ту ж сумочку, кинула її на підлогу перед собою, а тоді побачила дещо, що змусило її зібратися.

Її увагу привернув колір…

— Чого ви хочете? — запитала Ізабелла.

На підлозі за сидінням водія лежала купа одягу.

— Не можна так просто наставити пістолет…

— Замовкни, — сказала Майя. — Якщо видаватимеш якісь звуки, крім дихання, я прострелю Гекторові голову.

Зверху на купі лежала сіра толстовка. Вона відкинула її ногою, і тоді так чітко, що Майя від люті мало не натиснула на спусковий гачок, на світ з’явилася надто знайома сорочка лісового зеленого кольору.

— Говори, — сказала Майя.

Ізабелла витріщилася на неї.

— Маєш останню можливість.

— Мені нема чого сказати.

Натомість почала говорити Майя:

— Гектор приблизно такої ж будови та зросту, як Джо. Припускаю, він і зіграв Джо у вашому відео? Ти впустила його до будинку. Він розіграв сцену. Лілі знає Гектора й радо піде до нього. Тоді ви взяли обличчя Джо з… — та усмішка, яку вона бачила на відео. — Господи, це з нашого весільного відео?

— Нам нема чого вам сказати, — промовила Ізабелла. — Ви нас не вб’єте.

Годі. Майя перехопила пістолет зручніше й різко опустила металевою задньою частиною на ніс Гектора. Він голосно хруснув. Гектор завив. Крізь його пальці просочилася кров.

— Може, я вас і не вб’ю, — сказала Майя. — Але перша куля піде йому в плече. Тоді в лікоть. Тоді в коліно. Тож говори.

Ізабелла завагалася.

Майя знову перехопила пістолет і вдарила Гектора, тепер у вухо. Він застогнав і повалився набік. Ізабелла інстинктивно відсахнулася від щитка, прагнучи підхопити брата. Майя дала їй ляпаса пістолетом, дозуючи силу так, щоб їй було боляче, але без серйозних пошкоджень.

Тепер у Ізабелли теж пішла кров.

Майя не зрушила з місця.

— Ми зробили це, бо ви вбили Джо!

Майя зберігала кам’яний вираз обличчя.

— Хто вам сказав?

— А яка різниця?

— Ти думаєш, що я вбила свого ж чоловіка, — сказала Майя, киваючи на пістолет у руці. — То чому б мені не застрелити твого брата, як гадаєш?

— То була наша мати, — заговорив Гектор. — Вона сказала, що ви вбили Джо. Що ми маємо допомогти довести це.

— Як допомогти?

Гектор сів.

— Ви його не вбивали?

— Як допомогти, Гекторе?

— Як ви й сказали, я вбрався в одяг Джо. Ми записали це на приховану камеру. Я взяв SD-картку, відвіз до Фернвуда. Родина найняла спеціаліста з комп’ютерної графіки та фотошопу. Через годину я повернувся до вашого будинку з карткою, Ізабелла поставила її назад.

— Чекай, — сказала Майя. — Звідки ви знали, що я встановила камеру?

Ізабелла пирхнула.

— Раптом після похорону у вас з’являється нова цифрова фоторамка, уже повна фотографій вашої родини? Я вас прошу. Ви — єдина відома мені мати, яка не тримає всюди фотографій дочки. Ви навіть її малюнки ніде не вішаєте. То коли я побачила цю рамку… Ви, мабуть, вважаєте мене дурепою?

Майя згадала, якою хорошою, уважною Ізабелла була на відео, завжди посміхалася.

— То ти що — розповіла про неї матері?

Ізабелла не відповіла.

— Я припускаю, це була її ідея — бризнути мені в очі перцевим спреєм.

— Я не знала, як ви відреагуєте, коли побачите відео. Я просто мала забрати у вас картку. Щоб ви не могли показати її іншим.

Вони хотіли ізолювати її.

— Якби ви показали її мені, — вела далі Ізабелла, — я мала поводитися так, наче я нічого не бачу.

— Чому?

— А ви як вважаєте?

Усе було очевидно.

— Я мала десь помилитися, засумніватись у своєму здоровому глузді…

Голос Майї поплив. Вона дивилася повз них, у лобове скло пікапа. Ізабелла та Гектор глянули на неї, тоді повернулися до того, що привернуло її увагу.

Там, просто перед пікапом Гектора, стояв Шейн.

* * *

— Тільки поворухніться, — сказала Майя Гектору й Ізабеллі, — і я вас застрелю.

Вона відчинила задні двері, вийшла й забрала з собою Ізабеллину сумочку.

Шейн просто стояв і чекав на неї. Очі в нього були червоні.

— Що ти робиш? — спитав він.

— Вони мене підставили, — сказала Майя.

— Що?

— Гектор одягнув речі Джо. Хтось прифотошопив його обличчя з іншого відео.

— Так Джо…

— Мертвий, так. Як ти знайшов мене, Шейне?

— GPS.

— У мене з собою нема телефону.

— Я поставив трекери на обидві твої машини, — сказав Шейн.

— Навіщо ти це зробив?

— Бо ти діяла нелогічно, — сказав він. — Навіть до тієї історії з камерою. Визнай це.

Майя промовчала.

— Так, це я зателефонував доктору Ву. Подумав, може, він умовить тебе повернутися до терапії. І так, я поставив трекери на твої автомобілі, на той випадок, якщо тобі знадобиться допомога. Тоді, коли Кірс зв’язався зі мною через ті балістичні тести, а ти не відповідала на дзвінки…

Вона подивилась на пікап. Жодного руху.

«Дихай глибоко…»

— Я мушу дещо тобі розповісти, Шейне.

— Про балістичну експертизу.

Майя похитала головою.

«Напруження, розслаблення…»

— Про той день в Аль Каїмі.

У Шейна був збентежений вигляд.

— А що з ним?

Майя розкрила рота, знову закрила.

— Майє?

— Ми тоді вже втратили людей. Хороших людей. Я не могла дозволити нам втратити ще більше.

Її очі почали заповнюватися сльозами.

— Знаю, — сказав Шейн. — Такою наша місія і була.

— А тоді я помітила той позашляховик. І от я слухаю, як наші хлопці благають про допомогу, і він на них несеться. Ми націлилися. Ми оголосили це. Але нам не дозволили вистрелити.

— Так, — сказав Шейн. — Вони хотіли, щоб ми переконалися, що це не цивільні.

Майя кивнула.

— Тож ми чекали, — сказав Шейн.

— Поки хлопці благали врятувати їм життя.

Кутик рота Шейна смикнувся.

— Це було важко слухати, знаю. Але ми вчинили правильно. Ми чекали. Ми йшли за протоколом. Не наша провина, що цивільні загинули. Коли ми отримали підтвердження…

Майя похитала головою.

— Ми ніколи не отримували попередження.

Шейн зупинився й подивився на неї.

— Я відключила твій сигнал.

— Що?… Що ти…

— Центр командування наказував чекати.

Він похитав головою.

— Що ти таке кажеш?

— Вони не дали добро. Вони вважали, що принаймні одна людина в тому позашляховику — цивільний, імовірно — неповнолітній. Вони передали, що в тому позашляховику ворог із вірогідністю п’ятдесят на п’ятдесят.

Дихання Шейна збилося.

— Але ж я чув…

— Ні, ти не чув, Шейне. Я тобі передала, пам’ятаєш?

Він стояв мовчки.

— Ти думав, що те аудіо нам зашкодить, бо ми святкували знищення цілі. Але Корі не це на мене мав. Він мав радіодзвінок, де мене попереджали, що в авто можуть бути цивільні.

— І ти все одно вистрелила, — сказав Шейн.

— Так.

— Чому?

— Бо мені було байдуже до цивільних, — сказала Майя. — Для мене були важливими наші хлопці.

— Господи, Майє.

— Я зробила вибір. Я не збиралася більше втрачати наших. Не в мою зміну. Не тоді, коли я могла цьому зарадити. І якщо тоді помруть цивільні, якщо це будуть супутні втрати — так тому і бути. Мені було байдуже. Ось вона, правда. Ти думаєш, у мене ці жахливі флешбеки тому, що я почуваюсь винною в смерті цивільних. Усе зовсім навпаки, Шейне. Вони переслідують мене, бо я не відчуваю провини. Ці смерті мене не переслідують. Те, що мене справді переслідує, Шейне, те, що живе в мені, — знання того, що, якби я знову опинилася там, я б зробила те саме.

Тепер у Шейна в очах бриніли сльози.

— Не треба бути мозкоправом, аби все зрозуміти. Я змушена щоночі переживати те, що сталося, але я ніколи не зможу змінити наслідки. Тому флешбеки ніколи не полишать мене, Шейне. Щоночі я знову на тому вертольоті. Щоночі я намагаюся знайти спосіб врятувати тих бійців.

— І щоночі ти знову вбиваєш тих цивільних, — сказав Шейн. — Господи…

Він підійшов до неї з розкритими обіймами, але вона відштовхнула його. З цим вона ніяк не могла впоратися. Швидко розвернулась і глянула за спину. Ізабелла з Гектором сиділи, як і сиділи.

Час рухатися далі.

— Шейне, що тобі сказав Кірс?

— Джо та Клер вбили з однієї зброї, — сказав Шейн. — Ти це вже знала, так? Кірс тобі сказав.

Майя кивнула.

— Але мені ти не розповіла, Майє.

Вона не відповіла.

— Ти розповіла мені все, крім результатів балістичної експертизи.

— Шейне…

— Я зрозумів, що ти сама працювала над тим, аби знайти вбивцю Клер. Копи виявилися нікчемними. Я зрозумів, що ти дещо знайшла.

Майя не зводила очей з пікапа. Не так для того, щоб стежити за Гектором й Ізабеллою, як для того, щоб не дивитися на Шейна.

— Ти дала мені ту кулю до того, як убили Джо, — сказав Шейн. — Ти попросила перевірити, чи вона з тієї ж зброї, з якої вбили Клер. Усе зійшлося. Ти не повідомила, де ти дістала її. Тепер я знаю, що з тієї ж зброї вбили ще й Джо. Як це може бути?

— Є лише одна відповідь, — сказала Майя.

Шейн похитав головою, але він уже зрозумів. Вона зустріла погляд Шейна й витримала його.

— Я вбила його, — сказала Майя. — Я вбила Джо.

Розділ 33

Майя вдягнула бейсболку й сиділа за кермом пікапа Гектора. Вона прямувала до головного будинку Фернвуда через задні ворота. Стемніло. Охоронці були на місці, але доволі розслаблені. Ніхто не дивувався, побачивши знайомий «Dodge Ram», і не намагався його зупинити.

Шейн притримував Гектора й Ізабеллу, щоб переконатися, що вони нікого в маєтку не попередять. Майя подзвонила в «Шкіру й мереживо» з одноразового телефона, попросила покликати Лулу.

— Я більше не зможу допомогти, — сказала Лулу.

— Я гадаю, зможете.

Повісивши слухавку, Майя припаркувалася збоку від головного будинку. Довкола було темно. Вона обережно пройшла назад, смикнула кухонні двері. Незамкнені. У будинку порожньо й тихо. Ніде не горіло світло. Майя підійшла до каміну й завмерла. Тоді сіла, сама, у головній вітальні й чекала. Минав час. Очі звикали до темряви.

Вона бачила минуле серією кадрів, але саме перший, відкритий сейф для зброї, змінив усе. Вона саме повернулася додому після тривалого перебування за кордоном, уперше після смерті Клер. Відвідала її могилу. Джо відвіз її туди. Він поводився дивно, але це її не надто стривожило. Хоча тоді вона почала розмірковувати про нього — про те, як мало часу вони насправді провели разом, про їхній пристрасний роман, її службу, його роботу, але це тоді нічого для неї не означало.

Чи припускала вона, що насправді погано знає цього чоловіка? Ні. Вона подумала про це тільки зараз, заднім числом.

Саме відкритий сейф для зброї все змінив.

Коли йшлося про зброю, Майя була дуже акуратною. Вона зберігала її в повній чистоті, тож, діставши свої «Smith&Wesson 686», дещо зрозуміла.

Одним із них, тим, котрий вона зберігала в потаємному відділенні, користувалися.

Коли вона повернулася, Джо знову завів розмову про свою ненависть до зброї, як йому нецікаво ходити з нею на стрільбище, як він хотів би, щоб вона не зберігала пістолети вдома.

Коротше кажучи, він забагато протестував.

Тепер, зважаючи на це, було дивно, чому чоловік, якого зовсім не цікавила зброя, хотів, аби його відбитки внесли в базу сейфа. «Про всяк випадок, — сказав тоді Джо, — усяке може статися».

Бувають моменти в житті, коли все змінюється. Це теж подібне на ті оптичні ілюзії. Ти бачиш одне, а тоді зовсім трохи посунешся — і все змінюється. Так вона почувалася тоді, тримаючи револьвер, який намагалася почистити людина, яка явно не знала, як це робити.

Це був удар нижче пояса. Найгірша можлива зрада. Вона спала з ворогом і почувалася дурепою, а то й гірше. І все одно це мало якийсь жахливий, страхітливий сенс.

Вона знала.

Навіть заперечуючи очевидне, Майя знала, що цей револьвер, її власний револьвер, убив її сестру. Вона знала це ще до того, як пішла на стрільбище, вистрелила з нього й віднесла кулю Шейну. Вона все знала ще до того, як умовила Шейна потай порівняти її з кулею тридцять восьмого калібру, яку знайшли в черепі Клер.

Джо застрелив Клер.

Усе одно лишалася ймовірність помилки. Лишалася ймовірність того, що розумний кіллер удерся до сейфа, скористався зброєю, повернув її назад. Шанс на те, що це зовсім не Джо. Саме тому вона поміняла місцями два «Smith&Wesson 686», узяла той, який Джо витяг із потаємного відділення, придбаний за межами штату, і підмінила його зареєстрованим у Нью Джерсі, котрого тримала на виду. Переконалася, що вся інша зброя не заряджена й не має амуніції…

Окрім «Smith&Wesson» у потаємному відділенні.

Вона почала розбирати речі Джо й спеціально лишила сліди, які натякали на це. Майя хотіла, щоб він знав: вона його викрила, щоби подивитися на його реакцію. Отримати достатньо інформації, щоби витягнути причину вбивства Клер.

Так, Кірс мав рацію. Саме Майя подзвонила Джо того вечора, а не навпаки.

— Я знаю, що ти зробив, — сказала вона.

— Це ти про що?

— Я маю докази.

Вона попросила Джо зустрітися з нею на тому місці в Центральному парку. Прийшла раніше за нього, роздивилася місце. Помітила двох хуліганів біля фонтану Бетесда (згодом вона дізнається, що їх звали Еміліо Родріго та Фред Кейтен). З того, як рухався Родріґо, було помітно, що він має зброю.

Ідеально. Цапи-відбувайли, яких неможливо засудити.

Коли вони зустрілися, вона дала Джо шанс.

— Чому ти вбив Клер?

— Я думав, ти сказала, що маєш докази, Майє. У тебе нічого нема.

— Я знайду докази. Я не заспокоюся. Перетворю твоє життя на пекло.

Саме тоді Джо дістав заряджений «Smith&Wesson 686», з потаємного відділення сейфа. Він їй посміхався. Принаймні так вона подумала. Там було надто темно, щоб це побачити, і її очі були прикуті до зброї. Але зараз, переживаючи все те, що тоді сталося, вона могла присягнути, що Джо посміхався.

Він націлив револьвер на її груди, у самісінький центр.

Що б Майя не думала раніше, вся та маячня, що вона нібито знала, вилетіла з голови, коли чоловік, якого вона присягнула кохати до смерті, прицілився в неї із зарядженого револьвера. Вона все знала, однак не вірила, не приймала — не до кінця. Це була помилка, і якимось чином, підштовхнувши його до цього, вона побачила, що пропустила, де помилилася.

Джо, батько її дитини, не був убивцею. Вона не могла ділити свою постіль і своє серце з душогубцем, який катував і вбив її сестру. Залишався шанс, що все це можна якось пояснити.

Доки він не натиснув на спусковий гачок.

Сидячи в темній вітальні, Майя заплющила очі.

Вона досі пам’ятала вираз обличчя Джо, коли револьвер не спрацював. Він знову натиснув на гачок. І знову.

— Я витягнула бійчик.

— Що?

— Я витягнула бійчик із механізму, так, аби він не вистрелив.

— Байдуже, Майє. Ти ніколи не доведеш, що я її вбив.

— Твоя правда.

Тоді Майя дістала інший «Smith&Wesson», саме той, з якого Джо вбив Клер, і вистрелила тричі. Перші два не вбили його навмисне. Майя — вправна стрілчиня, на відміну від більшості вуличних розбійників. Тож смерть від першого пострілу була б надто очевидною.

Кірс: «Перша куля влучила в ліве плече вашого чоловіка. Другий удар припав на правий край ключиці».

Вона була вбрана в тренч та рукавички, які купила за готівку в крамниці Армії Спасіння. На них мав припасти весь осад від пороху. Вона зірвала їх і кинула в смітник за стіною, на П’ятій авеню. Їх не знайдуть, а якщо і знайдуть і вирішать пошукати сліди пороху, це дрібниці — речі до неї не приведуть. Вона зігнулася й обійняла Джо, поки він помирав, переконавшись, що на її сорочці залишиться чимало його крові. Обидва револьвери поклала в сумочку. Тоді побігла назад, до фонтана Бетесда.

«Допоможіть… прошу… хто-небудь… мій чоловік…»

Ніхто її не обшукував — чого б їм це робити? Вона була жертвою. Спочатку всіх турбувало, чи не поранена вона і де вбивці. Метушня себе виправдала. Вона була готова викинути сумочку — там не було нічого, крім зброї, але, зрештою, такої потреби не виникло. Вона просто носила її з собою й принесла додому. Знаряддя вбивства кинула в річку. Повернула бійчик на місце в зареєстрованому «Smith&Wesson», повернула його назад до сейфа. Саме його брав на перевірку Кірс.

Майя знала, що балістична експертиза підтвердить, що вона не винна, і заплутає поліцію. Джо та Клер убили з однієї зброї. У Майї було непорушне алібі на смерть Клер — вона служила за кордоном, тобто вона ніяк не могла застрелити нікого з них. Їй не подобалося те, що вона провела двох невинних, Еміліо Родріґо та Фреда Кейтена, через поліцейську тяганину, але один із них справді мав зброю. Вона також знала, що її заява про лижні маски на них не дозволить їх звинуватити. Вони ніколи не сядуть за цей злочин.

У порівнянні з тим, що вона вчинила в минулому, такими супутніми втратами можна було знехтувати.

Справа заплуталася настільки, що її неможливо розв’язати, чого вона й хотіла. Клер убили, а її вбивцю покарано. Кінець. Це було своєрідне правосуддя. Майя не знала всього, але достатньо. Вони з дочкою в безпеці.

А тоді те відео з прихованої камери знов усе змінило.

Зі свого місця у вітальні Майя чула, як під’їхало авто. Вона лишалась у кріслі. Відчинилися передні двері. Вона чула, як Джудіт скаржиться, наскільки вечір видався нудний. Ніл був із нею, Керолайн теж. Вони увійшли до вітальні втрьох.

Джудіт увімкнула світло й голосно видихнула.

Майя сиділа спокійно.

— Господи, — сказала Джудіт. — Ти налякала мене мало не до смерті. Що ти тут робиш, Майє?

— Лезо Оккама, — сказала Майя.

— Перепрошую?

— З кількох гіпотез слід обрати ту, до якої робиться найменше припущень, — усміхнулася Майя. — Якщо коротко, то найпростіша відповідь зазвичай найімовірніша. Джо не пережив стрілянину. Ви просто хотіли, щоб я в це повірила.

Джудіт подивилася на своїх дітей і повернулася до Майї.

— Це ви влаштували той трюк із прихованою камерою, Джудіт. Розповіли родині Рози, що я вбила Джо, але довести це неможливо. Тож вирішили трохи трусонути це дерево.

Джудіт навіть не намагалася нічого спростувати.

— Якщо я це і зробила, що з того? — її голос був чистою кригою. — Немає законів проти спроб спіймати вбивцю, правда ж?

— Нічого такого, про що я знала б, — погодилася Майя. — Звісно ж, я від початку про це думала. Ви маніпуляторка. Ви всю свою кар’єру займаєтесь обманом розуму.

— Це психологічні експерименти.

— Семантика. Але я бачила, як Джо помер. Я знала, що він не може бути живий.

— Але ж там було темно, — сказала Джудіт. — Ти могла помилитися. Ти ж якось обдурила Джо, змусила його прийти на те місце в парку. Він теж міг тебе обдурити. Поміняти твої кулі на незаряджені. Щось таке.

— Однак він цього не зробив.

Ніл відкашлявся.

— Чого ти хочеш, Майє?

Жінка проігнорувала його, не зводила очей із Джудіт.

— Навіть якби я не купилася на те, що він живий, якби не зламалася під тиском і не зізналася, ви знали, що я якось відреагую.

— Так.

— Я б зрозуміла, що зі мною граються. Почала б шукати. Можливо, десь зробила б неправильний крок, і ви змогли б звинуватити мене у вбивстві. Я б спіткнулася де-небудь. До того ж вам треба було дізнатися, що саме мені відомо. І ви всі зіграли свої ролі в маленькому психологічному експерименті вашої матусі. Керолайн згодувала мені брехню про те, що їй здається, що її брати живі і що родина платить Кірсу. Усе сфабриковано. Але було стільки всього — камера, зниклий одяг, телефонні дзвінки. Будь-хто засумнівався б у своєму здоровому глузді. Я теж. Я би зробилася зовсім навіженою, якби навіть не розглянула можливість того, що я божеволію.

Джудіт посміхнулася їй.

— Чому ти тут, Майє?

— Хочу спитати у вас дещо, Джудіт.

Вона чекала.

— Звідки ви знали, що я вбила Джо?

— То ти це визнаєш?

— Звісно. Але як ви дізналися? — Майя подивилася на Ніла, тоді на Керолайн. — Керолайн, вона тобі не казала?

Жінка насупилась і розвернулася до матері.

— Я просто знала, — сказала Джудіт. — Мати завжди знає.

— Ні, Джудіт. Ви знали, що я вбила його, бо знали, що в мене є мотив.

Керолайн промовила:

— Про що це вона?

— Джо вбив мою сестру.

— Це неправда, — промовила Керолайн голосом розбещеної дитини.

— Джо вбив Клер, — сказала Майя. — І твоїй матері було про це відомо.

— Мамо?

Очі Джудіт палали.

— Клер крала в нас, — сказала вона.

Керолайн:

— Мамо…

— Більше того, Клер намагалася нас усіх знищити — ім’я Буркеттів, наш статок. Джо тільки хотів її зупинити. Він пробував домовитися з нею.

— Він катував її, — сказала Майя.

— Він запанікував, визнаю. Вона не розповіла йому, що зробила, не видавала інформацію. Я не виправдовую його поведінку, але все почала твоя сестра. Вона вирішила знищити цю родину. Ти, Майє, мусиш розуміти. Вона була ворогом. А ворога атакують на повну силу. Відбиваєшся, чим можеш. Без милосердя.

Майя відчула лють, однак не дала їй себе поглинути.

— Ви дурна, зла жінка.

— Гей, — то Ніл намагався захистити матір. — Годі вже.

— Ти не розумієш, так, Ніле? Ти думав, що Джо намагався захистити багатство родини? Що справа в «ЕАС Pharmaceuticals»?

Ніл глянув на матір так, що це лише підтвердило Майїні слова. Вона мало не розреготалася. Повернулася до Джудіт.

— Так вам Джо сказав, правда? Клер викрила ваші фармацевтичні махінації. Довкола тебе все почало занепадати, і ти, ти, Ніле, більше не міг довіряти матусиному плану. Ти запанікував і відправив за мною шибайголів. Хотів побачити, що я знала. Розповів їм про мій психічний стан. Сказав, що якщо вони скажуть, що на мене чекає Джо, то я — що? Зламаюся?

Ніл дивився на неї з неприхованою ненавистю.

— Принаймні ти станеш слабшою.

Джудіт заплющила очі.

— Яке безглуздя, — пробуркотіла вона.

— «Джо чекає». Так сказав той хлопець. І тут ти помилився, Ніле. Розумієш, якби за цим стояв Джо, якби він відправив людей за мною, він би точно розповів, що я буду озброєна. Ці хлопці того не знали.

— Майє?

То була Джудіт.

— Ти вбила мого сина.

— Він убив мою сестру.

— Він мертвий. Його не можна переслідувати. Але тут троє людей чули твої свідчення. Ми відкриємо справу.

— Ви не розумієте, — сказала Майя. — Джо не просто вбив мою сестру. Він убив Тео Мора…

— Це був жарт, який просто пішов не так.

— Він убив Тома Дуґласса.

— У тебе немає доказів.

— І він убив свого брата.

Тоді всі зупинилися. Кілька секунд у кімнаті панувала мертва тиша, така важка, що здавалося, наче меблі теж затримали подих.

— Мамо? — то була Керолайн. — Це ж не може бути правдою?

— Звісно, ні, — сказала Джудіт.

— Це правда, — сказала Майя. — Джо вбив Ендрю.

Керолайн повернулася до Джудіт.

— Мамо?

— Не слухай її. Вона бреше.

Але тепер у голосі Джудіт учувалося тремтіння.

— Я сьогодні їздила до Крістофера Свейна, Джудіт. Він розповів мені, що Ендрю зламався, що на тому човні він пригрозив Джо здати їх усіх за те, що вони зробили з Тео. Тоді Ендрю пішов один на горішню палубу. І Джо пішов за ним.

Тиша.

Керолайн заплакала. Ніл дивився на матір так, наче благав її про допомогу.

— Це не означає, що Джо вбив його, — сказала Джудіт. — Ти можеш у це вірити, у якісь страшні фантазії твоєї хворої голови, але ж ти сама мені розповідала, що там сталося. Ти сказала мені правду.

Майя кивнула.

— Ендрю стрибнув. Це було самогубство.

— Так.

— І Джо це бачив. Так він мені сказав.

— Звісно ж.

— Тільки от усе сталося не так. Джо та Ендрю піднялися на ту палубу о першій ночі.

— Саме так.

— Але про зникнення Ендрю заговорили лише наступного ранку, — Майя схилила голову. — Якщо Джо бачив, як стрибнув його брат, чому ж він не підняв тривогу тієї ж миті?

Очі Джудіт розширилися, наче її вдарили в живіт. Тепер Майя зрозуміла. Джудіт теж усе це заперечувала. Вона знала, але не розуміла. Дивовижно, як ми вміємо обманювати себе, коли правда настільки очевидна.

Джудіт упала на коліна.

— Мамо? — спитав Ніл.

Джудіт завила, наче поранена тварина.

— Цього не може бути.

— Це правда, — сказала, підводячись, Майя. — Джо вбив Тео Мора. Він убив Ендрю. Він убив Клер. Він убив Тома Дуґласса. Скількох ще людей він убив, Джудіт? Він розтрощив хлопцю голову биткою у восьмому класі. Він намагався через дівчину спалити іншого хлопця живцем у старших класах. Джозеф-старший це бачив. Саме тому він віддав контроль над компанією Нілу.

Джудіт усе трусила головою.

— Ви виховували, захищали й доглядали вбивцю.

— А ти вийшла за нього заміж.

Майя кивнула.

— Вийшла.

— Ти справді гадаєш, що він міг тебе дурити?

— Я не гадаю. Я це знаю.

Джудіт, не встаючи з колін, підвела на неї очі.

— Ти стратила його.

Майя нічого не сказала.

— Це був не самозахист. Ти могла здати його в поліцію.

— Так.

— Але ти натомість вирішила його пристрелити.

— Ви б знову намагалися захистити його, Джудіт. Я не могла цього дозволити, — Майя зробила крок до дверей. Ніл та Керолайн відступили. — Але тепер все стане відомо.

— Якщо так, — сказала Джудіт, — ти отримаєш довічне ув’язнення.

— Так, можливо. Але справа «ЕАС Pharmaceuticals» теж зараз випливе. Усе скінчено. Нічого не залишилося.

— Чекай, — сказала Джудіт. Підвелася.

Майя зупинилася.

— Ми можемо домовитися.

Ніл сказав:

— Мамо, що ти говориш?

— Тсс, — вона глянула на Майю. — Ти хотіла справедливості для сестри. Ти її отримала. Тепер ми все влаштуємо разом.

— Мамо?

— Послухай мене, — вона поклала руки Майї на плечі. — Ми покладемо провину за скандал з «ЕАС Pharmaceuticals» на Джо. Припустимо, що це могло привести до його вбивства. Розумієш? Нікому не обов’язково знати правду. Правосуддя здійснилося. І може… може, ти і маєш рацію, Майє. Я… я Єва. Я виростила Каїна, щоби він убив Авеля. Я мусила знати. Не знаю, чи зможу я змиритися з собою чи виправити що-небудь, але, можливо, якщо ми всі думатимемо тверезо, я зможу врятувати решту своїх дітей. І я зможу врятувати тебе, Майє.

— Надто пізно для домовленостей, Джудіт, — відповіла Майя.

— Її правда, мамо.

То був Ніл. Майя повернулася до нього й побачила, що він направив на неї пістолет.

— У мене є краща ідея, — сказав він до Майї. — Ти вкрала пікап Гектора. Ти вдерлася до нашого дому. Ти озброєна, я в цьому впевнений. Ти визнала, що вбила Джо, а тепер збираєшся і нас убити. Тільки от я вчасно застрелив тебе й урятував нашу родину. Скандал усе одно можна повісити на Джо, але так нам не доведеться озиратися все життя.

Ніл глянув на матір. Джудіт посміхнулася. Тоді Керолайн кивнула. Родина дійшла згоди.

Ніл вистрелив тричі.

«Як поетично», — подумала Майя. Стільки ж куль вона вгатила в Джо.

Майя впала на підлогу, розчепіривши ноги й руки. Вона лежала на спині. Не могла поворухнутися. Очікувала, що стане холодно, але ні. Голоси долітали до неї уривками.

— Ніхто не дізнається…

— Подивись у кишенях…

— У неї нема зброї…

Майя усміхнулась і подивилася в бік каміна.

— Чого вона усміхається?..

— Що з каміном? Схоже…

— О ні…

Майя кліпнула й заплющила очі. Чекала, коли нападуть звуки — вертольоти, постріли, крики. Але їх не було. Не цього разу. Уже ніколи.

Була темрява й тиша, а потім, нарешті, спокій.

Розділ 34

Двадцять п’ять років по тому

Двері ліфта вже зачиняються, коли я чую жіночий голос, який кличе мене.

— Шейне?

Простягаю руку, притримую двері.

— Привіт, Ейлін.

Вона забігає, сміється, цілує мене в щоку.

— Давно не бачилися.

— Надто давно.

— Добре виглядаєш, Шейне.

— Ти теж, Ейлін.

— Чула, тобі коліно замінили. Усе гаразд?

Я відмахуюсь від її тривоги. Ми обоє посміхаємося. Хороший день.

— Як твої діти? — питаю.

— Чудово. Я тобі казала, що Міссі викладає у Вассарі?

— Вона завжди була розумницею. Така, як мати.

Ейлін кладе долоню мені на передпліччя й там залишає. Ми обоє досі самотні, хоча в нас і був свій момент, дуже давно. Годі про це. Далі ми їдемо мовчки.

Ви всі бачили відео з прихованої камери, яку Майя поставила на камін у Фернвуді. Такі відео називають «вірусними», тож я просто розповім вам решту з того, що знаю сам.

Тієї ночі, коли Майя переконала мене наглянути за Гектором та Ізабеллою, вона подзвонила комусь, хто працював на «Дзвін Корі». Я так і не дізнався імені цієї людини. Ніхто його не знав. Вони влаштували онлайн-трансляцію через ту приховану камеру. Якщо коротко — весь світ побачив, що тієї ночі відбувалось у домі Буркеттів. Прямий ефір. «Дзвін Корі» вже тоді був доволі вагомим (у ті часи подібна прозорість тільки з’явилася), але після тієї ночі цей веб-сайт став одним із найпопулярніших у мережі. Звісно, я мав на них зуб за публікацію відео з нашої місії. Та, зрештою, Корі Рудзинські використав публічність, отриману тоді завдяки Майї, для чимало хорошого. Перелякані, поранені, безсилі люди, які боялися сказати правду, раптом здобули сміливість вийти вперед. Корумповані уряди та бізнеси було повалено.

Зрештою, у цьому і була Майїна ідея — показати всьому світу правду в режимі реального часу. Просто ніхто не чекав на таке закінчення.

На вбивство просто у всіх на очах.

Двері ліфту відчиняються.

— Після тебе, — кажу я Ейлін.

— Дякую, Шейне.

Я йду за нею коридором, досі накульгуючи через нове коліно, і відчуваю, як переповнюється моє серце. Визнаю, з віком я стаю емоційнішим. Тепер я частіше плачу в хороші моменти.

Коли я завертаю за ріг і входжу до лікарняної палати, перший, кого я бачу, — Деніел Вокер. Йому зараз тридцять дев’ять років, він шести футів і чотирьох дюймів[52] зростом. Працює трьома поверхами вище, у радіології. Поряд із ним — його сестра, Алекса. Їй зараз тридцять сім, у неї є дитина. Алекса займається цифровим дизайном, хоча я не дуже розумію, що це таке.

Обоє вітають мене обіймами та поцілунками.

Едді теж там, і його дружина, Селіна. Едді залишався вдівцем майже десять років, доки не одружився вдруге. Селіна чудова жінка, я радий, що Едді знайшов своє щастя після Клер. Ми потискаємо один одному руки й робимо такий чоловічий жест, напівобійми.

Тоді я дивлюся на ліжко, де Лілі тримає свою новонароджену дівчинку.

Ка-бум. Серце вибухає в мене в грудях.

Не знаю, чи пішла б Майя тієї ночі до Буркеттів, знаючи, що помре. Вона залишила зброю в машині. Хтось каже, що вона так зробила, щоб Буркетти не могли проголосити це самозахистом. Можливо. Майя залишила мені листа, якого написала в ніч перед смертю. Едді також отримав свого листа. Вона хотіла, щоб він виховував Лілі, якщо з нею станеться біда. І Едді це виконав просто чудово. Майя писала про сподівання, що Деніел з Алексою стануть хорошими братом та сестрою для її дочки. Вони і були такими, і навіть більше. Я мав стати хрещеним батьком Лілі, Ейлін — хрещеною матір’ю. Майя хотіла, щоб ми лишились у її житті. Так ми з Ейлін і зробили, але не думаю, що Лілі надто потребувала нас, маючи Едді, Деніела, Алексу, а потім і Селіну.

Я залишився і досі залишаюся, бо люблю Лілі з тією силою, яку чоловік зазвичай зберігає для власних дітей. І, можливо, є ще одна причина. Лілі подібна на свою матір. Вона схожа на свою матір. Вона діє так, як ії матір. Бути поряд із нею, робити щось для неї, зрозумійте мене, це єдиний спосіб утримати Майю зі мною. Можливо, це егоїстично, не знаю. Але я сумую за Майєю. Іноді, коли я відвозив Лілі додому після бейсболу чи кінотеатру, я почувався так, наче поспішаю кудись, щоб розповісти Майї про наш день і запевнити її, що в Лілі все добре.

Смішно, так?

Лілі подивилася на мене з ліжка й посміхнулася. Це посмішка її матері, хоча я рідко бачив її такою радісною.

— Дивися, Шейне!

Лілі не пам’ятає своєї матері. Це мене вбиває.

— Ти молодець, мала, — сказав я.

Люди говорять про злочини Майї, звісно ж. Вона справді вбила цивільних. Вона справді стратила чоловіка, хоч і мала виправдання. Якби вона вижила, то опинилася б у в’язниці. Щодо цього немає сумнівів. То, може, вона обрала смерть радше, ніж життя в тюрмі. Може, вона обрала беззаперечне падіння Буркеттів і свою відсутність у житті дочки радше, ніж гниття в камері. Я вже не знаю.

Але Майя повідомила мені, що ніколи не почувалася винною через свій вчинок на службі. Щодо цього я теж не певен. Ті страхітливі флешбеки розривали її щоночі. Тих, кого не мучить каяття, не переслідують їхні ж учинки, чи не так?

Вона була хорошою людиною. Байдуже, що говорять інші.

Едді якось сказав, що іноді в нього було таке відчуття, що смерть була частиною Майї, переслідувала її. Доволі дивний вираз. Але я, здається, розумію його. Після того, що було в Іраку, Майя не могла заглушити голоси. Смерть залишилася з нею. Вона намагалася бігти вперед, але смерть плескала її по плечу. Вона не полишала її. Гадаю, Майя це бачила. Гадаю, більше за все вона хотіла, щоб смерть не переслідувала Лілі.

Майя не лишила листа, який Лілі мала б відкрити в певному віці — нічого такого. Вона не сказала Едді, як її виховувати, не сказала, чому обрала для цього саме його. Вона просто знала. Знала, що він — правильний вибір. Так воно і було. Багато років тому Едді поцікавився, що, як на мене, варто розповісти Лілі про її біологічних батьків і коли. Жоден із нас і гадки не мав. Майя часто казала, що інструкцій до дітей не видають. Вона дозволила нам вибирати. Вона вірила, що ми зробимо для Лілі щонайкраще, коли прийде час.

Зрештою, коли Лілі вже достатньо доросла, щоб зрозуміти, ми їй розповіли.

Вирішили, що огидна правда краща за яскраву брехню.

Дін Ванек, чоловік Лілі, влітає до кімнати й цілує дружину.

— Привіт, Шейне.

— Вітаю, Діне.

— Дякую.

Дін військовий. Упевнений, Майї це сподобалося б. Щаслива пара сидить на ліжку й милується своїм дитям, як годиться молодим батькам. Я дивлюся на Едді. У нього сльози в очах. Я киваю.

— Дідусь, — кажу йому.

Едді не може відповісти. Він заслужив цей момент. Він дав Лілі гарне дитинство, і я йому вдячний. Я завжди буду поряд із ним. Поряд із Деніелом та Алексою. Поряд із Лілі.

Звісно ж, Майя це знала.

— Шейне?

— Так, Лілі.

— Хочеш її потримати?

— Не знаю. Я незграба.

Лілі на це не купиться.

— Усе в тебе вийде.

Керує мною. Точнісінько, як мати.

Я підходжу до ліжка, і вона дає мені дитину, обережно кладе крихітну голівку на згин мого ліктя. Я дивлюся на неї з почуттям, близьким до благоговіння.

— Ми назвали її Майєю, — каже Лілі.

Я киваю, бо відповісти не можу.

Майя (моя Майя, стара Майя) та я, ми багато бачили, як помирають люди. Ми часто говорили про те, що мертве є мертвим. Це все, зазвичай, говорила вона. Ти помираєш. Кінець. Але зараз я в цьому не впевнений. Зараз я дивлюся й думаю, може, ми з Майєю в цьому помилялися.

Вона тут. Я це знаю.

Слова вдячності

Автор (тобто я) хоче подякувати таким людям: Ріку Фрідману, Лінді Фарштейн, Кевіну Марсі, Піту Місчія, підполковнику військово-повітряних сил Ті Марку Мак-Керлі, Даян Дісеполо, Ріку Кронбергу, Бену Сев’є, Крістін Болл, Джеймі Напп, Керрі Светонік, Стефані Келлі, Селіні Вокер, Лізі Ербах Венс, Еліан Беністі та Франсуаз Тріффо. Я впевнений, що вони помилялися, але будемо до них поблажливі.

Автор (це досі я) також хоче відзначити Меріен Барфорд, Тома Дуґласса, Ейлін Фінн, Гізер Гавел, Фреда Кейтена, Роджера Кірса, Ніла Корнфельда, Меліссу Лі, Мері Мак-Лауд, Джуліана Рубінштейна, Корі Рудзинські, Кітті Шам та доктора Крістофера Свейна. Ці люди (або їхні близькі) зробили щедрі внески на потреби благочинних організацій на мій вибір в обмін на появу їхніх імен у романі. Якщо ви хочете в майбутньому взяти участь у подібному проекті, відвідайте HarianCoben.com або пишіть на giving@harlancoben.com, щоб отримати деталі.

Нарешті, я до дурного пишаюся тим, що є старожилом турів Об’єднаної Організації Військової Служби. Кілька скромних військовослужбовців чимало розповіли мені за умови, що я не вказуватиму тут їхніх імен, але попросили подякувати численним хоробрим ветеранам (та їхнім родинам), які досі страждають від психологічних травм через добровільне рішення вступити до лав армії, яка воює вже більше десяти років.

Про автора

Гарлан Кобен — усесвітньо відомий касовий автор понад двадцяти романів, у тому числі книг, що посідали перше місце в списку бестселерів «Нью-Йорк Таймз»: «Незнайомець», «Сумую за тобою», «Шість років», «Будь поряд», «Провідник під струмом», «Спійманий», «Давно загублений» і «Тримайся міцно», серії про Майрона Болітара й віднедавна серії для підлітків про небожа Майрона, Міккі Болітара. Лауреат премій «Едгар», «Шеймус» та «Ентоні». Живе в Нью-Джерсі.

Примітки

1

Гуманітарний загальноосвітній коледж у м. Покіпсі, штат Нью-Йорк, виключно жіночий до 1969 p., перший заклад вищої освіти США, що присвоював жінкам учений ступінь. (Тут і далі прим. пер.)

2

155 см.

3

180 см.

4

170 см.

5

З м.

6

273 м.

7

Друга поправка до Конституції СШ А захищає право громадян зберігати та носити зброю. Була ухвалена 15.12.1791.

8

9-13 кг.

9

ХО — графічне зображення поцілунку та обіймів у смс.

10

Найбільш розповсюджене в США та Європі снодійне.

11

18,16 кг.

12

Марка американського пива.

13

Доктор Зюсс (Теодор Зюсс Ґейзел) — культовий американський дитячий письменник.

14

Філіп Дей Істмен — дитячий письменник, сценарист та ілюстратор, працював на студії Волта Діснея.

15

Nick Jr. — дочірній телеканал каналу Nickelodeon, призначений для дошкільнят.

16

7,5 см.

17

Близько 800–900 метрів.

18

Реактивний протитанковий гранатомет.

19

Саморобний вибуховий пристрій.

20

Автомат Калашникова модернізований.

21

Приватний дослідницький університет.

22

До 69 кг у любительському та до 66,678 кг (147 фунтів) у професійному боксі.

23

Формат відеокасет та магнітофон для них, розроблені корпорацією «Соні» 1975 року.

24

Герой коміксів та мультфільмів про Чарлі Брауна, чиє мовлення передається звуками тромбону (на письмі — «whaa-whaa-whaa»). Вираз уживається на позначення будь-якої нерозбірливої мови.

25

Перші рядки приспіву пісні з мультфільму «Крижане серце» (Дісней, 2013).

26

425 м.

27

1,90 м.

28

135 кг.

29

Catnip — котяча м’ята, у переносному значенні — щось украй звабливе.

30

90 м.

31

Завжди готовий (лат.).

32

Мультиплікаційний герой Looney Tunes, гаркавий мисливець, ворог Багза Банні.

33

22.8 м.

34

13,7 м.

35

Шотландська письменниця, ілюстратор дитячих книжок.

36

Норман Роквелл — американський живописець і журнальний ілюстратор, його роботи відрізняються сентиментальністю, яскравістю та орієнтованістю на широкий загал.

37

Система безготівкової оплати проїзду.

38

Медична школа та біомедичний дослідний заклад при Корнелльському університеті.

39

Дживз — класичний англійський камердинер із комічного циклу романів та оповідей Пелема Вудгауза «Дживз і Вустер». Карсон — дворецький із британського серіалу «Абатство Даунтон».

40

Будівля на майдані Незалежності у Філадельфії, штат Пенсильванія, США, відома як місце, в якому обговорювали, погоджували й підписали в 1776 році Декларацію незалежності; місце підписання Конституції США.

41

Дзвін, що знаходиться у Філадельфії, США, і є головним символом американської історії боротьби за незалежність від Великої Британії.

42

Світла пам’ять, у пам’ять (лат.).

43

В американських школах є можливість узяти рік перерви між середнім та вищим навчанням і провести його в рамках postgraduate program — програми, що дозволяє учням краще підготуватися до університету, удосконалити необхідні навички, як академічні, так і спортивні, і розрахованої на проживання в пансіонах, в атмосфері, близькій до університетських кампусів.

44

Короткометражний фільм про злодіяння релігійного діяча та повстанця в Уганді, військового злочинця, засудженого Міжнародним кримінальним судом, Джозефа Коні. Фільм отримав серйозний розголос і мав наслідки на державному рівні.

45

Приблизно 8— 12 тис. кв. м.

46

1,20 м.

47

9 м.

48

Дитяча книга, написана та проілюстрована Людвігом Бемельмансом, з 1939 року стала базою для численних передач, спектаклів, мультфільмів.

49

Вайатт Ерп — маршал, що застрелив трьох членів злочинного угрупування «Ковбої» біля «Коралю О.К.» у найвідомішій в історії Дикого Заходу тридцятисекундній перестрілці, що сталася 26 жовтня 1881 року в Томбстауні, Аризона.

50

0,9–2,7 м.

51

51 км.

52

1,90 м.

Content

Кобен Гарлан Твоя перша остання брехня

Гарлан Кобен Твоя перша остання брехня

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Слова вдячності

Про автора

Примітки