Деніел Кіз

Таємнича історія Біллі Міллігана

Внутрішні «я» Біллі Міллігана

Головна десятка

Це ті особистості, про існування яких психіатри, юристи, правоохоронці та представники засобів масової інформації дізналися ще під час судового процесу.

1. Вільям Стенлі Мілліган (більш відомий як Біллі), 26 років. Так звана базова, або стрижнева особистість, яку згодом охрестили множинним Біллі, або ж Біллі-М. Не закінчив школу. Метр вісімдесят три на зріст. Вага — вісімдесят шість кілограмів. Блакитноокий шатен.

2. Артур, 22 роки. Англієць. Розважливий, ніколи не дає волі почуттям. Розмовляє з британським акцентом. Самотужки опанував фізику та хімію, а зараз штудіює медичну літературу. Вільно читає і пише арабською мовою. Затятий консерватор і прихильник капіталістичного ладу, але разом із тим — переконаний атеїст. Першим здогадався про існування інших особистостей. Верховодить рештою «сім’ї» у безпечних місцях і вирішує, чия черга контролювати свідомість Міллігана. Носить окуляри.

3. Рейджен Вадасковинич, 23 роки. Хранитель ненависті. Ім’я Рейджен утворене з двох англійських слів, «rage» і «again», котрі означають «лють», або «лютувати», і «знову». Югослав. Читає, пише і розмовляє сербохорватською мовою. Англійською говорить із сильним слов’янським акцентом. Добре знається на різних видах зброї та військового спорядження, а також володіє прийомами карате. Має богатирську силу завдяки здатності керувати рівнем адреналіну в крові. Комуніст і атеїст. Його завдання — захищати «сім’ю», а також дітей і жіноцтво в цілому. Перебирає на себе контроль над свідомістю Міллігана в небезпечних місцях. Мав справу зі злочинцями та наркоманами. Визнає, що час від часу порушував закон і вдавався до насильства. Вага — дев’яносто п’ять кілограмів. Має могутні руки, чорняве волосся і довгі звисаючі вуса. Робить замальовки, але тільки чорно-білі, тому що страждає на дальтонізм.

4. Аллен, 18 років. Шахрай. Вправно маніпулює людьми, тому зазвичай саме він контактує із зовнішнім світом. Агностик, чиїм девізом є «Живемо один раз, отже, треба взяти від життя все». Вміє грати на ударних інструментах і пише портрети. Дуже добре ладнає з матір’ю Біллі. Такого ж зросту, як і Вільям, хоча важить менше (сімдесят п’ять кілограмів). Зачісує волосся на правий бік. Єдиний курець серед усіх особистостей, а також єдиний правша.

5. Томмі, 16 років. Майстер втечі. Його часто плутають із Алленом, однак на відміну від нього Томмі має відлюдькувату вдачу і зазвичай ставиться до людей вороже. Вміє грати на саксофоні, добре розуміється на електроніці та малює пейзажі. Має русяве волосся і ясно-карі очі.

6. Денні, 14 років. Завжди переляканий. Боїться людей, а надто чоловіків. Колись його примусили власноруч викопати собі могилу, після чого живцем засипали землею. Відтоді з-під його пензля виходять лише натюрморти. Має біляве волосся до плечей і блакитні очі. Невисокий на зріст і худорлявий.

7. Девід, 8 років. Хранитель болю, або ж емпат. Терпить увесь біль і страждання замість решти особистостей. Дуже чуйний і співчутливий, але не здатен тривалий час зосереджувати увагу на чомусь одному. Практично завжди спантеличений. Блакитноокий, має рудувато-брунатне волосся і дрібну статуру.

8. Крістін, 3 роки. Коли у школі Біллі відсилали в куток, саме вона щоразу терпляче вистоювала покарання. Тямуща маленька англійка. Вміє читати, а також писати друкованими літерами, проте страждає на дислексію. Любить малювати і розфарбовувати квіточки й метеликів. Має біляве волосся до плечей і блакитні очі.

9. Крістофер, 13 років. Брат Крістін. Розмовляє з британським акцентом. Слухняний, хоч і непосидючий. Грає на губній гармоніці. Волосся таке ж біляве, як у Крістін, але коротше.

10. Адалана, 19 років. Лесбійка. Сором’язлива, самотня і скута. Пише вірші. Саме вона готує їсти й порається по господарству. Має довге чорняве волосся і карі очі. У неї спостерігається ністагм — мимовільні швидкі рухи очних яблук. Через це її часто описують як дівчину, в якої «танцюють очі».

Небажані персони

Це особистості, яких Артур не допускав до контролю над свідомістю Міллігана, бо вони мали ті чи інші небажані риси. Вперше факт існування цих особистостей виявив лікар Девід Кол, уже після того як Мілліган прибув до Центру психічного здоров’я в Афінах.

11. Філіп, 20 років. Бандюган. Ньюйорківець із сильним бруклінським акцентом. Сипле брутальними слівцями. Саме згадки про якогось «Філа» змусили поліцію і журналістів припустити можливість існування інших особистостей, окрім уже відомих їм на той час десяти. Філіп має на совісті різноманітні дрібні злочини. Кучерявий шатен із карими очима і гачкуватим носом.

12. Кевін, 20 років. Махінатор. Дрібний злочинець. Спланував пограбування однієї з аптек мережі «Ґрей Драґстор». Любить писати. Зеленоокий блондин.

13. Волтер, 22 роки. Австралієць. Вважає себе мисливцем на велику дичину. Неперевершено орієнтується на місцевості, тому часто виступає у ролі «провідника». Глибоко ховає свої почуття. Ексцентричний. Носить вуса.

14. Ейпріл, 19 років. Стерво. Говорить із бостонським акцентом. Виношує численні, воістину диявольські плани помсти вітчимові Біллі. Решта особистостей вважають її навіженою. Добре вправляється з голкою і ниткою. Допомагає по господарству. Має чорняве волосся і карі очі.

15. Семюель, 18 років. «Вічний жид». Сповідує ортодоксальний іудаїзм. З усіх особистостей тільки він вірить у Бога. Скульптор і різьбяр. Кароокий. Має чорну кучеряву чуприну й носить бороду.

16. Марк, 16 років. Робоча конячка із цілковитою відсутністю власної волі. Діє, тільки отримавши від когось пряму вказівку. Виконує всі марудні обов’язки. Коли роботи немає, просто сидить, втупившись у стіну. За це його іноді називають «зомбі».

17. Стів, 21 рік. Імітатор, постійно вдає із себе когось іншого. Глузує з людей, пародіюючи їхню поведінку. Страшенно егоцентричний, тому, на відміну від інших внутрішніх «я» Міллігана, відмовляється визнавати у себе розлад множинної особистості. Через його дошкульні пародії решта «сім’ї» часто потрапляє в халепу.

18. Лі, 20 років. Жартівник, блазень, дотепник, фіґляр. Його витівки кепсько закінчуються для решти особистостей, котрі в результаті потрапляють як не в бійку, то до в’язничного карцеру. Легковажно ставиться до життя і не замислюється про наслідки своїх дій. Кароокий шатен.

19. Джейсон, 13 років. Влаштовує емоційні розрядки. Його бурхливі істерики та вибухи роздратування часто-густо призводять до покарань, але разом із тим дозволяють «випустити пару» і позбутися зайвого напруження. Також він стирає з пам’яті інших особистостей усі болісні спогади. Шатен. Має карі очі.

20. Роберт (або ж Боббі), 17 років. Мрійник. Безперестанку фантазує про пригоди і подорожі. Мріє змінити світ на краще, та при цьому не має ні амбіцій, ні будь-яких інтелектуальних захоплень.

21. Шон, 4 роки. Глухий. Має брак уваги і, ймовірно, є розумово відсталим. Любить видавати звуки, схожі на дзижчання, тому що йому подобається, як від цього вібрує у голові.

22. Мартін, 19 років. Сноб. Ньюйорківець. Ходить павичем. Полюбляє хизуватися й викаблучуватися. Хоче мати все і задарма. Білявий. Має сірі очі.

23. Тімоті (також відомий як Тіммі), 15 років. Працював у квітковій крамниці, поки з ним там не стався прикрий випадок: клієнт нетрадиційної орієнтації розпустив руки. Відтоді Тіммі замкнувся в собі.

Учитель

24. Учитель, 26 років. Цілісна особистість, утворена в результаті злиття двадцяти трьох альтер-его. Навчив інших особистостей усьому, що вони вміють. Має гострий розум і тонке почуття гумору. Чуйний. За його власними словами, він — «усі Біллі в одному». Про решту особистостей каже, що вони — створені ним андроїди. Учитель чудово пам’ятає майже все, що відбувалося з різними особистостями, і саме його поява та готовність до співпраці уможливили написання цієї книжки.

Книга 1

Буремні часи

Розділ 1

(1)

У суботу, 22 жовтня 1977 року, Джон Клеберг, керівник департаменту поліції при Університеті штату Огайо, наказав узяти під посилену охорону медичний корпус університету і прилеглу місцевість. Озброєні офіцери поліції патрулювали студмістечко в автомобілях і пішки. На дахах будівель виставили вартових зі зброєю. Жінок попередили, аби ті не ходили поодинці й не сідали в машини до незнайомців.

Ось уже вдруге за останні вісім днів невідомий зловмисник викрав із території студмістечка молоду жінку, погрожуючи їй пістолетом. Трапилося це між сьомою і восьмою ранку. Першою жертвою стала двадцятип’ятирічна студентка факультету оптометрії, другою — на рік молодша за неї медсестра. Обох дівчат вивезли за місто, зґвалтували і відібрали у них гроші (попередньо змусивши зняти готівку за чеками).

Фоторобот нападника опублікували в газетах, і стурбовані громадяни засипали поліцію сотнями дзвінків з іменами та описами, проте вся інформація виявилася хибною. У правоохоронців не було ані суттєвих зачіпок, ані підозрюваних. Атмосфера в університетській спільноті ставала дедалі напруженішою. Посилювався й тиск на Клеберга: різноманітні студентські організації і громадські об’єднання виступали з вимогами спіймати зловмисника, котрого місцева преса вже охрестила Університетським ґвалтівником.

На чолі слідства Клеберг поставив молодого інспектора Еліота Боксербаума. Той був лібералом за переконаннями, як він сам любив повторювати. Вперше був залучений до поліцейської роботи ще під час навчання в Університеті штату Огайо, а саме в 1970 році, коли спалахнули такі люті студентські заворушення, що університет навіть мусили тимчасово закрити. Пізніше того ж року Боксербаум отримав диплом, і йому запропонували роботу в університетському департаменті поліції, за умови що він підстриже своє довге волосся і зголить вуса. Чуприну він укоротив, але вуса категорично відмовився чіпати. Попри це його таки взяли на службу.

Боксербаум і Клеберг розглядали фотороботи і порівнювали свідчення двох жертв. Усе вказувало на те, що в обох випадках діяв той самий нападник: білий чоловік, американець, віком від двадцяти трьох до двадцяти семи років, вагою у вісімдесят-вісімдесят п’ять кілограмів, із каштановим чи рудувато-каштановим волоссям. Він навіть обидва рази був однаково вбраний — у брунатну спортивну куртку, джинси і білі кросівки.

Керрі Драєр, перша жертва, пригадала, що ґвалтівник був у рукавичках і тримав невеликий револьвер. Іноді його очі мимовільно рухалися з боку в бік — дівчина впізнала ознаки захворювання, відомого як ністагм. Чоловік прикував її наручниками до внутрішнього боку дверцят у її власному авто, а тоді відвіз до безлюдної місцини за містом і там зґвалтував. Після цього він сказав: «Якщо звернешся в поліцію, не описуй моїх прикмет. Довідаюся з газет, що ти не втримала язика за зубами, — пришлю когось розібратися з тобою». І він занотував кілька імен і адрес із її записника, мовби демонструючи серйозність своїх намірів.

Донна Вест, невисока пухкенька медсестричка, розповіла, що чоловік, який на неї напав, був озброєний автоматичним пістолетом. На його руках були плями, але не від бруду, а від чогось маслянистого. Він обмовився, що його звуть Філ. Багато лаявся. На ньому були затемнені окуляри, тому його очей дівчина не бачила. Він записав імена її близьких і пригрозив, щоб вона не сміла описувати його зовнішність у поліції, інакше, мовляв, «братство» скривдить її саму або її рідних. Дівчина і слідчі припустили, що так він хизувався своєю причетністю до мафії чи якогось терористичного угруповання.

Клеберг і Боксербаум помітили тільки одне суттєве розходження у прикметах ґвалтівника. У першому випадку чоловік мав довгі, дбайливо доглянуті вуса. У другому — був безвусим, але його підборіддя вкривала триденна щетина.

— Певен, що він просто зголив вуса у проміжку між нападами, — посміхнувся Боксербаум.

О третій годині дня у середу, 26 жовтня, Нікі Міллер, детектив підрозділу боротьби зі статевими злочинами, заступила на вечірнє чергування у головному відділку поліції, що розташувався у середмісті Колумбуса. Вона щойно повернулася з двотижневої відпустки в Лас-Вегасі, тому почувалася бадьоро і мала свіжий вигляд. Засмага пасувала до її карих очей і золотавого волосся. Детектив Ґремлич із ранкової зміни повідомив їй, що тільки-но доправив молоду жертву зґвалтування до університетського шпиталю. Позаяк саме детективу Міллер доведеться надалі розплутувати цю справу, Ґремлич переповів їй ті скупі подробиці, які спромігся зібрати.

Того ранку, десь о восьмій годині, Поллі Ньютон, двадцятиоднорічну студентку Університету штату Огайо, викрали зі студмістечка. Вона саме припаркувалася біля свого будинку і виходила з автомобіля (синього корвета, що належав її хлопцю), коли її грубо заштовхнули назад до салону. Нападник звелів дівчині їхати за місто, де вибрав усамітнене місце і вчинив над нею наругу. Потім він примусив її повернутися з ним у Колумбус, зняти готівку за двома чеками і відвезти його назад до студмістечка. Він також порадив їй зняти готівку ще за одним чеком, а тоді заборонити платіж і таким чином залишити ті гроші собі.

Оскільки Нікі Міллер була у відпустці, вона ще не читала про Університетського ґвалтівника і не бачила його фотороботів. Колеги з ранкової зміни ввели її в курс справи.

«Деталі цього злочину, — написала Нікі Міллер у рапорті, — збігаються з подробицями двох викрадень і зґвалтувань, розслідування яких входить до повноважень департаменту поліції при Університеті штату Огайо».

Нікі Міллер і її напарник, А. Дж. Бессел, вирушили до університетського шпиталю, щоб поговорити з жертвою.

Поллі Ньютон, дівчина з гривою рудого волосся, розповіла їм, що її кривдник нахвалявся, ніби він бізнесмен і водить «мазераті», але також веде підпільне життя в лавах «синоптиків»[1]. Після того як Поллі надали необхідну медичну допомогу, вона погодилася поїхати разом зі слідчими за місто і показати, де все сталося. Проте надворі вже смеркло і дівчина не змогла зорієнтуватися на місцевості. Врешті-решт було вирішено пошукати місце злочину наступного ранку.

Криміналісти обнишпорили машину Поллі, шукаючи відбитки пальців. Їм вдалося зняти три часткові відбитки, які, втім, були достатньо детальними, щоб у майбутньому їх можна було порівнювати з відбитками підозрюваних.

Міллер і Бессел відвезли Поллі до слідчого відділу, де за її описом поліцейський художник створив фоторобот зловмисника. Тоді Міллер попросила дівчину передивитися фотокартки всіх білих чоловіків, яких уже затримували за статеві злочини. Поллі проглянула три альбоми по сто знімків у кожному, але все намарно. О десятій вечора вона відмовилася гортати решту альбомів. На той час вона просиділа в поліції вже сім годин і була геть виснажена.

Наступного ранку, о чверть на одинадцяту, слідчі ранкової зміни заїхали за Поллі Ньютон і повезли її до округу Делавер. При денному світлі вона змогла вказати їм дорогу до місця, де відбулося зґвалтування. Там був ставок, на березі якого поліцейські виявили гільзи від дев’ятиміліметрових куль. Дівчина пояснила, що нападник жбурляв у воду пляшки з-під пива і стріляв по них.

Коли вони повернулися до головного відділку, Нікі Міллер саме прибула на зміну. Вона всадовила Поллі у маленькій кімнатці, через коридор від столу чергового офіцера, принесла їй наступний альбом із фотографіями і вийшла, причинивши за собою двері.

А за кілька хвилин до слідчого відділу увійшов Еліот Боксербаум у супроводі Донни Вест, медсестри, що стала другою жертвою ґвалтівника. Він хотів, щоб і вона теж проглянула знімки злочинців. Порадившись із Клебергом, слідчий вирішив, що першу жертву, студентку факультету оптометрії, ліпше буде задіяти у процедурі безпосереднього упізнання, якщо раптом для суду ідентифікації за фотографією виявиться замало.

Нікі Міллер знайшла для Донни місце за столом у коридорі, де вздовж стін височіли шафи з картотекою, і видала їй три альбоми.

— Святий Боже, — здивовано озвалася дівчина. — Невже вулицями справді сновигає стільки збоченців?

Боксербаум і Міллер чекали неподалік, поки Донна роздивлялася знімок за знімком. Гортаючи сторінки, вона дедалі більше дратувалася і похмурніла. Ось промайнуло знайоме обличчя — щоправда, не її кривдника, а колишнього однокласника, якого вона вчора бачила на вулиці. Дівчина нишком зиркнула на зворот фотокартки, де писалося, що того затримували за ексгібіціонізм.

— Отакої, — пробурмотіла вона. — Хто б міг подумати?

Дійшовши до середини альбому, Донна вклякла над знімком привабливого юнака з густими бакенбардами і відсутнім поглядом. Дівчина зірвалася на рівні ноги, мало не перекинувши стільця.

— Це він! Точно він! Я в цьому переконана!

Міллер попросила Донну розписатися на звороті фотокартки, а тоді за реєстраційним номером на знімку знайшла відповідну кримінальну справу і виписала звідти ім’я молодика: «Вільям С. Мілліган». Фотографія була вже давня.

Міллер вклала знімок підозрюваного ближче до кінця альбому, який іще не встигла переглянути Поллі Ньютон. Потім разом із Боксербаумом, детективом на ім’я Браш і офіцером Бесселом вона пішла до кімнатки, де залишила дівчину.

Поллі, певно, збагнула: слідчі сподіваються, що вона впізнає одну з фотокарток у цьому альбомі. Вона з особливою пильністю розглядала знімки, поволі гортаючи сторінки. Коли дівчина наблизилася до середини альбому, детектив Нікі Міллер була вже мов на голках. Якщо Поллі обере ту саму фотографію, що й Донна, особу Університетського ґвалтівника можна буде вважати встановленою.

Поллі затрималася на знімку Міллігана, але зрештою рушила далі. У Міллер судомно звело м’язи. Аж раптом Поллі повернулася назад і знову прикипіла поглядом до фотографії юнака з бакенбардами.

— Оцей дуже на нього схожий, — озвалася вона. — Але важко сказати напевно.

Боксербаум не став квапитися з ордером на арешт. Донна Вест без вагань вказала на Міллігана, однак слідчого непокоїло те, що знімок був трирічної давнини. Він волів зачекати, доки перевірять відбитки пальців. Детектив Браш заніс зразки відбитків зі справи Міллігана на перший поверх, до відділу впізнання, де їх мали порівняти з відбитками, виявленими в машині Поллі.

Нікі Міллер дратувало таке зволікання. Вона вважала, що у них є цілком вагомі підстави для арешту, і хотіла якнайшвидше взяти підозрюваного під варту. Але оскільки Поллі Ньютон, жертва в її справі, не змогла з абсолютною впевненістю впізнати свого кривдника, Нікі Міллер залишалося тільки набратися терпцю. За дві години надійшов звіт криміналістів. З’ясувалося, що відбитки правого вказівного і безіменного пальців, а також правої долоні, зняті з внутрішньої поверхні скла у пасажирських дверцятах корвета, належать Міллігану. Усі відбитки достатньо хорошої якості, збіг встановлено за десятьма ознаками. Цього вистачить для суду.

Одначе Боксербаум і Клеберг вагалися. Вони хотіли остаточно в усьому впевнитися і тому подали запит на оцінку відбитків експертом-дактилоскопістом.

Нікі Міллер все ж таки вирішила порушити проти Міллігана справу за звинуваченням у викраденні, пограбуванні та зґвалтуванні. Врешті-решт, його відбитки збіглися зі знайденими в автомобілі жертви і, коли Міллер отримає ордер на арешт і доправить підозрюваного у відділок, можна буде влаштувати процедуру безпосереднього упізнання.

Боксербаум зв’язався зі своїм керівником, Клебергом, але той наполіг, щоб університетська поліція зачекала на висновок експерта. Це забере лише годину-дві, натомість вони будуть цілковито переконані у слушності своїх підозр. О восьмій вечора незалежний експерт підтвердив, що відбитки належать Міллігану.

— Гаразд, я порушую справу за звинуваченням у викраденні, — оголосив Боксербаум. — Це єдиний злочин, скоєний ним на території студмістечка, де діють наші повноваження. Зґвалтування ж відбулося в іншому місці.

Він перечитав інформацію, що надійшла з відділу впізнання. Вільям Стенлі Мілліган, двадцять два роки. Уже притягався до кримінальної відповідальності. Півроку тому був достроково звільнений з виправного закладу в місті Лебанон, штат Огайо. Остання відома адреса Міллігана — Огайо, місто Ланкастер, Спрінґ-стрит, будинок 933.

Міллер викликала бійців загону SWAT[2] і зібрала усіх у своєму відділі, щоб розробити тактику затримання. Передусім потрібно було з’ясувати, скільки ще осіб перебуває в одному помешканні з Мілліганом. Двоє з його жертв чули, як він називав себе терористом і найманцем, а у присутності Поллі Ньютон він стріляв із пістолета. Було вирішено вважати його озброєним і особливо небезпечним.

Офіцер Крейґ із загону SWAT запропонував скористатися обманним маневром. Прихопивши з собою коробку від піци «Доміно», він удасть, ніби отримав замовлення з цієї адреси, а коли Мілліган відчинить двері, Крейґ спробує зазирнути до будинку. Такий план ні в кого не викликав заперечень.

Проте Боксербаума гризли сумніви щодо Мілліганової адреси. Чому б то він аж тричі за минулі два тижні їздив із Ланкастера до Колумбуса, відстань між якими становить добрячих сімдесят два кілометри, щоб когось зґвалтувати? Щось тут кінці з кінцями не сходилися. Оперативна група мала вже ось-ось рушити, коли Боксербаум зняв слухавку, набрав номер довідкової служби і запитав, чи не з’являлось у них останнім часом нових записів про такого собі Вільяма Міллігана. Він вислухав відповідь і занотував адресу.

— Він змінив місце проживання і нині мешкає в будинку за номером 5673 по Олд-Лівінґстон-авеню, що в Рейнольдзбургу, — виголосив Боксербаум. — Це в десяти хвилинах їзди звідсіля, у східному напрямку. Що ж, оце вже більше схоже на правду.

Всі зітхнули з полегшенням.

О дев’ятій вечора Боксербаум, Клеберг, Міллер, Бессел і четверо офіцерів із загону SWAT розсілися по автомобілях і покотили по шосе зі швидкістю, що ледве сягала тридцяти кілометрів на годину. Світло фар не здатне було впоратися з туманом, густішого за який детективи зроду не бачили.

Першим на місце прибув загін SWAT. Замість запланованих п’ятнадцяти хвилин дорога забрала у них годину. Ще чверть години знадобилося на те, щоб розшукати потрібний будинок на звивистій, нещодавно прокладеній вуличці, де був розташований житловий комплекс «Ченінґвей». Очікуючи на появу інших членів оперативної групи, SWAT-івці поговорили з кількома сусідами Міллігана. Вікна в помешканні підозрюваного світилися.

Коли прибула решта детективів, усі почали займати свої місця згідно з планом. Нікі Міллер зачаїлася у внутрішньому дворі, праворуч від Мілліганових дверей, троє бійців із загону SWAT принишкли на протилежному боці двору, Бессел сховався за рогом будинку, а Боксербаум і Клеберг оббігли будівлю з тилу і наблизилися до скляних розсувних дверей, що вели з будинку на задній двір.

Крейґ дістав із багажника свого авто порожню коробку з-під піци і нашкрябав на ній чорним маркером: «Мілліган, Олд-Лівінґстон-авеню, 5673». Він витягнув назовні поли сорочки, щоб вони нависали над поясом джинсів, приховуючи зброю, і невимушеною ходою попростував до дверей підозрюваного. Крейґ натиснув на дзвінок. Ніхто не відчинив, тож він подзвонив іще. Цього разу офіцер почув за дверима якийсь рух і напустив на себе знуджений вигляд. В одній руці він тримав коробку від піци, а другою вперся собі в бік, поближче до пістолета.

Зі свого спостережного пункту біля задніх дверей будинку Боксербаум бачив мов на долоні всю вітальню, що формою нагадувала латинську літеру L. Ліворуч від вхідних дверей стояло червоне крісло. Перед великим кольоровим телевізором сидів у брунатному кріслі молодик. Інших людей у кімнаті не було. Ось молодик підвівся і поплентався відчиняти двері.

Крейґ укотре натиснув на кнопку дзвінка і помітив, що хтось дивиться на нього крізь скляну панель біля дверей. Потім двері розчахнулись, і офіцер побачив перед собою вродливого юнака.

— Ось ваша піца.

— Я не замовляв піцу.

Крейґ спробував зазирнути до оселі й угледів постать Боксербаума за не запнутим завісою склом задніх дверей.

— Але ж у мене вказана ця адреса. Замовлення на ім’я Вільяма Міллігана. Це ви?

— Ні.

— Хтось із цього будинку таки зателефонував і замовив піцу, — наполягав Крейґ. — А ви взагалі хто будете?

— Це дім мого приятеля.

— Можна поговорити з вашим приятелем?

— Його зараз немає. — Молодик говорив повільно, безбарвним голосом.

— А де ж він? Якийсь Білл Мілліган замовив піцу на цю адресу.

— Гадки не маю. Але сусіди його добре знають. Може, вони вам щось підкажуть. А може, і піцу вони замовили.

— Не покажете, де вони живуть?

Молодик кивнув, рушив до дверей навпроти, постукав один раз, а потім і вдруге. Відповіді не було.

Крейґ кинув коробку з-під піци на долівку, витягнув пістолет і приставив дуло до потилиці підозрюваного.

— Ані руш! Я знаю, що ти і є Мілліган. — І він скував руки молодика наручниками.

Той мав геть ошелешений вигляд.

— А це ще навіщо? Я не зробив нічого поганого.

Крейґ тицьнув затриманого пістолетом поміж лопаток, водночас торсаючи його за довге волосся, мовби за віжки.

— Зайдімо-но в дім.

Крейґ заштовхав затриманого назад до помешкання, і разом із ними увійшла решта бійців загону SWAT, тримаючи зброю напоготові. Боксербаум і Клеберг обійшли будинок і приєдналися до них з головного входу.

Нікі Міллер витягла поліцейський знімок Міллігана для порівняння.

— Така сама родимка на шиї, та й обличчя один в один. Це наш хлопець.

Міллігана всадовили у червоне крісло, і Міллер зауважила, що він заціпеніло дивиться у простір перед собою, наче в якомусь трансі. А тим часом сержант Демпсі нахилився і зазирнув під крісло.

— А ось і зброя, — повідомив він і витягнув її назовні, підчепивши олівцем. — Дев’ятиміліметровий сміт-вессон.

Один зі SWAT-івців підняв сидіння брунатного крісла, що стояло перед телевізором, і почав було діставати з-під нього обойму і пластиковий пакет із набоями, проте Демпсі зупинив його:

— Стривай. У нас є ордер на арешт, але не на обшук. — Він повернувся до Міллігана. — Ти даєш згоду на огляд твого помешкання?

Мілліган далі дивився перед собою невидющим поглядом.

Поліція має право пересвідчитися, що в приміщенні немає сторонніх осіб, і для цього їй не потрібен ордер на обшук. Знаючи це, Клеберг зайшов до спальні підозрюваного. На незастеленому ліжку лежав брунатний спортивний костюм. У кімнаті був страшенний рейвах, на підлозі валялася брудна білизна. Детектив зазирнув до гардеробної кімнати й побачив там не що інше, як кредитні картки Донни Вест і Керрі Драєр, складені охайним стосиком на полиці. Там же були і клаптики паперу, вирвані із записників дівчат. На столику перед дзеркалом лежали затемнені окуляри й гаманець.

Клеберг пішов шукати Боксербаума, щоб розповісти про побачене, і знайшов колегу в невеличкій обідній кімнаті, переробленій господарем під художню майстерню.

— Погляньте-но сюди. — Боксербаум вказав на велике полотно, на якому була зображена чи то якась королева, чи то інша вельможна панна, вбрана у синю, оздоблену мереживом сукню за модою вісімнадцятого століття. Сиділа ця панна за клавесином, тримаючи у руках нотні аркуші. Деталі були виписані просто приголомшливо. На картині стояв підпис — «Мілліган».

— Нічого собі, яка краса, — озвався Клеберг. Він окинув оком інші полотна, прихилені до стіни, різноманітні пензлі, тюбики з фарбами.

Боксербаум зненацька ляснув себе по лобі.

— Тепер зрозуміло, що за плями Донна Вест помітила на його руках. Він перед тим малював олійними фарбами.

Нікі Міллер, яка теж бачила картину, підійшла до підозрюваного, що й досі сидів у кріслі.

— Отже, ти все-таки Мілліган, правда?

Він звів на неї розгублений погляд і пробелькотів:

— Та ні.

— Я зауважила дуже гарне полотно у сусідній кімнаті. Воно твого пензля?

Він кивнув.

— Що ж, — усміхнулася Міллер, — робота підписана «Мілліган».

До них приєднався Боксербаум.

— Білле, мене звуть Еліот Боксербаум. Я з департаменту поліції при Університеті штату Огайо. Поговориш зі мною?

Юнак не відповів. У нього не спостерігалося тих мимовільних судомних порухів очей, про які згадувала Керрі Драєр.

— Хтось уже зачитав йому права? — запитав Боксербаум. Не почувши ствердної відповіді, слідчий витягнув із кишені картку зі стандартним текстом і зачитав його вголос. Він хотів зробити все як належить. — Проти тебе висуваються звинувачення у викраденні трьох дівчат зі студмістечка, Білле. Ти нічого не бажаєш сказати щодо цього?

Мілліган отетеріло подивився на детектива.

— Та що ж це коїться? Я заподіяв комусь шкоду?

— Ти сказав дівчатам, що інші люди можуть їх скривдити. Хто ці люди?

— Я сподіваюсь, я нікому не зашкодив.

Мілліган зиркнув на одного з офіцерів, який саме збирався увійти до спальні, і попередив:

— Там є коробка. Не гепніть по ній, бо все злетить у повітря.

— Вибухівка? — рвучко запитав Клеберг.

— Так… Отам.

— Покажеш її мені?

Мілліган повільно підвівся і посунув до спальні. Спинившись у дверях, він мотнув головою в напрямку невеличкої картонної коробки, що стояла на підлозі біля столика з дзеркалом. Клеберг залишився поруч із Мілліганом, а Боксербаум пішов обстежити коробку зблизька. Решта офіцерів з’юрмилась у дверях позаду Міллігана. Боксербаум опустився навколішки біля коробки. Під відкритою накривкою виднілися дроти і щось, що скидалося на годинниковий механізм.

Боксербаум позадкував із кімнати і звернувся до сержанта Демпсі:

— Краще викличте саперів і пожежників. А ми з Клебергом доправимо Міллігана до відділку.

Клеберг був за кермом службового автомобіля університетської поліції. На передньому пасажирському сидінні вмостився Роквел, один із бійців загону SWAT. Боксербаум розташувався на задньому сидінні, поруч із Мілліганом. Той і досі відмовлявся відповідати на будь-які запитання щодо зґвалтувань. Він тільки хилився вперед, що було не вельми зручно робити із закутими за спиною руками, і бурмотів позбавлені логічної послідовності фрази, на зразок «мій брат Стюарт помер» і «я ж нікому не заподіяв шкоди?».

— Ти зустрічав раніше когось із тих дівчат? — запитав у нього Боксербаум. — Може, медсестру?

— Моя мати — медсестра, — промимрив Мілліган.

— Скажи, чому ти для пошуку жертв обрав саме територію студмістечка?

— По мою душу скоро прийдуть німці…

— Давай поговоримо про те, що трапилося, Білле. Що тебе спровокувало? Це було довге чорняве волосся тієї медсестри?

Мілліган глипнув на нього.

— Якийсь ви дивний, — сказав він.

Після цього, знову втупившись у простір відсутнім поглядом, він додав:

— Якщо про це довідається моя сестра, вона мене зненавидить.

Боксербаум капітулював.

Вони прибули до головного відділку поліції, увійшли через чорний вхід і відвели свого бранця на третій поверх, до кімнати для роботи із затриманими. Залишивши його там, Боксербаум і Клеберг пішли до сусіднього кабінету — допомагати Нікі Міллер із підготовкою паперів, на підставі яких можна було б отримати ордер на обшук.

За півгодини до півночі офіцер Бессел повторно зачитав Мілліганові його права і запитав, чи той не хоче підписати офіційну відмову від права зберігати мовчання і права на присутність адвоката. Мілліган тільки лупав на нього очима.

Нікі Міллер чула, як Бессел йому втовкмачував:

— Слухай, Білле, ти зґвалтував трьох жінок, і ми хочемо, щоб ти почав говорити.

— Я таке зробив? — запитав Мілліган. — Я когось скривдив? Якщо так, мені дуже прикро.

Після цього Мілліган більше не пускав ані пари з вуст.

Бессел відвів затриманого на четвертий поверх, де повинні були його сфотографувати і взяти у нього відбитки пальців.

Співробітниця поліції у формі підвела голову, коли вони зайшли до кімнати. Бессел ухопив Міллігана за руку, аби розпочати процедуру дактилоскопії, але той зненацька відсахнувся, ніби дотик Бессела нажахав його до смерті, і сховався за спину жінки-поліцейського.

— Його щось налякало, — мовила вона. Повернувшись до сполотнілого юнака, який тремтів усім тілом, вона заговорила з ним лагідно, мов із дитиною. — Нам потрібно взяти у тебе відбитки пальців. Ти розумієш, про що я кажу?

— Я не… не хочу, щоб він мене торкався.

— Гаразд, — відповіла жінка. — Давай це зроблю я. Згода?

Мілліган закивав і дозволив їй провести дактилоскопію. Після того як відбитки і фотографії були готові, Бессел провів молодика до камери попереднього утримання.

Коли всі папери для отримання ордеру на обшук були готові, Нікі Міллер зателефонувала до судді Веста. Вислухавши наведені нею докази і взявши до уваги нагальність справи, суддя сказав, що Міллер може заїхати до нього додому, і о двадцять хвилин на другу ночі підписав ордер. Міллер одразу ж поїхала до житлового комплексу «Ченінґвей», долаючи туман, який став іще більш непроглядним.

Вона викликала виїзну бригаду криміналістів. Ті прибули о чверть на третю. Міллер продемонструвала ордер на обшук, і криміналісти обнишпорили оселю підозрюваного, склавши перелік вилучених звідти речових доказів:

СТОЛИК: 343 долари готівкою, сонцезахисні окуляри, наручники і ключ до них, гаманець, два посвідчення особи — одне на ім’я Вільяма Сімза, інше — Вільяма Міллігана, квитанція на ім’я Донни Вест.

ГАРДЕРОБНА: кредитні картки Master Charge на імена Донни Вест і Керрі Драєр, медична перепустка Донни Вест, фотокартка Поллі Ньютон, автоматичний пістолет двадцять п’ятого калібру «Танфольйо Джузеппе» моделі A.R.M.I. і п’ять набоїв до нього.

СТОЛИК ПЕРЕД ДЗЕРКАЛОМ: клапоть паперу з іменем і адресою Поллі Ньютон і сторінка з її нотатника.

УЗГОЛІВ’Я ЛІЖКА: складаний ніж, два пакети з якимось порошком.

КОМОД: телефонний рахунок на ім’я Міллігана, кобура від сміт-вессона.

ПІД ЧЕРВОНИМ КРІСЛОМ: пістолет сміт- вессон дев’ятиміліметрового калібру, обойма і шість набоїв.

ПІД СИДІННЯМ БРУНАТНОГО КРІСЛА: обойма з п’ятнадцятьма набоями і ще п’ятнадцять набоїв у пластиковому пакеті.

Повернувшись до головного відділку поліції, Нікі Міллер віднесла речові докази до секретаря суду, поставила їх на облік і здала до сховища доказів.

— Того, що тут є, цілком вистачить для суду, — промовила вона.

Мілліган скорчився в кутку тісної камери, тремтячи, мов у пропасниці. Раптом він здавлено схлипнув і зомлів. За хвилину він розплющив очі і приголомшено витріщився на стіни, туалет і нари.

— О, Господи, знову! — вигукнув він. — Ні, тільки не це!

Мілліган сів на підлогу і втупився вперед невидющим поглядом. А потім він помітив у кутку тарганів. Його очі на мить зробилися скляними, а тоді вираз його обличчя геть змінився. Він склав ноги по-турецькому, нахилився вперед, сперши підборіддя на руки, і став із дитячою усмішкою спостерігати за тим, як таргани бігають колами.

(2)

Коли за кілька годин по Міллігана прийшли, щоб перевезти його до іншого місця утримання, той не спав. Його прикували наручниками до дебелого чорношкірого чолов’яги, після чого довгу вервечку в’язнів повели через вестибюль, униз сходами і через задні двері на автостоянку. Там очікував фургон, який мав доправити їх до в’язниці округу Франклін.

Фургон вкотився до центру Колумбуса і під’їхав до футуристичної цитаделі, яка здіймалася у самому серці міста. Перші два її поверхи мали грубезні бетонні стіни й були цілковито позбавлені вікон. Від третього поверху і вище ця споруда мала вигляд сучасного офісного центру. Чільне місце у внутрішньому дворі в’язниці займав пам’ятник Бенджаміну Франкліну.

Фургон звернув на доріжку позаду будівлі й зупинився перед гаражними воротами з гофрованої сталі. З цього ракурсу було помітно, що в’язниця сполучена з іншою, ще вищою спорудою — судом округу Франклін.

Ворота зі скреготом поповзли вгору. Фургон заїхав досередини, і ворота позаду нього зачинилися. Закутих у наручники в’язнів повели до тамбура на вході до в’язниці, що мав з обох кінців сталеві двері. Але одного в’язня бракувало: Мілліган примудрився позбавитися наручників і досі сидів у фургоні.

— Ану, вилазь звідтіля, Міллігане! — гаркнув офіцер. — Що це ти, окаянний падлючий збоченцю, виробляєш?

Той чорношкірий чоловік, до якого Мілліган раніше був прикутий, квапливо заторохтів:

— Я нічо’ не робив! Христом Богом присягаюся, він просто взяв і вислизнув із кайданків.

Двері в’язниці з шипінням відчинилися, і шістьох арештантів заштовхали у прохід між вхідними дверима і ґратами. За ґратами починався контрольний центр — там стояли телемонітори й комп’ютерні термінали і працювали десятки службовців обох статей у чорних сорочках і сірих штанях та спідницях. Коли за в’язнями зачинилися вхідні двері, попереду відімкнулася ґратчаста брама, і їх провели всередину. Повсюди у приміщенні сновигали «чорні сорочки» і лунав цокіт клавіш комп’ютерних терміналів. На вході молода жінка простягнула Міллігану брунатний конверт із цупкого паперу і проінструктувала:

— Здати коштовні речі — персні, годинники, прикраси, гаманець.

Коли Мілліган дістав усе з кишень, вона забрала у нього куртку, промацала підкладку і передала службовцю зі сховища особистих речей.

Міллігана знову обшукали, цього разу більш ретельно, а тоді новоприбулих ув’язнених помістили до тимчасової камери, де ті мали чекати, поки їх зареєструють і візьмуть у них відбитки пальців. Крізь маленьке квадратне віконце у дверях за ними спостерігали пильні очі. Чорношкірий здоровань тицьнув Міллігана ліктем у бік і проказав:

— То ти в нас крутелик, ге? Скинув тамті кайданки. Мо’, ти нас і звідси витягнеш?

Мілліган подивився на нього спантеличено.

— Не дрочися так із поліцаїв, — продовжив той. — Вони тебе зіб’ють на квасне яблуко. Я знаю, що кажу, бо в буцегарні був багацько разів. А тебе вже кидали за ґрати?

Мілліган кивнув.

— Тому мені тут і не подобається. Я мушу звідси вирватися.

(3)

Коли в офісі громадського захисту, що був у кварталі від в’язниці, задзвонив телефон, старший юрист Ґері Швайкарт, довготелесий тридцятитрирічний бородань, саме розкурював люльку. Телефонував Рон Редмонд, один із молодших юристів офісу.

— Я тут дещо почув, поки стирчав у муніципальному суді, — почав Редмонд. — Минулої ночі поліція схопила Університетського ґвалтівника, і його щойно привезли до тюрми округу Франклін. За хлопа призначили заставу в півмільйона доларів. Пошли когось до в’язниці, нехай нададуть йому попередню правову допомогу.

— У конторі зараз, окрім мене, ані душі, Роне. Тримаю оборону сам-один.

— Розумієш, уже пішов розголос, і невдовзі тут усе аж кишітиме писаками із «Сітізен Джорнал» і «Диспетч». Нутром чую, що поліція чинитиме неабиякий тиск на хлопця.

У справах про тяжкі злочини завжди існувала імовірність, що поліція після арешту продовжить копати під затриманого, тому Ґері Швайкарт узяв за звичку в таких випадках одразу посилати кого-небудь із адвокатів до окружної в’язниці. А це був не якийсь там пересічний арешт. Довкола злочинів Університетського ґвалтівника преса здійняла стільки галасу, що для поліції Колумбуса стало справою честі конче їх розкрити. Швайкарт припускав, що слідчі напосідатимуть на підозрюваного, наче зграя гончаків, аби видобути зізнання. Захистити його права буде ой як нелегко.

Швайкарт вирішив заскочити до в’язниці округу Франклін і перемовитися кількома словами з арештантом. Відрекомендуватися, пояснити, що він — громадський захисник, і попередити, щоб ув’язнений не говорив ні з ким, окрім свого адвоката.

Швайкарта впустили до в’язниці саме тієї миті, коли двоє поліцейських провели Міллігана крізь тамбур і передали з рук у руки черговому сержантові. Швайкарт попрохав дозволу швиденько поговорити з Мілліганом.

— Кажуть, я багато чого накоїв, але я не маю про це жодного уявлення, — жалівся той. — Я нічогісінько не пам’ятаю. По мене раптом прийшли, і…

— Слухай, — урвав його Швайкарт, — я поки що просто зайшов познайомитися. Багатолюдний коридор — не найкраще місце для того, щоб обговорювати подробиці справи. За день-другий ми зустрінемося для приватної розмови.

— Але я нічого не пам’ятаю. У мене вдома знайшли всі ті речі, і…

— Цить! Більше нічого не кажи. Тут і стіни мають вуха. Коли тебе відведуть нагору, будь обачним. Поліція має у своєму арсеналі безліч хитрощів. Ні з ким не балакай, навіть із іншими в’язнями — серед них трапляються підсадні. Не бракує і донощиків, які збирають інформацію, а потім за гроші передають кому слід. Якщо сподіваєшся на неупереджений суд, тримай рота на замку.

Мілліган сіпав головою, тер щоку і повсякчас поривався вибовкати подробиці справи. Насамкінець він пробелькотів:

— Оголосіть, що я не визнаю свою провину. Гадаю, я схибнувся.

— Що ж, побачимо, — відповів Швайкарт. — Але тут обговорювати цього не можна.

— А можна, щоб моєю справою займалася жінка-адвокат?

— Є в нас одна жінка-адвокат. Я подивлюся, чи вийде її залучити.

Швайкарт спостерігав, як офіцер забрав Міллігана і повів перевдягатися з повсякденного одягу в блакитну робу. Цей колір в окружній в’язниці вирізняв арештантів, затриманих за скоєння тяжких злочинів. Непросто буде працювати з цим юнаком — він мовби суцільний оголений клубок нервів. Та й від злочинів хлопець фактично не відкараскувався, тільки повторював як заведений, що нічого не пам’ятає. Це було нетипово. Проте Швайкарт міг собі тільки уявити, який лемент здійметься у пресі, якщо захист оголосить, ніби дії Університетського ґвалтівника спричинила душевна недуга.

Залишивши позаду будівлю окружної в’язниці, юрист купив примірник «Колумбус Диспетч» і на першій же шпальті побачив статтю під такою назвою:

«ПОЛІЦІЯ ВЗЯЛА ПІД ВАРТУ ПІДОЗРЮВАНОГО В УНІВЕРСИТЕТСЬКИХ ЗҐВАЛТУВАННЯХ»

У статті йшлося про те, що двадцятишестирічна студентка, яка майже два тижні тому стала жертвою наруги, візьме участь у поліцейській процедурі впізнання, де їй буде потрібно вибрати свого кривдника з-поміж інших осіб. А увінчував статтю знімок Міллігана з чітко вказаним прізвищем.

Повернувшись до контори, Швайкарт обдзвонив решту місцевих газет із проханням не публікувати фотографію підозрюваного, бо це може вплинути на об’єктивність призначеної на понеділок процедури впізнання. У газетах йому дали рішучу відсіч. Якщо, мовляв, така фотокартка потрапить їм до рук, вона негайно піде у друк. Адвокат почухав люлькою бороду і взяв слухавку, плануючи зателефонувати додому і попередити дружину, що запізниться на вечерю.

— Гей, — пролунало з дверей кабінету, — ти зараз схожий на ведмедя, котрого заскочили на тому, що він увіпхав носа до вулика.

Швайкарт підвів голову і побачив усміхнене обличчя Джуді Стівенсон.

— Он як? — прогуркотів, кладучи слухавку і всміхаючись у відповідь. — А вгадай-но, хто нещодавно попросив, щоб ти захищала його в суді?

Дівчина відкинула довге чорняве волосся з обличчя, відкривши родимку на лівій вилиці. Її карі очі дивилися на колегу запитально.

Той підсунув до неї газету, тицьнувши пальцем у знімок і назву передовиці, і тісний кабінетик сповнився його гортанним сміхом.

— Процедура впізнання відбудеться в понеділок. Мілліган просив, щоб його адвокатом була жінка. Отже, саме тобі дістається Університетський ґвалтівник.

(4)

Коли у понеділок, 31 жовтня, Джуді Стівенсон прибула до поліцейського відділку, годинник показував за чверть десяту ранку. Міллігана завели до приміщення, і вона побачила, який розпачливий і нажаханий вигляд він має.

— Я з офісу громадського захисту, — пояснила Джуді. — Ґері Швайкарт казав, що ти просив жінку-адвоката, тож я представлятиму твої інтереси в парі з ним. А тепер спробуй заспокоїтися. Ти маєш такий вигляд, ніби зараз геть розклеїшся.

— У п’ятницю мій наглядовий офіцер з програми умовного звільнення приніс мені оце. — І Мілліган простягнув адвокату складений аркуш.

Вона розгорнула папірець і виявила, що це ордер, виданий Комітетом з питань умовно-дострокового звільнення. В ордері йшлося про необхідність утримувати Міллігана під вартою й повідомити його про те, що у в’язниці округу Франклін буде проведено попереднє слухання щодо порушення ним правил умовного звільнення. Джуді Стівенсон усвідомила: оскільки при затриманні Міллігана поліція знайшла в будинку зброю, його умовно-дострокове звільнення можуть скасувати і хлопця негайно запроторять назад до в’язниці міста Лебанон, що поблизу Цинциннаті, де йому й доведеться очікувати на суд.

— Слухання відбудеться аж наступної середи, — сказала вона. — Ми з’ясуємо, чи можна зробити так, аби тебе нікуди не переводили. Я б воліла, щоби ти залишався в Колумбусі, де у нас зі Швайкартом буде змога з тобою спілкуватися.

— Я не хочу знову потрапити до Лебанона.

— Ну ж бо, не варто так хвилюватися.

— Я не пам’ятаю, як накоїв усе те, в чому мене звинувачують.

— Ми поговоримо про це пізніше. А зараз тобі лише треба постояти на ось тому підвищенні. Впораєшся?

— Гадаю, так.

— Зачеши волосся назад, аби твоє обличчя було добре видно.

Офіцер поліції підвів його до помосту, на якому вже вишикувалися інші чоловіки. Міллігана поставили другим у ряду.

Для впізнання було запрошено чотирьох осіб. Донну Вест, медсестричку, яка ідентифікувала Міллігана за знімком, заздалегідь попередили, що її присутність не знадобиться, тож вона собі подалася до Клівленда з нареченим. Цинтія Мендоза, касирка із супермаркету «Кроґер»[3], яка видала підозрюваному готівку за одним із чеків, не змогла впізнати Міллігана, вказавши натомість на чоловіка під номером три. Жінка, на яку було вчинено напад іще у серпні й за інакших обставин, сказала, що другий номер начебто скидається на її кривдника, проте вона не може стверджувати напевно. Керрі Драєр пояснила, що їй важко впізнати нападника без вусів, але риси чоловіка під номером два здаються їй знайомими. Поллі Ньютон упевнено вказала на Міллігана.

3 листопада суд присяжних висунув проти Міллігана звинувачення у трьох викраденнях, трьох пограбуваннях за обтяжливих обставин і чотирьох зґвалтуваннях. Усе це були злочини першого ступеню, і кожний окремий пункт звинувачення міг потягнути за собою ув’язнення строком від чотирьох до двадцяти п’яти років.

Офіс прокурора нечасто самотужки призначав конкретних обвинувачів, навіть на гучні справи про вбивство. За усталеною процедурою голова відділу тяжких злочинів за два-три тижні до суду навмання обирав одного зі старших обвинувачів. Одначе цього разу окружний прокурор Джордж Сміт викликав двох своїх найліпших людей і пояснив, що справа Університетського ґвалтівника отримала широкий розголос у пресі, здійнявши хвилю громадського обурення. Окружний прокурор хотів, аби саме ці двоє виступили обвинувачами у резонансній справі і домоглися суворого вироку.

Террі Шерманові було тридцять два роки. Це був кучерявий брюнет із хвацькими генеральськими вусами, котрий уславився своєю невблаганністю у справах про статеві злочини і любив нахвалятися, що не програв іще жодного судового процесу над ґвалтівниками. Прочитавши матеріали справи, він реготнув:

— Вважайте, вирок уже в нас у кишені. До ордерів не підкопаєшся. Цей хлопець у нас на гачку. Адвокатам немає на що сподіватися.

Бернард Залиґ Явич, тридцятип’ятирічний кримінальний обвинувач, учився на юридичному факультеті того ж вишу, що й Джуді Стівенсон та Ґері Швайкарт, і добре їх знав, хоча сам був на два курси старший. Ґері свого часу починав як його помічник — перш ніж перейти до прокурорського офісу, Явич упродовж чотирьох років працював у захисті. Він погодився з оцінкою Шермана: з погляду обвинувачення ця справа видається однією з найпростіших, які він будь-коли бачив.

— Видається? — здивувався Шерман. — Речові докази, відбитки пальців, результати упізнання — все нам на руку! Запевняю тебе, його адвокати нічого не зможуть удіяти.

За кілька днів Шерман мав із Джуді розмову, під час якої вирішив одразу розставити всі крапки над «і».

— У справі Міллігана ми не йтимемо на жодні поблажки. Хлопець у нас у кулаці, і ми будемо наполягати на максимальному терміні ув’язнення. У вас немає шансів.

Але Берні Явич напружено розмірковував. Йому, колишньому громадському захисникові, неважко було уявити, що він зробив би, опинившись на місці Джуді й Ґері.

— Існує одна лазівка, якою вони можуть скористатися: подати клопотання про визнання свого підзахисного неосудним.

Шерман тільки посміявся.

Наступного дня Вільям Мілліган здійснив спробу вкоротити собі віку, розтрощивши череп об стіну камери.

— Якщо так і далі піде, він до суду не дотягне, — озвався Ґері Швайкарт до Джуді Стівенсон, отримавши цю звістку.

— Не думаю, що він здатен витримати суд, — відповіла напарниця. — Я гадаю, ми повинні пояснити судді, що психічний стан нашого клієнта унеможливлює його співпрацю із захистом.

— Хочеш, аби Міллігана оглянув мозкоправ?

— Я вважаю, що це необхідно.

— Боже милосердний, — кинув Ґері. — Я вже бачу газетні заголовки.

— До дідька заголовки! Щось із цим хлопчиною не гаразд. Не знаю, в чому річ, але ти й сам помітив, що за кожної зустрічі він поводиться, мовби зовсім інша людина. І коли він каже, що не пам’ятає зґвалтувань, я йому вірю. Його потрібно обстежити.

— І за чий же це кошт?

— У нас є свій фонд, — відповіла Джуді.

— Авжеж, і там валяються зайві мільйони.

— Та годі тобі, огляд у психолога нам точно по кишені.

— Що ж, сповісти суддю, — пробуркотів Ґері.

Коли суддя погодився відкласти розгляд справи, щоби Вільяма Міллігана міг тим часом обстежити психолог, Ґері Швайкарт зосередив увагу на слуханні Комітету з питань умовно-дострокового звільнення, що мало відбутися у середу, о пів на дев’яту ранку.

— Мене відішлють назад до Лебанона, — сказав Мілліган.

— Я зроблю все, щоб цього не сталося, — відповів Ґері.

— У мене вдома знайшли пістолети, а однією з умов мого звільнення було те, що я не маю права купувати, зберігати чи використовувати холодну і вогнепальну зброю.

— Воно-то так, — відказав Ґері. — Але якщо ми збираємося захищати тебе в суді, нам треба затримати тебе в Колумбусі, де ми зможемо з тобою тісно співпрацювати. Недобре буде, якщо тебе спровадять до в’язниці в Лебаноні.

— То що ж ви збираєтеся робити?

— Залиш цей клопіт мені.

Мілліган усміхнувся. У його очах з’явився вогник наснаги — Ґері вперше його таким бачив. Юнак поводився невимушено, приязно, майже безтурботно. Він навіть пожартував кілька разів. Ніщо в цьому молодикові не нагадувало той клубок нервів, яким він постав перед адвокатом під час першої зустрічі. Можливо, працювати з ним буде не так важко, як Ґері спершу думав.

— Ну, все, — промовив Ґері. — Тримайся.

Він провів Міллігана до зали засідань, де члени Комітету з питань умовно-дострокового звільнення вже роздавали присутнім копії рапорту, поданого наглядовим офіцером Міллігана, і письмові свідчення сержанта Демпсі, в яких ішлося про те, що під час арешту Міллігана в його помешканні було виявлено сміт-вессон дев’ятиміліметрового калібру та ще напівавтоматичний пістолет двадцять п’ятого калібру з п’ятьма набоями в обоймі.

— Скажіть-но мені, панове, — почав Швайкарт, погладжуючи бороду, — чи робилися тестові постріли з цієї зброї?

— Ні, — відповів голова слухання, — однак це справжня зброя, з набоями.

— Якщо на практиці не доведено, що ці пістолети здатні випустити кулю, то які є підстави вважати їх справжньою зброєю?

— Що ж, нехай. Тестові постріли будуть здійснені наступного тижня.

Ґері ляснув по столі долонею.

— А я наполягаю, щоби ви ухвалили рішення або сьогодні, або вже після закінчення судового процесу. То що скажете, це вогнепальна зброя чи пугачі? Як на мене, ви не довели, що це зброя. — І він обвів поглядом усіх присутніх.

Голова слухання кивнув.

— Панове, я вважаю, що єдиний вихід — це відкласти слухання доти, доки не буде достеменно з’ясовано, чи справжня це зброя.

Наступного ранку, о чверть на одинадцяту, наглядовий офіцер приніс Міллігану цидулку, де писалося, що слухання з приводу скасування його умовно-дострокового звільнення відбудеться 12 грудня 1977 року на території виправного закладу міста Лебанон. Присутність Міллігана не обов’язкова.

Джуді прийшла поговорити з Мілліганом про речові докази, знайдені в його оселі.

— Ви думаєте, що то все я накоїв, правда? — запитав Мілліган, і в його очах вона побачила відчай.

— Байдуже, що я думаю, Біллі. Є докази, і ми мусимо якось дати їм раду. Треба підготувати пояснення того, як до тебе потрапили всі ті речі.

Вона помітила, що його погляд скляніє. Здавалося, він віддаляється від неї, замикаючись у собі.

— Немає значення, — зронив він. — Усе це більше не має значення.

Наступного дня вона отримала листа, написаного на жовтому юридичному бланку в лінійку:

Дорога пані Джуді,

я пишу цього листа, бо іноді не можу висловити вголос те, що я відчуваю, а мені більше за все на світі хочеться, щоб Ви мене зрозуміли.

Перш за все я хочу подякувати Вам за те, що Ви для мене зробили. Ви дуже добра і мила людина, і Ви доклали всіх зусиль, щоб мені допомогти. Хіба можна просити більшого?

Тепер Ви зможете з чистим сумлінням викинути мене з голови. Скажіть у своїй конторі, щоб не посилали інших адвокатів. Мені тепер узагалі не потрібен адвокат.

Якщо вже навіть Ви вірите у мою провину, я таки винен. Мені лише того і треба було — знати напевно. Я все своє життя тільки те й робив, що завдавав болю і страждань тим, кого люблю. Проблема в тому, що я не можу це припинити, бо не контролюю себе. Якщо мене кинуть за ґрати — стане тільки гірше, як минулого разу. А мозкоправи мені не допомагають, бо не можуть зрозуміти, що зі мною не так.

Мені самому доведеться спинити все це. Я втратив надію, і мені вже до всього байдуже. Чи не зробите Ви мені одну останню послугу? Зателефонуйте мамі чи Кеті і скажіть, аби не приїжджали більше. Я нікого не хочу бачити, а вони тільки марнуватимуть пальне. Але я їх дуже-дуже люблю й за все прошу пробачення. Ви — найкращий адвокат з усіх, кого я знаю, і я ніколи не забуду Вашу доброту. Прощавайте.

Біллі

Того вечора черговий сержант зателефонував Швайкартові додому.

— Ваш клієнт знову намагався накласти на себе руки.

— Господи всемогутній! Що він утнув цього разу?

— Ви не повірите, але нам доведеться додати до звинувачень псування державного майна. Він розтрощив унітаз у своїй камері й розтяв собі зап’ястки гострим уламком порцеляни.

— От холера!

— Я вам іще дещо скажу, раднику. З вашим клієнтом точно щось химерне коїться. Унітаз він розтрощив ударом кулака.

(5)

Швайкарт і Стівенсон проігнорували Мілліганового листа, в якому той звільняв їх, і щоденно навідували свого підопічного у в’язниці. Офіс громадського захисту виділив кошти на психологічну експертизу. 8 і 13 січня 1978 року лікар Вілліс К. Дрискол, клінічний психолог, провів із Мілліганом низку тестів.

Тест на IQ видав результат у 68 балів, але Дрискол зауважив, що показник занижений через те, що Мілліган перебуває у стані депресії. У звіті лікар діагностував у Міллігана гостру шизофренію.

Він страждає на сильний розлад ідентичності, його уявлення про межі власного «я» надзвичайно розмиті. У нього спостерігається викривлене сприйняття відстані, що притаманно шизофренікам. Його здатність відокремлювати себе від довкілля вкрай обмежена. […] Він чує голоси, що спонукають його до різних дій і верещать на нього, якщо він їм не кориться. Мілліган вірить, що ці голоси належать людям, котрі вилізли з пекла, щоб його мордувати. Він також розповідає про хороших людей, які часом перебирають на себе контроль над його тілом, аби здолати поганих. […] На мою думку, пан Мілліган у теперішньому стані не спроможний подбати про свої інтереси. Також він не спроможний налагодити адекватний зв’язок із дійсністю, щоб зрозуміти суть подій, що відбуваються довкола нього. Я наполегливо раджу, щоб цю людину госпіталізували для подальшого обстеження і, найімовірніше, лікування.

Перша сутичка між обвинувачами і захисниками сталася 19 січня, коли Стівенсон і Швайкарт ознайомили суддю Джея К. Флаверса зі звітом лікаря на доказ того, що їхній клієнт не здатен захищатися в суді. Суддя сказав, що видасть ордер на обстеження підсудного у відділі судової психіатрії при Південно-західному громадському центрі психічного здоров’я, що у Колумбусі. Ґері та Джуді стривожилися, бо Південно-західний центр у більшості випадків підтримував обвинувачення.

Ґері наполягав, щоб уся інформація, зібрана судовими психіатрами під час обстеження, отримала статус конфіденційної і не могла бути використана проти їхнього клієнта за жодних обставин. Шерман і Явич на це не пристали. Тоді громадські захисники пригрозили, що переконають Міллігана взагалі нічого не розповідати психіатрам із Південно-західного центру. Суддя Флаверс був на волосину від того, щоб накласти на них санкції за неповагу до суду.

Врешті-решт сторони пішли на компроміс: обвинувачі погодилися використовувати ті факти, що можуть інкримінувати Міллігану і про які той обмовиться під час обстеження у психологів, тільки в тому разі, якщо підсудний сам вийде на трибуну для свідків, аби виступити на свій захист. Часткова перемога — це все-таки ліпше, ніж узагалі ніякої. Захисники вирішили ризикнути і дозволити судовим психіатрам Південно-західного центру поспілкуватися з Мілліганом на таких умовах.

— Непогана спроба, — сказав, підсміюючись, Шерман, коли всі вони вийшли з кабінету судді Флаверса. — Видно, що ви вже хапаєтеся за соломинки. Але це вам не допоможе. Я й досі вважаю, що ми тримаємо цю справу в кулаці.

Щоб запобігти черговим спробам самогубства, Міллігана перевели до одиночної камери у в’язничному лазареті й надягли на нього гамівну сорочку. Того ж вечора медбрат Рас Гілл зайшов перевірити стан в’язня і не повірив своїм очам. Він викликав сержанта Вілліса, чергового вечірньої зміни, і показав йому Міллігана крізь ґрати. Вілліс від подиву аж рота роззявив. В’язень вислизнув із гамівної сорочки, поклав її собі під голову, наче подушку, і солодко спав.

Розділ 2

(1)

Перша бесіда Міллігана зі спеціалістом Південно-західного центру відбулася 31 січня 1978 року. Психологом виявилася Дороті Тернер, тендітна жіночка із сором’язливим, майже боязким виразом обличчя. Коли сержант Вілліс увів Міллігана до кімнати, вона звела погляд.

Перед нею був привабливий юнак понад метр вісімдесят на зріст, одягнений у блакитну тюремну робу. У нього були вуса й довгі бакенбарди, але його очі були очима наляканої дитини. Побачивши її, він було здивувався, проте вмостився на стільці навпроти неї, склав руки на колінах і всміхнувся їй.

— Пане Міллігане, — почала вона, — мене звуть Дороті Тернер. Я приїхала сюди з Південно-західного громадського центру психічного здоров’я, щоб поставити вам кілька запитань. Де ви зараз мешкаєте?

Він озирнувся довкола і мовив:

— Тут.

— Назвіть ваш номер соціального страхування.

Юнак насупився й надовго замислився, роздивляючись підлогу, жовті бетонні стіни і бляшану попільничку на столі. Він прикусив ніготь, а потім почав вивчати задирки на пальцях.

— Пане Міллігане, — знову звернулася до нього жінка, — я зможу вам допомогти, тільки якщо ви зі мною співпрацюватимете. Аби я могла зрозуміти, що з вами діється, ви маєте відповідати на мої запитання. Тож який ваш номер соціального страхування?

— Я не знаю, — стенув плечима юнак.

Вона зазирнула до своїх нотаток і зачитала вголос цифри.

Співрозмовник похитав головою.

— Це не мій. Напевно, це номер Біллі.

Вона рвучко підвела голову.

— А ви ж хіба не Біллі?

— Хто, я? Та ні, — відповів той.

— Стривайте-но, хто ж ви, як не Біллі? — спохмурніла вона.

— Я Девід.

— Гаразд, а де тоді Біллі?

— Він спить.

— Де спить?

Юнак показав собі на груди і пояснив:

— Біллі там. І він спить.

Дороті Тернер зітхнула, опанувала себе і терпляче проказала:

— Мені треба поговорити з Біллі.

— Артур вам цього не дозволить. Біллі спить, і Артур його не будитиме, бо якщо Біллі прокинеться, то спробує себе вбити.

Вона довго вдивлялася в молодика, не знаючи, як реагувати. Він говорив і поводився, наче дитина.

— Так, зажди-но. Поясни мені, що ти маєш на увазі.

— Не можу. Я вже й так зробив помилку. Про це не можна було нікому розповідати.

— Чому ні?

— Інші на мене розсердяться. — У голосі юнака вчувалася паніка.

— То тебе звуть Девід?

Він кивнув.

— А хто такі «інші»?

— Не скажу.

Психолог легенько побарабанила пальцями по столі.

— Девіде, ти маєш усе мені розповісти. Тільки тоді я зможу чимось тобі допомогти.

— Ні, — відповів той. — На мене розгніваються і більше не пускатимуть на сцену.

— Все одно тобі потрібно з кимось поговорити. Адже тобі страшно, хіба ні?

— Так, — підтвердив хлопець, і в його очах забриніли сльози.

— Ти мусиш мені довіритися, Девіде. Розкажи, що коїться, і я зможу тобі допомогти.

Він довго й напружено розмірковував, але врешті-решт стенув плечима.

— Я вам усе скажу, але тільки якщо ви пообіцяєте нікому на світі не видавати цю таємницю. Ніколи-ніколи.

— Гаразд, — погодилася Дороті Тернер. — Я обіцяю нікому не розповідати.

— Нізащо в житті?

Вона кивнула.

— Заприсягніться.

— Присягаюся.

— Гаразд, — сказав юнак. — Тоді слухайте. Сам я не дуже багато знаю. Тільки Артуру відомо все. Як ви й казали, мені страшно. Це тому що я часто не розумію, що відбувається.

— Скільки тобі років, Девіде?

— Вісім, скоро буде дев’ять.

— А чому саме ти прийшов зі мною розмовляти?

— Та я навіть не знав, що виходжу на сцену. Хтось із наших у в’язниці поранився, і я вийшов узяти на себе біль.

— Не поясниш, що це означає?

— Артур каже, що я — хранитель болю. Коли комусь боляче, я виходжу на сцену і приймаю весь біль.

— Звучить жахливо.

— Це дуже несправедливо, — закивав хлопець зі сльозами на очах.

— А що таке «сцена», Девіде?

— Це Артур її так назвав, коли пояснював нам, як усе працює. Це така велика пляма білого світла, ніби на сцені під світлом софітів. Усі стоять довкола неї і спостерігають або сплять у своїх ліжках. А той, хто ступає на сцену, під світло софітів, виходить у зовнішній світ. Артур каже так: «Той, хто на сцені, контролює свідомість».

— А хто ж ті інші люди?

— Та їх багато. Я всіх і не знаю, тільки декого. Ой, ні, — перехопило йому подих.

— Що сталося?

— Я розпатякав вам про Артура! Мені за це буде непереливки.

— Все гаразд, Девіде. Я ж пообіцяла не розкривати твою таємницю.

Він скулився на своєму стільці.

— Я більше не можу говорити. Мені лячно.

— Добре, Девіде. На сьогодні досить. Але завтра я знову до тебе завітаю.

Вийшовши з в’язниці округу Франклін, Дороті Тернер зупинилась і щільніше закуталась у пальто, захищаючись від пронизливого вітру. Вона йшла сюди, сподіваючись побачити молодого злочинця, який симулює божевілля, аби уникнути покарання. Вона геть не очікувала зіткнутися з тим, чому сьогодні стала свідком.

(2)

Коли наступного дня Мілліган увійшов до кімнати, Дороті Тернер помітила, що його поведінка змінилася. Він сів на стілець, підтягнувши коліна до підборіддя, і почав гратися зі своїми черевиками, намагаючись не зустрічатися з нею поглядом. Вона запитала, як він сьогодні почувається.

Юнак відповів не одразу. Спершу він оглянув усе довкола, час від часу зиркаючи на жінку перед собою, мовби вперше її бачив. Тоді похитав головою і сказав із акцентом кокні:

— Чо’ все таке гучне? Ви. Всі ці звуки. Я не втямлю, шо тут робицця.

— Ти якось дивно говориш, Девіде. Це що, якийсь акцент?

Він стрельнув на неї бешкетним поглядом.

— Я не Девід, я Крістофер.

— Куди ж подівся Девід?

— А Девід напартачив.

— Що ти маєш на увазі?

— Всі на нього зляцця, бо він розпустив язика.

— Поясни, будь ласка.

— Нє, не можу. Я не хочу вляпацця в ту ж халепу, шо й Девід.

— А чому Девід у халепі? — запитала психолог, спохмурнівши.

— Бо все вибовкав.

— Що ж він таке вибовкав?

— Ви самі знаєте шо. Він роздзвонив таємницю.

— Що ж, гаразд. А ти можеш розповісти мені трохи про себе, Крістофере? Скільки тобі років?

— Тринаццять.

— Маєш якісь улюблені заняття?

— Я трохи вмію грать на ударних, але краще за все я граю на губній гармоніці.

— А звідкіля ти родом?

— З Англії.

— У тебе є брати чи сестри?

— Є сестра, Крістін. Їй три рочки.

Психолог уважно спостерігала за юнаком, поки він відповідав їй на своїй виразній говірці кокні. Хлопець тримався відкрито, щиро і безтурботно, анітрохи не скидаючись на індивіда, з яким вона розмовляла вчора. Мілліган мусив бути до біса здібним актором.

(3)

4 лютого Дороті Тернер утретє прийшла до в’язниці. Молодик, який увійшов до кімнати, поводився геть інакше, ніж під час попередніх двох бесід. Невимушено відкинувшись на спинку стільця, він зміряв її гоноровим поглядом.

— Як у тебе справи? — запитала вона, майже побоюючись того, що може почути у відповідь.

— Нівроку, — стенув плечима юнак.

— А як поживають Девід і Крістофер?

Він глипнув на неї з-під насуплених брів.

— Послухайте, пані, я навіть не знаю, хто ви така.

— Я тут для того, щоб тобі допомогти. Давай поговоримо про те, що відбувається.

— Трясця, та я й гадки не маю, що відбувається.

— Хіба ти не пам’ятаєш, про що ми розмовляли позавчора?

— Та де там! Я вас уперше в житті бачу.

— Ти можеш мені сказати, як тебе звуть?

— Томмі.

— А прізвище?

— Просто Томмі.

— Скільки тобі років?

— Шістнадцять.

— Не розповіси мені трохи про себе?

— Пані, я з незнайомцями не балакаю, тож облиште мене.

Вона ще зо чверть години силкувалася розговорити юнака, проте Томмі відмовчувався. Вийшовши з окружної в’язниці, Дороті Тернер якийсь час просто спантеличено стояла на вулиці, розмірковуючи про Крістофера і про те, що вона заприсягнулася Девідові ніколи не розголошувати його таємницю. Зараз вона розривалася між своєю обіцянкою й усвідомленням того, що адвокати Міллігана повинні дізнатися правду. Згодом вона зателефонувала до офісу громадського захисту і попросила покликати Джуді Стівенсон.

— Слухайте, — почала вона, коли Стівенсон узяла слухавку, — я наразі не можу вам багато розповісти, але якщо ви не читали книгу «Сивіла»[4], то негайно купіть собі примірник.

Джуді Стівенсон, здивована дзвінком від психолога, того ж вечора придбала примірник «Сивіли» у м’якій палітурці й почала читати. Зрозумівши, про що йдеться у книжці, вона відкинулася в ліжку на подушки і задивилась у стелю, мізкуючи: «Отакої! Розлад множинної особистості? Невже Тернер саме на це натякає?» Вона пригадала, як Мілліган тремтів під час процедури впізнання і як за інших зустрічей він зненацька ставав балакучим і переконливим, кмітливим і дотепним.

Вона завжди припускала, що мінливість його поведінки пояснюється депресією, проте зараз згадала розповіді сержанта Вілліса про хитрого суб’єкта, що вислизав з усіх можливих гамівних сорочок, і зауваги медбрата Раса Гілла про те, що часом їхній підопічний виявляв надлюдську силу. В голові адвоката відлунювали слова Міллігана: «Я не пам’ятаю, як накоїв усе те, в чому мене звинувачують. Я нічого про це не знаю».

Джуді вже було хотіла розбудити свого чоловіка, щоб усе обговорити, але вона й так знала, що сказав би Ал. Те саме, що й будь-хто інший, кому вона наважилась би переповісти хід своїх думок. За понад три роки, що вона пропрацювала в офісі громадського захисту, дівчина жодного разу не стикалася з випадком, бодай віддалено схожим на Мілліганів. Вона вирішила навіть Ґері поки що нічого не казати. Спершу їй необхідно було самій усе перевірити.

Наступного ранку вона зателефонувала Дороті Тернер.

— Розумієте, — сказала вона, — я бачусь і розмовляю з Мілліганом уже протягом кількох тижнів. Іноді він поводиться химерно. У нього спостерігаються зміни настрою. Він має імпульсивну вдачу. Однак я не помітила настільки суттєвих розбіжностей у його поведінці, щоб можна було рішуче провести паралелі зі справою, описаною в «Сивілі».

— Мене вже кілька днів дещо мучить, — відповіла Тернер. — Я заприсяглася нікому про це не розповідати і поки що дотримувала слова. Єдине, що я зробила, це порадила вам почитати ту книжку. Але я спробую переконати хлопчину, щоб він дозволив розкрити вам його таємницю.

Джуді нагадала собі, що її співрозмовниця працює в Південно-західному центрі, який дотепер майже завжди підтримував сторону обвинувачення.

— Робіть усе, що вважаєте за потрібне, — мовила вона. — І дайте знати, якщо від мене щось знадобиться.

Коли Дороті Тернер прийшла до Міллігана вчетверте, він знову постав перед нею в подобі Девіда, маленького переляканого хлопчика, з яким вона познайомилася під час першої бесіди.

— Я знаю, що пообіцяла нікому не відкривати твою таємницю, — сказала вона, — але я мушу про все розповісти Джуді Стівенсон.

— Ні! — зойкнув він, схопившись на ноги. — Ви заприсяглися! Якщо ви розкажете все пані Джуді, вона мене більше не любитиме.

— Авжеж любитиме. Вона — твій захисник, і їй потрібно знати правду, щоб тобі допомогти.

— Але ви дали слово. А порушувати слово — це так само погано, як і брехати. Не можна нікому розповідати. Мені й так уже дісталося. Артур і Рейджен сердяться на мене за те, що я не втримав язика за зубами, і…

— А хто такий Рейджен?

— Ви пообіцяли. А виконувати обіцянки — це найважливіше, що є на світі.

— Невже ти не розумієш, Девіде? Якщо я не розкажу всього Джуді, в неї не вийде тебе врятувати. Тебе навіть можуть надовго кинути до в’язниці.

— Мені байдуже. Ви дали слово.

— Але…

Вона побачила, що його погляд зробився скляним, а губи заворушилися, мовби він говорив сам із собою. Потім він виструнчився на стільці, склав руки пучками пальців докупи і вп’явся в неї невдоволеним поглядом.

— Пані, ви не маєте права порушувати обіцянку, яку дали дитині, — процідив юнак із карбованим акцентом, притаманним лише британській аристократії. При артикуляції його щелепа ледве рухалася.

— Думаю, ми ще не зустрічалися, — сказала психолог і вчепилася в бильця крісла, щосили намагаючись приховати подив.

— Девід розповідав про мене.

— То ти — Артур?

Він підтвердив її здогадку бундючним кивком.

Вона набрала побільше повітря.

— Послухай, Артуре. Необхідно повідомити адвокатів про те, що відбувається.

— Ні, — відрізав той. — Вони вам не повірять.

— Чому б нам у цьому не пересвідчитися? Я приведу Джуді Стівенсон, вона з тобою познайомиться, і тоді…

— Нізащо.

— Це може врятувати тебе від ув’язнення. Я повинна…

— Я вам ось що скажу, пані Тернер, — почав юнак, нахиляючись до неї і свердлячи її зверхнім поглядом. — Якщо ви сюди когось приведете, то всі наші просто мовчатимуть і ви тільки виставите себе на посміховисько.

Просперечавшись із Артуром понад чверть години, жінка помітила, що його погляд знову затуманюється. Він відкинувся на спинку стільця, а коли знову нахилився до неї, голос його звучав інакше, а на обличчі був невимушений і доброзичливий вираз.

— Нічого нікому не розповідайте, — сказав хлопець. — Ви заприсяглись, а це святе.

— І з ким я говорю тепер? — прошепотіла вона.

— Мене звуть Аллен. Здебільшого це я спілкуюся з Джуді й Ґері.

— Але ж вони знайомі тільки з Біллі Мілліганом.

— Та ми всі відгукуємося на ім’я Біллі задля збереження таємниці. Хоча насправді Біллі спить, і то вже давно. Отже, так, пані Тернер… Ви не проти, якщо я називатиму вас Дороті? Матір Біллі також звуть Дороті.

— Ти сказав, що з Джуді й Ґері спілкуєшся здебільшого ти. А кого ще вони зустрічали?

— Томмі, хоча вони цього й не зауважили, бо ми з ним доволі схожі. Ви вже бачили Томмі. Це його не здатні стримати ані гамівні сорочки, ані наручники. Попри те що в нас із ним багато спільного, зі сторонніми зазвичай спілкуюся я. Томмі буває брутальним та саркастичним. На відміну від мене, він не надто добре ладнає з людьми.

— Кого ще зустрічали адвокати?

Юнак стенув плечима.

— Коли Ґері вперше прийшов запропонувати нам допомогу, він зустрів Денні. Той був наляканий і спантеличений. Він взагалі погано розуміє, що коїться. Йому лише чотирнадцять.

— А скільки тобі?

— Вісімнадцять.

Психолог зітхнула і похитала головою.

— Що ж, гаразд, Аллене. Ти начебто тямущий хлопець і маєш розуміти, що ви повинні звільнити мене від обіцянки. Необхідно, щоб Джуді й Ґері дізналися правду, бо тільки так вони зможуть належним чином захищати вас усіх у суді.

— Артур і Рейджен категорично проти, — відповів юнак. — Вони кажуть, що тоді люди вважатимуть нас психами.

— Але хіба це не краще, ніж опинитися за ґратами?

— Не мені вирішувати, — похитав головою хлопець. — Ми оберігали цю таємницю все своє життя.

— Тоді хто може це вирішувати?

— Гадаю, тільки всі гуртом. Артур — ватажок, але таємниця належить кожному з нас. Девід вам її розкрив, але вона не повинна вийти за межі цієї кімнати.

Дороті Тернер спробувала пояснити, що як психолог вона зобов’язана попередити адвокатів про таке важливе відкриття. Однак Аллен зазначив, що це жодним чином не гарантує перемоги в суді, зате якщо вся ця історія потрапить на шпальти газет, їхнє життя у в’язниці може перетворитися на пекло.

Потім до неї знову вийшов Девід, якого вона вже навчилася впізнавати за дитячою манерою поведінки. Він благав не порушувати дану йому обіцянку.

Вона забажала знову поговорити з Артуром, і той з’явився.

— А ви нівроку вперта, — озвався він, суплячи брови.

Вона почала його вмовляти і за певний час відчула, що він ось-ось капітулює.

— Я не люблю сперечатися з леді, — нарешті поступився він, зітхаючи й відхиляючись на спинку стільця. — Якщо ви вважаєте, що це конче необхідно, і якщо решта на це пристане, я даю свій дозвіл. Одначе ви мусите дістати згоду від кожного.

Чимало годин пішло на те, щоб розтлумачити ситуацію по черзі кожній із особистостей і переконати їх, що таємницю слід відкрити адвокатам. При цьому жінку знову і знову приголомшували трансформації, що відбувались у неї на очах. На п’ятий день вона зустрілася з Томмі, котрий демонстративно колупався в носі.

— Розумієш, я мушу поділитись інформацією з Джуді.

— Пані, ви можете робити все, що вам заманеться, мені на це начхати. Тільки відчепіться нарешті.

Аллен же поставив умову:

— Пообіцяйте не казати нікому, крім Джуді. І вона теж нехай більше нікому не розповідає.

— Згода, — відповіла психолог. — Запевняю, ти не пошкодуєш.

Того ж дня Дороті Тернер подалася з окружної в’язниці просто до офісу громадського захисту і поговорила з Джуді Стівенсон. Вона пояснила, які вимоги висунув Мілліган.

— Тобто я не можу нічого сказати Ґері Швайкарту?

— Мені довелося дати своє слово. Я тільки дивом витягла з нього згоду розповісти про все вам.

— Щось я скептично ставлюся до цієї історії, — зізналася Джуді.

— Нічого, — кивнула Тернер. — Те саме було й зі мною. Але, повірте, коли ви наступного разу побачитеся з вашим клієнтом, на вас чекає несподіванка.

(4)

Коли сержант Вілліс привів Міллігана, Джуді Стівенсон зауважила, що її клієнт поводиться зніяковіло, мовби сором’язливий підліток. Здавалося, він побоювався конвоїра, наче бачив його вперше. Він швидко почимчикував до столу, сів біля Дороті Тернер і мовчав як риба, поки Вілліс не вийшов з кімнати. Весь цей час юнак тер собі зап’ястки.

— Скажеш Джуді Стівенсон, як тебе звати? — запитала Тернер.

Він зіщулився на стільці, заперечно похитав головою і зиркнув на двері, ніби хотів переконатися, що сержант Вілліс точно пішов.

— Джуді, — врешті-решт сказала Тернер, — це Денні. Ми з Денні вже досить добре знайомі.

— Привіт, Денні. — Стівенсон спробувала приховати подив, коли помітила, як разюче змінилися Мілліганові голос і вираз обличчя.

Юнак повернувся до Тернер і прошепотів:

— Ось бачите? Вона дивиться на мене як на схибленого.

— Це зовсім не так, — запевнила Джуді. — Я просто трішки збентежена, адже це дуже незвичайна ситуація. Скільки тобі років, Денні?

Він промовчав і знову потер зап’ястки, наче вони в нього раніше були зв’язані і тепер він силкувався відновити кровообіг.

— Денні чотирнадцять років, — відповіла замість нього Тернер. — Він художник.

— А що ти малюєш? — поцікавилася Стівенсон.

— Здебільшого натюрморти, — озвався Денні.

— А ті пейзажі, що поліція знайшла у тебе вдома, теж твого пензля?

— Я не пишу пейзажів. Не люблю землю.

— Чому так?

— Не скажу, бо він мене вб’є.

— Хто тебе вб’є? — Вона й сама здивувалася, наскільки її захопила ця бесіда. Знала ж бо, що не можна в таке вірити. Твердо вирішила, що не купиться на жодне ошуканство. Але тепер спіймала себе на тому, що захопливо стежить за розгортанням цього спектаклю.

Юнак заплющив очі, і по його щоках покотилися сльози.

Дедалі більше торопіючи від побаченого, Джуді спостерігала, як він мовби пішов у себе. Його вуста ворушилися, та з них не злітало ані звуку. Його погляд осклянів, а тоді знову став осмисленим. Юнак шарпнувся від несподіванки, почав озиратися довкола, та потім упізнав обох жінок і зрозумів, де перебуває. Він невимушено вмостився на стільці, закинув ногу на ногу і витягнув цигарку з пачки, що була схована в його правій шкарпетці.

— Хтось має запальничку?

Джуді дала йому прикурити. Він глибоко затягнувся і видихнув угору цівку диму.

— Ну, що новенького? — кинув юнак.

— Можеш сказати Джуді Стівенсон, хто ти такий?

Він кивнув і пустив кільце диму.

— Я Аллен.

— Ми раніше зустрічалися? — запитала Джуді, сподіваючись, що тремтіння в її голосі не надто помітне.

— Декілька разів, коли ви або Ґері приходили поговорити про справу.

— Але ж ми завжди зверталися до тебе як до Біллі Міллігана.

Він стенув плечима.

— Ми всі відгукуємось на ім’я Біллі. Так не доводиться нічого пояснювати. Але я ніколи не стверджував, що я Біллі. Ви це просто припустили, а я не бачив сенсу переконувати вас у протилежному.

— Можна мені поговорити з Біллі? — спитала Джуді.

— Це неможливо. Інші дбають, аби він постійно спав. Якщо його пустити на сцену, він укоротить собі віку.

— Чому?

— Він і досі боїться, що його скривдять. Окрім того, Біллі не підозрює про наше існування. Йому лише відомо, що він втрачає час.

— Тобто як це — втрачає час? — перепитала Джуді.

— Це з усіма нами відбувається. Ти собі у якомусь місці, займаєшся своїми справами. Аж раптом ти вже деінде і розумієш, що минув якийсь час, але не маєш і гадки, що трапилося.

Джуді похитала головою.

— Певно, це справжнє жахіття.

— Еге ж, звикнути до такого неможливо, — погодився Аллен.

Коли сержант Вілліс прийшов за в’язнем, Аллен усміхнувся йому.

— Це сержант Вілліс, — повідомив юнак співрозмовницям. — Він мені подобається.

Джуді Стівенсон вийшла за ворота в’язниці округу Франклін разом із Тернер.

— Тепер ви розумієте, чому я вас покликала, — сказала Дороті.

Стівенсон зітхнула.

— Я йшла сюди, вважаючи, що викрию шахрайство. І ось я переконана, що розмовляла з двома різними людьми. Тепер я розумію, чому інколи здавалося, ніби Мілліган сам не свій. Я завжди думала, що це просто зміни настрою. Треба розповісти про все Ґері.

— Не думаю, що Мілліган дозволить. Я ледве вмовила його відкритися вам.

— Мусить дозволити, — сказала Джуді. — Я не можу сама нести такий тягар.

Після відвідин в’язниці Джуді Стівенсон мовби засмоктало до буремного коловороту почуттів. Вона була приголомшена, сердита, збентежена. Вся ця історія була чудернацькою і немислимою. Проте у глибині душі жінка усвідомлювала, що починає в неї вірити.

Пізніше того ж дня Ґері зателефонував напарниці додому і повідомив, що з офісу шерифа надійшла звістка: Мілліган укотре намагався вчинити самогубство, розбивши голову об стіну камери.

— А знаєш, що цікаво? — запитав Ґері. — Я щойно гортав його досьє і збагнув, що сьогодні, 14 лютого, у нього був день народження. Хлопцю виповнилося двадцять три. До речі, сьогодні ще й День святого Валентина.

(5)

Наступного дня Дороті та Джуді сказали Алленові, що Ґері Швайкарту теж необхідно відкрити їхню таємницю.

— Аж ніяк!

— Ну ж бо, ти повинен погодитись, — наполягала Джуді. — Щоб витягнути тебе з-за ґрат, неминуче доведеться пояснювати ситуацію іншим людям.

— У нас була домовленість. Ви обіцяли мовчати.

— Знаю, — відповіла Джуді. — Та це вкрай важливо.

— Артур буде проти.

— Дай-но мені з ним поговорити, — попросила Дороті.

З’явився Артур, спопеляючи їх поглядом.

— Усе це стає надзвичайно марудним. Я волів би зосередитися на важливих роздумах і науковій праці. Ваші надокучання діють на мене виснажливо.

— Дозволь нам розповісти про все Ґері, — звернулася до нього Джуді.

— Ні в якому разі. Таємницю і так уже знає двоє людей, а це вдвоє більше, ніж слід.

— Але тільки так ми зможемо тобі допомогти, — переконувала Тернер.

— Пані, особисто мені допомога не потрібна. Девіду й Денні — можливо. Але то вже не мій клопіт.

— Хіба тобі геть байдуже до того, чи виживе Біллі? — не стрималася Джуді, розлючена зверхністю Артура.

— Авжеж, не байдуже, — відповів той. — Але яку ціну доведеться заплатити? Всі нас вважатимуть божевільними. Усе піде шкереберть. Ми й так оберігаємо життя Біллі, відколи він намагався стрибнути зі шкільного даху.

— Ти про що? — запитала Тернер. — Яким чином ви оберігаєте життя Біллі?

— Ми не даємо йому прокинутись.

— Невже ти не розумієш, що мовчанка може негативно вплинути на хід справи? — мовила Джуді. — Вибір стоїть між свободою і чималим терміном ув’язнення. Хіба не зручніше займатися роздумами і науковою працею поза стінами в’язниці? Чи тобі кортить повернутися до виправного закладу в Лебаноні?

Артур схрестив ноги, переводячи погляд то на Джуді, то на Дороті.

— Як же я не люблю вступати в суперечки з леді. Гаразд, я даю вам зелене світло, але за тієї ж умови, що й раніше: ви повинні спитати дозволу в решти.

За три дні Джуді Стівенсон переконала всіх відкритися Ґері Швайкарту.

Холодного лютневого ранку вона пішки дісталася від окружної в’язниці до офісу громадського захисту, налила собі філіжанку кави, пройшла до захаращеного кабінетика Ґері, сіла і приготувалася до непростої розмови.

— Отже, так, — почала вона, — нехай поки що не переводять на тебе телефонні дзвінки. Є розмова стосовно Біллі.

Коли вона закінчила оповідати про свої зустрічі з Дороті Тернер і Мілліганом, Ґері витріщився на неї так, ніби вона була несповна розуму.

— Я бачила це на власні очі, — наполягала Джуді. — Я розмовляла з ними всіма.

Її колега звівся на ноги і став походжати туди-сюди. Його скуйовджене волосся спадало на комірець, а мішкувата сорочка частково вилізла зі штанів.

— Та годі тобі, — протестував Ґері. — Це нісенітниці. Хлопець, безумовно, страждає на якийсь психічний розлад, тут я з тобою цілковито згоден. Але твою історію в суді не проковтнуть.

— Ходімо зі мною, і сам у всьому переконаєшся. Ти навіть не уявляєш… Я абсолютно впевнена, що все це правда.

— Гаразд. Однак відразу хочу тебе попередити: я в це не вірю. І обвинувачі не повірять. І суддя також. Я дуже високої думки про тебе, Джуді. Ти блискучий юрист і чудово розбираєшся в людях. І менше з тим, це шахрайство. Гадаю, тобі замилюють очі.

Наступного дня Ґері пішов з напарницею до в’язниці округу Франклін. Була третя година дня, й адвокат не планував затримуватися довше, ніж на півгодини. Він відкидав усю цю теорію як геть неймовірну. Проте коли він почав зустрічати одну особистість за іншою, його скепсис переріс у цікавість. Він зустрівся з боязким Девідом. Той згодом поступився місцем сором’язливому Денні, котрий пригадав, що вже бачився з Ґері — того лячного дня, коли його вперше притягли до в’язниці.

— Я не знав, що й думати, коли поліція зненацька увірвалася до будинку і заарештувала мене, — розповідав Денні.

— А чому ти сказав, що в приміщенні є вибухівка?

— Я такого не казав.

— Ти попередив офіцера, що все злетить у повітря.

— Ну, Томмі завжди наказує не чіпати його приладдя, бо воно може рвонути.

— А чому він таке каже?

— Самі в нього запитайте. Він добре тямить в електроніці. Весь час вовтузиться з дротами і тому подібним. Та штукенція належала йому.

Швайкарт поскубав себе за бороду.

— Майстер позбуватися будь-яких пут, та ще й знавець електроніки. Ану ж бо, чи можемо ми поспілкуватися з цим Томмі?

— Не знаю. Томмі розмовляє з людьми, тільки коли сам того схоче.

— А ти не можеш вивести його до нас? — поцікавилася Джуді.

— Нікого не можна вивести навмисне. Це відбувається саме собою. Я можу лише попросити його з вами поговорити.

— Давай, — заохотив Швайкарт, ховаючи усмішку. — Спробуй.

Здавалося, Мілліган повністю занурився в себе. Він пополотнів. Його очі оскляніли, наче тепер були звернені вглиб його єства. Губи юнака заворушилися, мовби той говорив сам із собою. Він випромінював таке напружене зосередження, що навіть атмосфера у тісній кімнатці наелектризувалася. Саркастична посмішка щезла зі Швайкартових вуст, і він затамував подих. Очі Міллігана проясніли й забігали по кімнаті. Він роззирнувся довкола, як людина, що прокидається від глибокого сну, і доторкнувся до правої щоки, ніби хотів переконатися в реальності своїх відчуттів. Після цього він бундючно відкинувся на спинку стільця і вп’явся поглядом у Джуді й Ґері.

Швайкарт видихнув. Побачене його вразило.

— Тебе звати Томмі? — звернувся він до юнака.

— А хто питає?

— Я твій адвокат.

— Особисто у мене немає адвоката.

— Тоді скажімо так: я той, хто допоможе Джуді Стівенсон витягнути з-за ґрат оцю тілесну оболонку, хоч хто б там її на себе нап’яв.

— Трясця, та мені не треба, щоб хтось мене звідкілясь витягав. Мене жодна в’язниця на світі не втримає. Я зможу втекти будь-якої миті, якщо мені заманеться.

Ґері зміряв його поглядом.

— Отже, це ти вислизаєш із гамівних сорочок. Тоді ти точно Томмі.

— Власною персоною, — знуджено відповів юнак.

— Ми з Денні розмовляли про коробку, напхану електронним начинням, яку поліція знайшла при обшуку помешкання. Він сказав, що вона твоя.

— Денні завжди був патякалом.

— Навіщо ти виготовив фальшиву бомбу?

— Хай йому грець, ніяка то не фальшива бомба! Хіба ж я винен, що тупоголові копи не здатні розпізнати «чорний ящик»?!

— Що-що?

— Те, що чули. «Чорний ящик». Це пристрій, за допомогою якого можна зламати телекомунікаційну мережу. Я просто експериментував — хотів обладнати телефон у машині. Я обмотав циліндри червоною ізоляційною стрічкою, а пришелепуваті копи вирішили, що то бомба.

— Але ти сказав Денні, що та коробка може вибухнути.

— Ой, на бога! Я завжди кажу це дрібноті, щоб вони не займали моїх речей.

— Звідки в тебе таке глибоке знання електроніки, Томмі? — поцікавилась Джуді.

— З книжок, — стенув плечима той. — Я самоук. Скільки себе пам’ятаю, мене завжди цікавило, як працюють різні речі.

— А як ти навчився вислизати з кайданів і пасток? — запитала вона.

— То Артур підкинув ідею. Хтось повинен був уміти виплутуватися з мотузок і тікати з того хліву, де нас лишали зв’язаними. Тож я навчився контролювати м’язи й суглоби рук. А згодом зацікавився різноманітними замками і засувами.

Швайкарт на мить замислився, а тоді запитав:

— А зброя теж належала тобі?

Томмі похитав головою.

— Тільки Рейджену дозволено брати до рук зброю.

— Дозволено? А хто визначає, що кому дозволено, а що ні? — озвалася Джуді.

— Ну, це залежить від того, де ми перебуваємо. Слухайте, мені набридло постачати вам інформацію. Це парафія Артура чи Аллена. От їх і розпитуйте, ясно? Я пішов.

— Стривай… — почала Джуді, але було вже запізно.

Очі юнака затуманились, а потім його поза змінилася. Він склав долоні пірамідкою, пучками пальців докупи. Коли він підвів голову, Джуді за виразом обличчя збагнула, що перед нею Артур. Вона відрекомендувала його Ґері.

— Прошу вибачення за поведінку Томмі, — сухо промовив Артур. — Він доволі відлюдькуватий юнак. Якби не його здібності до електроніки і відмикання всіляких замків, я, певно, давно заборонив би йому показуватись. Одначе його обдарування приносить неабияку користь.

— А в тебе які таланти? — запитав Ґері.

Артур самокритично змахнув рукою:

— Я всього лише аматор. Моя царина — біологія і медицина.

— Ґері розпитував Томмі про зброю, — звернулася до нього Джуді. — Її зберігання суперечило правилам умовно-дострокового звільнення, тобі про це відомо?

Артур кивнув.

— Тільки Рейджену дозволяється чіпати зброю. Це його привілей як хранителя люті. Втім, він має право застосовувати її лише для захисту і виживання. Свою надзвичайну силу він також може використовувати винятково для загального блага, нікому не завдаючи шкоди. Ви знаєте, що він уміє керувати концентрацією адреналіну у своїй крові?

— Він, скориставшись тими пістолетами, викрав і зґвалтував чотирьох жінок, — відкарбував Ґері.

— Рейджен нікого не ґвалтував, — заговорив Артур із крижаним спокоєм. — Я з ним розмовляв. Він скоїв кілька пограбувань, бо був у розпачі через купу несплачених рахунків. Рейджен зізнався, що привласнив гроші тих трьох дівчат у жовтні, але категорично заперечує будь-яку причетність до того, що сталося з жінкою в серпні, як і до зґвалтувань.

Ґері нахилився вперед, пильно вдивляючись в Артурове обличчя. Адвокат відчував, що його скепсис швидко тане.

— Але ж докази… — почав він.

— До дідька докази! Якщо Рейджен запевняє, що чогось не робив, так воно і є. Він не брехатиме. Може, Рейджен і крадій, але він не ґвалтівник.

— Ти кажеш, що розмовляв із Рейдженом, — промовила Джуді. — А як це у вас відбувається? Вголос чи подумки?

Артур сплів пальці.

— Буває по-всякому. Іноді це внутрішній діалог, непомітний для сторонніх. Але коли поруч нікого немає, ми таки говоримо вголос. Гадаю, якби хтось угледів цю картину, то вирішив би, що ми геть з’їхали з глузду.

Ґері відхилився на спинку стільця, витягнув із кишені хустинку і витер чоло.

— Хто повірить у цю історію?

Артур поблажливо всміхнувся.

— Як я вже сказав, Рейджен ніколи не бреше, як і всі ми. Нас усе життя звинувачують у брехні, тож для нашого гурту стало справою честі ніколи не кривити душею. І байдуже, вірять нам чи ні.

— Але і правдою ви не поспішаєте ділитися, — зауважила Джуді.

— А замовчування правди — це та ж брехня, — додав Ґері.

— Ой, та невже? — промовив Артур, навіть не намагаючись приховати зневажливий тон. — Ви ж адвокат і чудово знаєте, що свідок не зобов’язаний ділитися інформацією, якщо його про це не просять. Ви б і самі насамперед порадили своєму клієнту відповідати на запитання лише «так» або «ні» й не заглиблюватися в подробиці, якщо вони свідчать не на його користь. Поставте будь-кому з нас пряме запитання — і у відповідь почуєте або цілковиту правду, або мовчання. Хоча, звичайно, правду теж можна інтерпретувати по-різному. Англійська мова така багатозначна.

Ґері задумливо кивнув.

— Я матиму це на увазі. Та ми відхилилися від теми. Стосовно тієї зброї…

— Рейджен краще за інших знає, як розгортались події у дні, коли було скоєно ті три злочини. Чому б вам не поговорити з ним?

— Не тепер, — заперечив Ґері. — Може, іншим разом.

— Здається мені, що ви боїтеся з ним зустрітися.

Ґері стрільнув на юнака очима.

— А хіба ти не цього хотів? Чи ж не тому ти розповідав нам, який цей Рейджен жорстокий і небезпечний?

— Я не казав, що він жорстокий.

— А враження склалося саме таке, — мовив Ґері.

— Як на мене, вам необхідно познайомитися з Рейдженом, — сказав Артур. — Ви самі відімкнули цю скриньку Пандори. Гадаю, тепер ви повинні відчинити її остаточно. Але Рейджен не вийде до вас, якщо ви цього не бажаєте.

— А він захоче з нами говорити? — запитала Джуді.

— Питання в тому, чи хочете ви поговорити з ним.

Ґері усвідомив, що таки побоюється появи Рейджена.

— Я думаю, нам треба це зробити, — звернулася Джуді до колеги.

— Він вас не скривдить, — запевнив Артур, сухо всміхаючись. — Він знає, що ви тут для того, аби допомогти Біллі. Ми обговорювали це між собою і дійшли висновку, що тепер, коли нашу таємницю розкрито, ми всі маємо бути з вами цілковито відвертими. Як нам недвозначно розтлумачила пані Стівенсон, це наша остання надія врятуватися від в’язниці.

Ґері зітхнув і відкинув голову назад.

— Гаразд, Артуре. Я б хотів зустрітися з Рейдженом.

Артур узяв свого стільця і відніс його у найвіддаленіший кінець маленької кімнатки, щоб між ним і його співрозмовниками була якомога більша відстань. Він сів, і його погляд став розфокусованим, ніби він поринув у себе. Його вуста заворушились, а рука злетіла вгору і торкнулася щоки. Юнак зціпив щелепи, заворушився і змінив положення: доти він сидів виструнчившись, а тепер прийняв войовничу напівзігнуту позу готового до поєдинку борця.

— Тсе не добре було. Не добре було секрет розкривати.

Адвокатів приголомшив голос юнака: низький, хрипкуватий, із виразним слов’янським акцентом. Він прогуркотів у тісному приміщенні впевнено, владно і вороже.

Рейджен уп’явся в них пронизливим поглядом із-під насуплених брів. Напружений вираз геть змінив риси його обличчя.

— Девід помилку зробив. Я досі проти того, шчоб секрет розкривати.

Його акцент звучав неудавано. Мовлення юнака справді рясніло характерними шиплячими звуками, так притаманними людям, які виросли на теренах Східної Європи, згодом вивчили англійську мову, але так і не зуміли позбутись акценту.

— А чому ти не хочеш, аби всі дізналися правду? — запитала Джуді.

— Хто нам повірить? — буркнув він, стискаючи руку в кулак. — Усі скажуть, шчо ми є вар’яти. Шчо в тсьому доброго?

— Це може врятувати вас усіх від ув’язнення, — сказав Ґері.

— Як можливо таке? — гаркнув Рейджен. — Я не є дурень, пане Швайкарте. Політсія має докази, шчо я грабував людей. Я й правда тричі грабував біля університету. Але тілько тричі. А інше, шчо про мене кажуть, то є брехня. Я не ґвалтівник. Я піду до суду і чесно визнаю грабунки, та, якшчо нас до тюрми кинуть, я вб’ю діточок. Тсе буде милосердя. Тюрма не є місце для малечі.

— Але якщо ти вб’єш малечу, то хіба не загинеш і сам? — поцікавилась Джуді.

— Тсе не є обов’язково, — відказав Рейджен. — Ми є зовсім різні люди.

Ґері гарячково скуйовдив волосся.

— Слухай, а коли Біллі — чи хто б то був — торохнувся минулого тижня головою об стіну камери, то хіба він не травмував і твій череп також?

Рейджен підніс руку до чола.

— То є так. Але не я відчув біль.

— А хто ж тоді? — запитала Джуді.

— Девід є хранитель болю. Він є той, хто приймає страждання. Девід є емпат.

Ґері збирався було підвестися зі стільця і закрокувати кімнатою, але передумав, коли помітив, як одразу напружився Рейджен.

— То це Девід намагався розмазати свої мізки по стіні?

— То був Біллі, — похитав головою Рейджен.

— Он як, — сказав Ґері. — А я думав, що Біллі постійно спить.

— Тсе правда. Але то його день народження був. Маленька Крістін намалювала йому листівку і хотіла подарувати. Артур розбудив Біллі, шчоб той міг вийти на стсену. Я був проти. Я є захисник. Тсе є мій обов’язок. Може, Артур і мудріший за мене, але він є тілько людина. Він може робити помилки.

— І що трапилось, коли Біллі прокинувся? — запитав Ґері.

— Він озирнувсь довкола, побачив, шчо він у тюрмі, вирішив, шчо страшне шчось накоїв, і тому намагався себе вбити.

Джуді здригнулась.

— Бачте, Біллі нічого про нас не знає, — продовжував Рейджен. — У нього теє, як воно… амнезія. Він ішче у школі постійно втрачав час. Якось він виліз на дах і збирався стрибнути. Я його забрав геть зі стсени, шчоб уберегти. Відтоді він і спить. Ми з Артуром не даємо йому прокинутися для його ж безпеки.

— А коли все це сталось? — озвалася Джуді.

— Після його шістнадсятого дня народження. Пам’ятаю, він тоді шче засмутився, бо батько змусив його працювати прямо на день народження.

— Боже милий, — мовив Ґері. — Він спав сім років?

— Він і зараз спить. Він прокидався лише на кілька хвилин. Ми зробили помилку, шчо пустили його на стсену.

— А хто ж займався повсякденними справами всі ці роки? — поцікавився Ґері. — Ходив на роботу, з людьми говорив? Ніхто з тих, кого ми опитували, не згадував, щоб у Міллігана був британський або російський акцент.

— Не російський, пане Швайкарте. Я є з Югославії.

— Вибач.

— Та то нічого. Просто шчоб ви знали. А тепер шчодо вашого питання. Коли з людьми треба справу мати, на стсену найчастіш Аллен або Томмі виходить.

— Вони просто приходять і йдуть, коли їм заманеться? — спитала Джуді.

— Я вам зараз усе поясню. Залежно від оточення й обставин за стсену відповідаю або я, або Артур. У тюрмі стсену контролюю я — вирішую, кого туди пускати, а кого ні, бо тюрма є небезпечне місце. Я захисник, тож у небезпечних місцях я маю повну владу. Якшчо ж небезпеки немає й ситуація вимагає розуму і логіки, тоді Артур є головним.

— І хто з вас контролює сцену зараз? — допитувався Ґері. Він спіймав себе на тому, що розгубив усю професійну незаангажованість і повністю захопився цим феноменом.

Рейджен стенув плечима й обвів очима кімнату.

— Ну, це ж є тюрма.

Двері несподівано розчахнулись, і Рейджен схопився зі стільця, зграбний, мов кіт, сторожкий і готовий оборонятись. Його руки завмерли в позиції, типовій для карате. Побачивши, що то всього-на-всього чийсь адвокат шукає вільну кімнату, Рейджен сів на місце.

Йдучи до в’язниці, Ґері збирався пробути зі своїм клієнтом хвилин п’ятнадцять, щонайбільше — півгодини, й легко вивести його на чисту воду. Коли за п’ять годин адвокат вийшов за ворота в’язниці, він був твердо переконаний у тому, що Біллі Мілліган страждає на розлад множинної особистості. Йдучи цього холодного вечора вулицею пліч-о-пліч із Джуді, Ґері усвідомив, що прокручує в голові абсурдну ідею — з’їздити до Англії чи Югославії й пошукати свідчення того, що Артур або Рейджен були колись реальними особами. Не те щоб він вірив у переселення душ чи одержимість, але, задумливо крокуючи вперед, Ґері мусив визнати: сьогодні в тій маленькій кімнатці він бачив абсолютно різних людей.

Він скосив очі на Джуді, яка йшла поруч, теж поринувши у приголомшену мовчанку.

— Гаразд, — озвався він. — Маю зізнатися, що мої думки і почуття в цілковитому сум’ятті. Я йому вірю. Гадаю, я зможу переконати і Джо Енн, коли вона запитає, чому я знову не вечеряв удома. Але як, у біса, ми переконаємо обвинувачів і суддю?

(6)

21 лютого лікарка Стелла Каролін, психіатр Південно-західного центру психічного здоров’я і колега Дороті Тернер, повідомила адвокатам Міллігана, що 10 березня, спеціально для того, аби обстежити їхнього підзахисного, приїде з Кентуккі лікарка Корнелія Вілбур, яка прославилась тим, що лікувала Сивілу, жінку з шістнадцятьма особистостями.

Готуючись до приїзду лікарки Вілбур, Дороті Тернер і Джуді Стівенсон узяли на себе непросте завдання переконати Артура, Рейджена і решту, що ті мають довірити свою таємницю ще одній людині. Жінкам знову знадобилося чимало годин на те, щоб умовити кожну особистість окремо. Вони вже були знайомі з Артуром, Алленом, Томмі, Рейдженом, Девідом, Денні і Крістофером, але ще не зустрічали Крістін, трирічну сестру Крістофера, а також самого Біллі — базову, або ж стрижневу, особистість, якій інші не давали прокидатись. Отримавши нарешті дозвіл розкрити таємницю іншим людям, Джуді й Дороті влаштували все так, аби група осіб, включно з головним обвинувачем, могла спостерігати за бесідою лікарки Вілбур із Мілліганом у в’язниці округу Франклін.

Джуді й Ґері опитали сім’ю Біллі: його матір Дороті, молодшу сестру Кеті і старшого брата Джима. Ніхто з них не міг достеменно підтвердити факти знущань, на які посилався Біллі, проте мати розповіла, що її саму Чалмер Мілліган гамселив, і не раз. Учителі, друзі й рідні Біллі Міллігана описували химерну поведінку хлопця, його спроби накласти на себе руки і схильність поринати у щось на зразок трансу.

Джуді й Ґері були впевнені, що в них вибудовується міцна лінія захисту і їхнього клієнта за всіма законами штату Огайо повинні визнати неосудним. Втім, адвокати усвідомлювали, що в такому разі перед ними постане інша проблема: якщо суддя Флаверс погодиться з оцінкою Південно-західного центру, то Біллі Міллігана мусять відіслати на лікування до психіатричного закладу. Захисники не хотіли, щоб його запроторили до шпиталю для душевнохворих злочинців у Лімі. Вони чули про цю установу від інших своїх клієнтів і були переконані, що Мілліган там довго не протягне.

Лікарка Вілбур мала побачитися з Мілліганом у п’ятницю, проте особисті обставини завадили їй приїхати, і Джуді зателефонувала Ґері з дому, щоб його про це попередити.

— Ти збираєшся сьогодні бути в конторі? — запитав він.

— Взагалі-то не планувала, — відповіла Джуді.

— Нам треба обговорити всю цю справу, — сказав напарник. — Південно-західний центр наполягає, що Ліма — це єдиний можливий варіант, але щось мені підказує, що мусить бути інший вихід.

— Слухай, у конторі вимкнули опалення, тож там страшенна холоднеча, — відказала Джуді. — Приїзди до мене. Ала немає вдома, а в мене тут палахкотить вогник у каміні. Я тобі приготую каву по-ірландському, і ми поговоримо про справу.

— Ти мені прямо-таки руки викручуєш, — засміявся Ґері.

За півгодини вони вже вмостились удвох перед каміном. Ґері грів руки об горнятко з духмяним напоєм.

— Ну, скажу я тобі, коли вперше з’явився Рейджен, мене ніби мішком по голові гепнули, — поділився він. — Але найбільше дивує те, що насправді він напрочуд милий.

— І я тієї ж думки, — погодилася Джуді.

— Артур називає його хранителем ненависті, тож я очікував когось із рогами і хвостом. А він приємний і цікавий юнак. Я йому вірю, коли він каже, що не ґвалтував ту жінку, на котру напали в серпні біля Нейшенвайд-Плази[5]. Він запевняє, що й інших трьох не чіпав, і я вже починаю вагатися.

— Я згодна щодо першого злочину. Очевидно, що його просто вирішили повісити на хлопця одним гамузом із рештою. Там же геть інакший почерк. Але в інших випадках дівчат безсумнівно викрали, пограбували і зґвалтували, — сказала Джуді.

— Ми знаємо про ці злочини лише ті скупі деталі, які спромігся пригадати Рейджен. Усе це збіса дивно. Він каже, що впізнав другу жертву, і певен, що котрийсь із них зустрічав її раніше.

— Атож, а потім Томмі згадав, як вийшов одного разу на сцену й усвідомив, що він у забігайлівці «Вендіз»[6], їсть бургер у товаристві третьої жертви. Він тоді просто подумав, що хтось із інших запросив її на побачення.

— Поллі Ньютон підтверджує, що вони заїжджали в те місце. Також вона розповідає, що посеред статевого акту в нього якось дивно змінився вираз обличчя і він облишив її, сказавши, що не може цього зробити. Він промовив сам до себе: «Що з тобою коїться, Білле? Ну ж бо, опануй себе». А тоді сказав дівчині, що йому треба під холодний душ, аби прийти до тями.

— А як же вся та маячня про «мазераті» та приналежність до «синоптиків»?

— Хтось із них вихвалявся, ото й усього.

— Давай просто визнаємо, що нам геть нічого не відомо про ці злочини, як і тим особистостям, з якими нам випало мати справу. Рейджен не заперечує, що скоїв пограбування, — зауважила Джуді.

— Так, але відхрещується від зґвалтувань. Уся ця історія на голову не налазить. Ти тільки уяви: тричі за два тижні Рейджен напивається і приймає амфетаміни, а тоді рано-вранці пробігає підтюпцем одинадцять миль до студмістечка, обирає жертву для пограбування і зненацька відключається…

— Сходить зі сцени, — виправила Джуді.

— Я саме це і мав на увазі. — Ґері простягнув горнятко за черговою порцією напою. — Отже, у кожному з цих випадків Рейджен сходить зі сцени, а потім оговтується у середмісті Колумбуса з грошима в кишенях і вирішує, що таки скоїв заплановані пограбування. Але при цьому він анічогісінько не пам’ятає. І так усі три рази. За його словами, хтось украв у нього той час.

— Нам чогось бракує для цілісної картини, — мовила Джуді. — Хтось же кидав у ставок пляшки і вправлявся у стрільбі.

Ґері кивнув.

— Ще один доказ того, що це був не Рейджен. Дівчина розповіла, що він добрих кільканадцять секунд вовтузився з пістолетом, перш ніж зумів зняти його із запобіжника. А тоді ще й не влучив по кількох пляшках. Такий професіонал, як Рейджен, не схибив би.

— Але Артур каже, що іншим заборонено брати до рук зброю Рейджена.

— Я вже бачу, як ми пояснюємо це судді Флаверсу.

— То ми збираємось йому все пояснювати?

— Навіть не знаю, — відповів Ґері. — Безглуздо використовувати розщеплення особистості для захисту в суді, адже формально це вважається неврозом, а не психозом. Тобто навіть самі мозкоправи стверджують, що люди з множинною особистістю — не божевільні.

— Гаразд, — сказала Джуді. — А що, як просто оголосити, що наш клієнт не визнає провину, і взагалі не приплітати сюди божевілля? Будемо напирати на відсутність умислу, як у тій каліфорнійській справі, де у підсудного теж був розлад множинної особистості.

— Там було дрібне правопорушення, — заперечив Ґері. — У такій резонансній справі, як наша, самого тільки розщеплення особистості нізащо не вистачить для виправдання. Це факт.

Джуді зітхнула і задивилась у полум’я.

— Я тобі ще дещо скажу, — почав Ґері, погладжуючи бороду. — Навіть якщо суддя Флаверс погодиться з нашим баченням справи, він відішле Біллі до Ліми. До Біллі доходили чутки про те місце, ще коли він був у виправному закладі. Пам’ятаєш, як Рейджен обіцяв заради милосердя вбити дітлашню, якщо його туди запроторять? Я певен, що він так і вчинить.

— Тоді ми мусимо подбати, щоб його відправили до іншого місця! — вигукнула Джуді.

— У Південно-західному центрі кажуть, що Ліма — єдиний заклад, де лікують осіб, які ще мають постати перед судом.

— Біллі відішлють до Ліми тільки через мій труп, — відкарбувала Джуді.

— Поправка: тільки через наші трупи, — сказав Ґері, здіймаючи горнятко.

Джуді з дзенькотом торкнулася своїм горнятком горнятка Ґері, а тоді вкотре наповнила їх питвом.

— Не можу змиритися з відсутністю альтернативи, — проказала вона.

— То давай пошукаємо.

— Ти маєш рацію. І ми її неодмінно знайдемо.

— Щоправда, раніше таке нікому не вдавалося, — додав напарник, витираючи з бороди кавову піну.

— То й що? Раніше в Огайо не було і Біллі Міллігана.

Вона взяла з полиці зачитаний примірник «Кримінального кодексу Огайо», і вони заходилися його штудіювати, по черзі читаючи вголос.

— Ще кави по-ірландському? — запропонувала Джуді.

Ґері заперечно похитав головою.

— Але не відмовлюся від чорної, і якнайміцнішої.

Вони працювали вже дві години, коли Ґері попросив Джуді зачитати ще раз один із абзаців. Вона пробігла пальцем по рядках і відшукала пункт 2945.38, де писалося таке:

…якщо суддя чи присяжні визнають підсудного недієздатним, його повинні за судовим приписом направити до одного зі шпиталів для душевнохворих або розумово відсталих у межах штату. Якщо суд вважатиме за доцільне, підсудного повинні помістити до шпиталю в Лімі, де він має утримуватись, допоки його психічне здоров’я не відновиться. Після повного відновлення психічного здоров’я на підсудного чекає судове переслідування, передбачене законом.

— Ура! — ревнув Ґері, підхоплюючись на ноги. — «До одного зі шпиталів у межах штату»! Там не сказано, що це може бути тільки Ліма.

— Ми знайшли лазівку!

— Господи, а всі товкмачили, що Ліма — це єдиний психіатричний заклад, куди дозволяється відправляти підсудних.

— Тепер нам залишається тільки знайти інший шпиталь у межах штату.

Ґері ляснув себе по лобі.

— Святі небеса! Ти не повіриш, але я такий знаю. Після служби у війську я працював там помічником психіатра. Шпиталь Гардинга.

— А він у цьому штаті?

— Авжеж. Це у Вортинґтоні, тут, в Огайо. А головне — це одна з найбільш консервативних і шанованих психіатричних установ у країні. Перебуває під покровительством церкви адвентистів сьомого дня. Я чув, як найсуворіші прокурори кажуть: «Якщо лікар Джордж Гардинг-молодший стверджує, що підсудний несповна розуму, — так воно і є. Він не з тих лікарів, які проводять із пацієнтом якихось півгодини і на догоду адвокатам оголошують його божевільним».

— Прокурори таке кажуть?

Ґері підняв праву руку:

— Присягаюся. Чув це на власні вуха. Мені навіть здається, що то був Террі Шерман. О, до речі, я пригадую, як Дороті Тернер казала, що часто здійснює психологічне оцінювання для шпиталю Гардинга.

— Тоді все вирішено. Біллі їде туди, — підсумувала Джуді.

Ґері раптом розчаровано шелепнувся в крісло.

— Є одна перешкода. Шпиталь Гардинга — закритий і дорогий приватний заклад, а в Біллі немає грошей.

— Ми не дозволимо, щоб це стало нам на заваді, — рішуче відказала Джуді.

— Та невже? Хотів би я знати, як нам це вдасться.

— Ми зробимо так, щоб вони самі захотіли прийняти Біллі.

— І яким же це чином? — запитав Ґері.

За півгодини Ґері обтрусив сніг із черевиків і подзвонив у двері лікаря Гардинга. Адвокат раптом страшенно зніяковів: він, такий собі дивакуватий бородань із офісу громадського захисту, оббиває поріг розкішного будинку, що належить шанованому і консервативному психіатрові, внучатому небожу президента Воррена Ґ. Гардинга[7]. Слід було послати сюди Джуді — про неї в лікаря склалось би приємніше враження. Ґері підтягнув ослаблий вузол на краватці й поправив комірець сорочки, що вистромився з піджака. Двері відчинились.

Джордж Гардинг у свої сорок дев’ять років мав бездоганний вигляд. Це був худорлявий чоловік із чисто поголеним обличчям, добрими очима і м’яким голосом. Він здався Ґері дуже приємним.

— Проходьте, пане Швайкарте.

Ґері незграбно скинув черевики, які залишили в передпокої калюжу талого снігу, виборсався з пальто, повісив його на вішак і слідом за лікарем Гардингом рушив до вітальні.

— Ваше ім’я здалося мені знайомим, — сказав Гардинг. — Після вашого телефонного дзвінка я погортав газети. Ви — адвокат Міллігана, того юнака, що напав на чотирьох жінок у студмістечку.

— Трьох, — похитав головою Ґері. — Серпневе зґвалтування біля Нейшенвайд-Плази має геть інший почерк, тож це звинувачення, поза сумнівом, буде спростоване. Хай там як, уся ця історія отримала вкрай неочікуваний розвиток, і я сподівався почути вашу фахову думку.

Гардинг вказав Ґері на м’яку канапу, сам же сів на стілець із твердою спинкою. Він склав руки пучками пальців докупи й уважно вислухав адвоката. Той виклав у подробицях усе, що вони з Джуді дізналися про Міллігана, а тоді розповів про зустріч із лікаркою Вілбур, яка мала відбутись у неділю в окружній в’язниці.

Гардинг задумливо кивав. Нарешті він заговорив, ретельно добираючи слова.

— Я глибоко поважаю Стеллу Каролін і Дороті Тернер. — Він помовчав, спрямувавши погляд на стелю. — Тернер часто проводить для нас психологічне оцінювання пацієнтів, і вона вже згадувала про цей випадок. Що ж, якщо і лікарка Вілбур буде там… — Тепер психіатр розглядав підлогу крізь сплетені пальці. — Не бачу причин, чому б і мені не прийти. У неділю, кажете?

Ґері закивав, не наважуючись розтулити рота.

— Мушу вас попередити, пане Швайкарте: я маю серйозні сумніви щодо такого синдрому, як розлад множинної особистості. Хоча влітку 1975 року лікарка Корнелія Вілбур і прочитала в нашому шпиталі лекцію про випадок Сивіли, я не певен, що вірю в це, — з усією повагою до пані Вілбур і до інших психіатрів, які працювали з такими людьми. Розумієте, завжди є висока вірогідність того, що пацієнт просто симулює амнезію, а надто в такій справі, як ваша. Та оскільки на зустрічі будуть присутні Тернер і Каролін… І якщо вже навіть лікарка Вілбур зголосилася приїхати… — Гардинг підвівся. — Я не даю жодних гарантій, ані від себе особисто, ані від імені шпиталю, однак я охоче відвідаю цю зустріч.

Ледве переступивши поріг свого помешкання, Ґері зателефонував Джуді.

— Гей, раднику, — засміявся він, — Гардинг прийде.

* * *

У суботу, 11 березня, Джуді зайшла до в’язниці округу Франклін сказати Міллігану, що плани змінились і лікарка Корнелія Вілбур приїде тільки наступного дня.

— Вибач, я мала повідомити тебе ще вчора, — перепросила вона.

Юнак затремтів, мов у пропасниці. З виразу обличчя вона зрозуміла, що перед нею Денні.

— Дороті Тернер більше не прийде, правда?

— Авжеж прийде, Денні. Чому ти так вирішив?

— Люди постійно дають обіцянки, а потім забувають. Не покидайте мене, будь ласка.

— Нізащо не покину. Але ти маєш опанувати себе. Завтра завітає лікарка Вілбур, а з нею — Стелла Каролін і Дороті Тернер. Я також прийду. І ще дехто.

Його очі округлились.

— Ще дехто?

— Ще один лікар, Джордж Гардинг. Він представлятиме шпиталь Гардинга. І обвинувач, Берні Явич.

— Чоловіки? — зойкнув Денні і так затрусився, що в нього зацокотіли зуби.

— Їхня присутність дуже важлива для справи, — сказала Джуді. — Але ми з Ґері будемо з тобою. Слухай, давай-но я зараз принесу тобі заспокійливе, щоб ти так не хвилювався.

Денні кивнув.

Джуді погукала вартового і попросила відвести її клієнта до тимчасової камери, поки сама вона сходить за медпрацівником. Коли вона за кілька хвилин повернулася з медбратом, Мілліган сидів згорблений у віддаленому кутку камери. В юнака був роз’юшений ніс і скривавлене обличчя. Він знову пробував розбити голову об стіну.

Він подивився на Джуді так, ніби не очікував її тут побачити, і вона зрозуміла, що це вже не Денні. Це був хранитель болю.

— Девіде, це ти? — запитала вона.

Він кивнув.

— Мені боляче, пані Джуді, дуже боляче. Я більше не хочу жити.

Вона його пригорнула.

— Не кажи так, Девіде. Тобі ще є для чого жити. Багато людей вірить у тебе, і ми тобі допоможемо.

— Мені страшно, я не хочу до в’язниці.

— Тебе не посадять до в’язниці. Ми будемо боротися, Девіде.

— Я не зробив нічого поганого.

— Знаю, Девіде. Я тобі вірю.

— А коли до мене знову прийде Дороті Тернер?

— Я ж тобі каза… — почала відповідати Джуді, але усвідомила, що насправді казала це не йому, а Денні. — Завтра, Девіде. І з нею буде ще одна лікарка, пані Вілбур.

— Ви ж не розповісте їй таємницю, правда?

— Ні, Девіде, — похитала вона головою. — Гадаю, що лікарці Вілбур і розповідати нічого не доведеться.

(7)

Недільний ранок 12 березня видався холодним, але сонячним. Берні Явич вийшов з машини і попрямував до в’язниці округу Франклін, почуваючись ні в сих ні в тих. Уперше за всю свою кар’єру обвинувача він отримав нагоду побувати на психіатричному обстеженні підсудного. Юрист зачитав до дірок звіт, надісланий Південно-західним центром, і поліцейські рапорти, проте й досі не мав уявлення, чого слід очікувати.

Він ніяк не міг повірити, що світила психіатрії мають історію з розщепленням особистості за чисту монету. Приїзд Корнелії Вілбур його анітрохи не переконував. Вона в усе це вірить, а отже, побачить саме те, що хоче побачити. Насправді Явич збирався спостерігати за реакцією лікаря Джорджа Гардинга, оскільки вважав його найавторитетнішим психіатром у всьому Огайо. Явич був упевнений, що лікаря Гардинга ніхто не зуміє пошити в дурні. Багато провідних обвинувачів, які здебільшого ні в що не ставили свідчення психіатрів, охоче робили виняток для Джорджа Гардинга-молодшого.

Невдовзі прибули й решта. Їм виділили кімнату на одному з нижніх поверхів. Це було просторе приміщення зі столом, дошкою і рядами складаних стільців. Зазвичай там збирались офіцери під час перезміни.

Явич привітався з лікаркою Стеллою Каролін і Шейлою Портер, соціальною працівницею Південно-західного центру. Потім його познайомили з лікаркою Вілбур і лікарем Гардингом.

А тоді двері до кімнати відчинились і обвинувач уперше побачив Біллі Міллігана. Джуді Стівенсон ішла поруч із ним, тримаючи за руку. Попереду крокувала Дороті Тернер, а замикав процесію Ґері. Вони увійшли, і Мілліган, побачивши гурт людей, завагався.

Дороті Тернер по черзі відрекомендувала йому кожного з присутніх, після чого підвела хлопця до стільця, що був поруч із місцем Корнелії Вілбур.

— Лікарко Вілбур, — неголосно промовила вона, — це Денні.

— Привіт, Денні, — звернулась до нього Вілбур. — Приємно познайомитись. Як ти сьогодні почуваєшся?

— Добре, — озвався той, міцно тримаючись за руку Дороті.

— Я розумію, що ти нервуєшся, — сказала Вілбур. — Ще б пак, ти у кімнаті з купою якихось незнайомців. Але ми всі тут для того, щоб тобі допомогти.

Усі розсілися по місцях, і Швайкарт прошепотів, нахилившись до Явича:

— Якщо те, що ти зараз побачиш, тебе не переконає — я ладен скласти адвокатську ліцензію.

Коли Вілбур почала опитувати Міллігана, Явич відчув полегшення. Ця енергійна і приваблива рудоволоса жінка з підмальованими яскраво-червоною помадою губами розмовляла з пацієнтом заспокійливо, по-материнському. Денні розповів їй про Артура, Рейджена й Аллена.

Лікарка повернулась до Явича.

— Бачите? Це типова риса людей із розладом множинної особистості. Вони залюбки говорять про інших альтер-его, проте неохоче розповідають про себе.

Поставивши юнаку ще декілька запитань і вислухавши відповіді, вона звернулась до лікаря Джорджа Гардинга:

— Це яскравий зразок дисоціативного стану при психоневрозі.

Денні глипнув на Джуді і промовив:

— Вона зійшла зі сцени.

— Ні, Денні, — всміхаючись, прошепотіла та. — З нею такого не трапляється.

— У ній мусить жити багато різних людей, — наполягав Денні. — Коли вона розмовляє зі мною — вона одна, а потім стає геть іншою і починає говорити довгими складними словами, як Артур.

— Шкода, що суддя Флаверс цього не бачить, — сказала Вілбур. — Я розумію, що коїться в голові цього юнака, і знаю, що йому потрібно.

Денні рвучко крутнувся до Дороті Тернер, докірливо дивлячись на неї:

— Ви їй розповіли! Ви ж обіцяли, що нічого не скажете!

— Ні, Денні, я не розкривала лікарці Вілбур твоєї таємниці, — запевнила Тернер. — Вона розуміє, що з тобою діється, бо знає людей, схожих на тебе.

Лагідним, але рішучим тоном Корнелія Вілбур заспокоїла Денні. Дивлячись йому в очі, лікарка сказала, щоб той розслабився. Вона піднесла ліву руку до свого чола, і діамант у її каблучці замерехтів на світлі, віддзеркалюючись в очах юнака.

— Ти спокійний, Денні. Тобі добре. Ніщо тебе не тривожить. Не напружуйся. Зараз ти можеш сказати або зробити все, що тільки забажаєш. Чого б ти хотів?

— Я хотів би піти, — відповів Денні. — Зійти зі сцени.

— Нехай буде так, Денні. Ми не заперечуємо. Але знаєш що? Коли ти підеш, я б хотіла поспілкуватися з Біллі. З тим Біллі, котрого так назвали при народженні.

Юнак стенув плечима.

— Я не можу покликати Біллі. Він спить. Розбудити його можуть лише Артур і Рейджен.

— Добре. Тоді скажи Артуру і Рейджену, що я мушу поговорити з Біллі. Це вкрай важливо.

Явич вражено спостерігав за тим, як у Денні осклянів погляд і заворушились вуста і як після цього юнак схопився на рівні ноги, приголомшено роззираючись довкола. Він трохи помовчав, а тоді попросив закурити.

Лікарка Вілбур простягнула йому цигарку. Поки він умощувався на своє місце, Джуді Стівенсон прошепотіла Явичу, що з усіх особистостей тільки Аллен курить цигарки.

Вілбур назвалася сама і відрекомендувала тих присутніх, які раніше не зустрічалися з Алленом. Явич зачудувався з того, як сильно змінилася поведінка Міллігана. Тепер юнак був товариським і розкутим. Він багато усміхався, був балакучим, відвертим і нічим не нагадував сором’язливого хлопчину Денні. На прохання лікарки Вілбур Аллен розповів про свої захоплення. Виявилося, що він грає на фортеп’яно і на ударних, а ще займається живописом, надаючи перевагу портретам. Аллен також сказав, що йому вісімнадцять років і він любить бейсбол, тоді як Томмі, навпаки, цю гру терпіти не може.

— Гаразд, Аллене, — озвалася Вілбур. — А зараз я б хотіла поговорити з Артуром.

— Ага, добре, — відповів Аллен. — Стривайте, я тільки…

І він, на очах у спантеличеного Явича, поспіхом зробив кілька глибоких затяжок. Це була така незначна, проте така природна, майже машинальна реакція — ковтнути димку, перш ніж піти геть, поступившись місцем Артуру, який не курить.

І знову погляд юнака затьмарився. Його повіки затріпотіли. Розплющивши очі, він бундючно відхилився на спинку стільця і склав пучки пальців докупи, утворюючи пірамідку. Коли юнак заговорив, усі почули, що в нього акцент британського аристократа.

Звівши брови, Явич слухав його бесіду з лікаркою Вілбур. Обвинувач зловив себе на тому, що і справді сприймає юнака як зовсім іншу людину. Артур помітно відрізнявся від Аллена і поглядом, і мовою тіла. Серед приятелів Явича був один британець — працював бухгалтером у Клівленді. Явич сторопіло зауважив, що в Артура була така самісінька, суто британська манера висловлюватись.

— Із багатьма з вас я, здається, ще не мав честі зустрічатися, — проказав Артур.

Усі присутні відрекомендувались. Явич почувався мов телепень, вітаючись із Артуром так, ніби той оце щойно зайшов до кімнати. Коли Вілбур запитала в Артура про інших особистостей, він пояснив, хто з них яку роль відіграє, а також кому дозволено буде вийти на сцену, а кому ні. Нарешті лікарка Вілбур сказала:

— Нам необхідно поговорити з Біллі.

— Будити його дуже небезпечно, — відповів Артур. — Він схильний до самогубства.

— Лікар Гардинг повинен його побачити. Це вкрай важливо. Від цього може залежати вирок суду — свобода і лікування або ж ув’язнення.

Артур замислився, підібгавши губи, а тоді сказав:

— Що ж, взагалі-то це не мені вирішувати. Оскільки зараз ми у в’язниці, себто у ворожому середовищі, то головує Рейджен. У питанні, кого випускати на сцену, вирішальне слово за ним.

— А яку роль у вашому гурті виконує Рейджен? — запитала лікарка.

— Рейджен — наш захисник і хранитель ненависті.

— Гаразд. Тоді я мушу побачитися з Рейдженом, — твердо заявила вона.

— Пані, не раджу вам…

— Артуре, в нас обмаль часу, — обірвала лікарка Вілбур. — Багато заклопотаних людей пожертвували своїм вихідним, аби цього недільного ранку прийти сюди і спробувати тобі допомогти. Рейджен повинен дозволити Біллі поговорити з нами.

Обличчя юнака вкотре набрало здерев’янілого виразу. Він задивився перед собою невидющим поглядом, поринувши в якусь подобу трансу. Його вуста ворушились, наче він завів безгучний внутрішній діалог. Тоді він зціпив щелепи і суворо насупив брови.

— Тсе не є можливо, — пролунав низький голос зі слов’янським акцентом.

— Що ти маєш на увазі? — перепитала Вілбур.

— Не є можливо побачитися з Біллі.

— З ким я зараз говорю?

— Я є Рейджен Вадасковинич. А хто є всі тсі люди?

Лікарка Вілбур познайомила його з усіма присутніми. Явича знову вразила трансформація юнака, особливо його колоритний слов’янський акцент. Обвинувач пошкодував, що не знає бодай кількох фраз сербохорватською. Рейджен і справді володіє цією мовою чи все обмежується акцентом? Було б цікаво перевірити. Явич сподівався, що лікарка Вілбур копне глибше в цьому напрямку. Він хотів звернути на це її увагу, однак перед початком зустрічі їх попросили тільки привітатися з Мілліганом і більше не пускати ані пари з вуст.

— А як ти дізнався, що я хочу поговорити з Біллі? — запитала лікарка Вілбур.

Рейджен з легким усміхом схилив голову.

— Артур запитав, шчо я про тсе думаю. Я проти. Я є захисник, і я вирішую, хто може виходити на стсену. Біллі не можна випускати.

— Чому ні?

— Ви є лікар, еге ж? Я вам ось шчо скажу: якшчо Біллі розбудити, він себе вб’є.

— Звідки така впевненість?

Він стенув плечима.

— Кожного разу, як Біллі на стсену виходить, він думає, ніби шчось лихе накоїв, і намагається себе вбити. Я за нього відповідаю. Тому я проти.

— За що ти ще відповідаєш?

— За безпеку інших, особливо малечі.

— Зрозуміло. І ти жодного разу їх не підводив? Під твоїм захистом дітей не кривдили? Вони ніколи не зазнавали болю?

— Тсе не зовсім так. Девід відчуває біль.

— І ти це дозволяєш?

— Таке є його призначення.

— Ти — дорослий і дужий чоловік — допускаєш, аби дитя терпіло біль і муки?

— Пані Вілбур, я не…

— Тобі повинно бути соромно, Рейджене. Більше того, я вважаю, що ти не заслуговуєш бути тут за головного. Я — доктор медицини, і мені вже траплялося лікувати людей із таким розладом. Гадаю, якщо хтось і має вирішувати, чи можна Біллі виходити на сцену, то це я, а не той, хто дозволяє безпорадній дитині страждати від болю, замість того щоб узяти бодай частину його на свої плечі.

Рейджен з присоромленим і винуватим виглядом завовтузився на стільці. Він пробелькотів, що Вілбур геть не розуміє їхнього становища, та вона далі на нього тиснула — м’яко, але наполегливо.

— Гаразд! — поступився він. — Тілько під вашу відповідальність. Але чоловіки вийти мусять. Біллі боїться чоловіків після того, шчо йому заподіяв батько.

Ґері, Берні Явич і лікар Гардинг підвелися, збираючись вийти за двері, але тут озвалася Джуді:

— Рейджене, дуже важливо, щоб лікареві Гардингу було дозволено залишитись і побачити Біллі. Будь ласка, довірся мені. Лікаря Гардинга дуже зацікавила медична сторона цієї справи, і він повинен бути присутнім при бесіді з Біллі.

— А ми вийдемо, — вказав Ґері на себе і Явича.

Рейджен роззирнувся довкола, оцінюючи ситуацію.

— Я тсе дозволяю. Але він має сісти отам, — вказав юнак на стілець у дальньому куті просторої кімнати.

Джордж Гардинг ніяково всміхнувся, кивнув і примостився в кутку.

— І не рухайтесь! — застеріг Рейджен.

— Не буду.

Коли Ґері й Берні Явич вийшли в коридор, адвокат сказав:

— Я ще не зустрічався зі стрижневою особистістю — Біллі. Не знаю, чи вийде він до них. Але скажи мені, яке в тебе склалося враження про почуте і побачене?

Явич зітхнув.

— Спочатку я був налаштований вкрай скептично, але тепер не знаю, що й думати. Як на мене, це не симуляція.

А тим часом люди, котрі залишились у кімнаті, уважно стежили за Мілліганом. Його обличчя сполотніло, погляд, здавалося, був звернений глибоко всередину, губи рухалися, мовби юнак розмовляв уві сні.

Зненацька його очі широко розплющились.

— Боже! — зойкнув він. — Я думав, що вже помер!

Він ошаліло закрутився на своєму місці, озираючись навсібіч. Побачивши, що за ним спостерігає багато людей, юнак різко сіпнувся зі стільця, впав на підлогу і на всіх чотирьох мерщій відповз до протилежної стіни, якнайдалі від них, де скорчився поміж двома стільцями і почав схлипувати.

— Що я накоїв цього разу?

— Ти не зробив нічого поганого, хлопче. Не треба так хвилюватися, — сказала Корнелія Вілбур лагідним, але рішучим тоном.

Він тремтів і так щільно тулився до стіни, наче хотів пройти крізь неї. Волосся лізло юнаку в очі, але він і не намагався відгорнути його з обличчя.

— Біллі, ти цього ще не знаєш, але кожен у цій кімнаті бажає тобі допомогти. Давай-но ти підведешся з підлоги, сядеш ось на цей стілець, і ми з тобою трохи поговоримо.

Усім присутнім було очевидно, що Вілбур тримає ситуацію під контролем і точно знає, що треба робити. Вона зачіпала саме ті душевні струни, які слід було, щоб досягнути бажаного результату.

Юнак піднявся і сів на стілець. Він увесь тремтів, його коліна нервово сіпались.

— То я живий?

— Живий-живісінький, Біллі. Ми знаємо, що в тебе проблеми і тобі потрібна допомога. Адже так?

Він закивав, дивлячись на неї широко розплющеними очима.

— Скажи-но, Біллі, чому ти нещодавно намагався розбити голову об стіну?

— Я думав, що помер, — почав юнак, — а потім прокинувся і побачив, що я у в’язниці.

— А яким був твій останній спогад перед тим?

— Пам’ятаю, що стояв на даху школи. Я більше не хотів ходити до психіатрів. Лікар Браун із Ланкастерського центру психічного здоров’я не зміг мене вилікувати. Мені здавалося, що я стрибнув тоді з даху. Чому я досі живий? І хто ви всі такі? Чому ви так на мене дивитесь?

— Ми — лікарі і юристи, Біллі. Ми зібралися тут для того, щоб тобі допомогти.

— Лікарі? Тато Чал мене приб’є за розмову з вами.

— Чому, Біллі?

— Він боїться, що я розповім комусь про те, що він зі мною зробив.

Вілбур кинула запитальний погляд на Джуді Стівенсон.

— Це його вітчим, — пояснила та. — Його мати розлучилась із Чалмером Мілліганом шість років тому.

Біллі недовірливо витріщився на них.

— Розлучилася? Шість років тому? — Він торкнувся свого обличчя, мовби хотів переконатися, що все це відбувається з ним насправді. — Як таке можливо?

— Ми з тобою маємо ще багато всього обговорити, Біллі, — сказала Вілбур. — Скласти всі клаптики докупи.

Юнак отетеріло оглянув кімнату.

— Як я тут опинився? Що взагалі коїться? — Він захлипав і почав розгойдуватись уперед і назад.

— Я знаю, що ти вже стомився, Біллі, — мовила Вілбур. — Можеш іти спочивати.

Ридання різко урвались. На обличчі Біллі тут-таки з’явився жвавий, хоч і дещо збентежений вираз. Юнак доторкнувся до своїх мокрих від сліз щік і спохмурнів.

— Що тут сталося? Хто це був? Я чув чийсь плач, але не міг збагнути, звідки він лине. Чорт забирай, цей хлопець уже був готовий драпонути вперед і вклепатись у стіну. Хто він такий?

— То був Біллі, — відповіла Вілбур. — Справжній Біллі, також відомий як стрижнева особистість. А тебе як звуть?

— Не знав, що Біллі дозволили вийти на сцену. Ніхто мені не сказав. Я Томмі.

Ґері Швайкарта і Берні Явича покликали до кімнати. Томмі з усіма перезнайомили, трохи порозпитували і відпустили назад до його камери. Почувши про те, що сталося за їхньої відсутності, Явич тільки головою похитав. Усе це здавалося геть фантастичним, наче історії про одержимість духами або демонами. Обвинувач звернувся до Джуді й Ґері:

— Уявлення не маю, що все це означає, але я згоден з вами: не схоже, щоб він прикидався.

Тільки лікар Джордж Гардинг не став одразу ділитися своїми міркуваннями. Він сказав, що не поспішатиме з висновками, а ще раз добре обмізкує побачене і свій вердикт надішле судді Флаверсу наступного дня.

(8)

Рас Гілл, медбрат, який провів Томмі назад до камери, не мав і гадки, що не так із Мілліганом. Знав тільки, що до нього вчащає ціла купа лікарів і юристів і що він напрочуд мінливий молодик, який дуже гарно малює. За кілька днів після тієї недільної зустрічі Гілл проходив повз Мілліганову камеру і заскочив того за роботою. Він зазирнув крізь ґрати і побачив дуже примітивний дитячий малюнок, підписаний друкованими літерами.

Тоді ж нагодився один із охоронців і почав глузувати:

— Трясця, навіть моя дворічна дитина малює краще за цього клятого ґвалтівника.

— Облиш його, — сказав Гілл.

В охоронця була склянка води, і він вихлюпнув її крізь ґрати, намочивши малюнок.

— Нащо ти це зробив? — докірливо спитав Гілл. — Що за чортів ґедзь тебе вкусив?

Але охоронець ураз відсахнувся від ґрат, побачивши обличчя Міллігана. На ньому була написана несамовита лють. Юнак озирався довкола, ніби шукав, чим пожбурити в охоронця. Зненацька він ухопився за унітаз, віддер його від стіни і швиргонув у ґрати, вщент розтрощивши порцеляну.

Охоронець так шарпнувся назад, що аж заточився, і побіг натискати тривожну кнопку.

— Святі небеса, Міллігане, — проказав Гілл.

— Він малюнок Крістін водою облив. Тсе не є добре — нишчити роботу діточок.

У коридор влетіло шестеро офіцерів, але коли вони наблизились до камери Міллігана, той уже спокійно сидів на підлозі — з дещо остовпілим виразом обличчя.

— Тобі це так не минеться, сучий ти сину! — заволав той самий охоронець. — Це псування державного майна!

Томмі прихилився спиною до стіни, пихато заклав руки за голову і сказав:

— До дупи державне майно.

У листі до судді Флаверса, датованому 13 березня 1978 року, лікар Гардинг писав: «Спираючись на результати обстеження, я дійшов такого висновку: Вільяма С. Міллігана слід визнати недієздатним, оскільки він не спроможний посприяти своєму захисту в суді. У нього спостерігається брак емоційної цільності, необхідної для того, щоб виступити на свій захист чи опротестувати заяви свідків. Він здатен з’явитись у залі суду лише суто фізично, тоді як забезпечити його повноцінну свідому присутність на процесі наразі неможливо».

Тепер психіатр мав ухвалити ще одне рішення. І Швайкарт, і Явич попрохали його не обмежуватися висновком про недієздатність Міллігана, а покласти того на лікування до шпиталю Гардинга.

Джордж Гардинг вагався. Його приємно вразило те, що прокурор Явич побував на психіатричному обстеженні підсудного. Вельми незвичайний крок для обвинувача. Швайкарт і Явич запевнили лікаря, що на нього не чіплятимуть ярлик експерта сторони захисту чи сторони обвинувачення, бо вони заздалегідь домовилися внести його звіт до судового протоколу під грифом «за взаємною згодою сторін». Хіба ж міг Гардинг відмовити, коли і захист, і обвинувачення дружно просили його про послугу?

Як головний лікар шпиталю Гардинга, він звернувся з клопотанням до управителя і фінансового розпорядника.

— У шпиталі Гардинга ніколи не поверталися спиною до складних випадків, — сказав він. — Ми не з тих, хто береться тільки за елементарні справи.

Завдяки наполегливій рекомендації Джорджа Гардинга, котрий наголошував, що це дасть лікарям можливість навчитися чогось новому, а шпиталю в цілому — зробити значний внесок у теорію психіатрії, комітет погодився прийняти Вільяма Міллігана на три місяці — термін, ухвалений судом.

14 березня Гілл і ще один офіцер прийшли за Мілліганом.

— Тебе хочуть бачити внизу, — сказав охоронець, — але шериф наполягає, щоб на тобі була гамівна сорочка.

Мілліган, не опираючись, дозволив надягти на себе сорочку і покірно пішов із конвоїрами до ліфта.

Джуді й Ґері чекали на свого клієнта просто в коридорі — їм кортіло якнайшвидше повідомити добрі новини. Коли відчинилися двері ліфта, перед їхніми очима постала така картина: Рас Гілл та інший охоронець із роззявленими від подиву ротами витріщаються на Міллігана, котрий переступає через гамівну сорочку, з якої щойно вислизнув.

— Чудасія та й годі, — пробелькотів охоронець.

— Я ж казав, що вона мене не стримає. Як і жодна в’язниця чи божевільня.

— Томмі, це ти? — запитала Джуді.

— Власною персоною, — пирхнув той.

— Ходи-но сюди, — звелів Ґері, затягуючи юнака до кімнати. — Є розмова.

Томмі випручався з міцної хватки Ґері.

— У чому річ?

— У нас хороші новини, — відповіла Джуді.

— Лікар Джордж Гардинг люб’язно погодився прийняти тебе до шпиталю Гардинга для досудового нагляду й лікування, — повідомив Ґері.

— І що це означає?

— Тепер є два варіанти розвитку подій, — пояснила Джуді. — За якийсь час тебе можуть оголосити дієздатним, і тоді судове слухання таки відбудеться. Або ж тебе остаточно визнають неосудним і тоді всі звинувачення будуть зняті. Прокурори на це пристали, і суддя Флаверс постановив, аби наступного тижня тебе перевели звідсіля до шпиталю Гардинга. Та є одне «але».

— Завжди є якесь «але», — буркнув Томмі.

Ґері нахилився до нього і сказав, постукуючи вказівним пальцем по столу:

— Лікарка Вілбур запевнила суддю, що люди з розщепленням особистості ніколи не порушують свого слова. Вона знає, що ви не легковажите обіцянками.

— То й що?

— Суддя Флаверс каже, що тебе звільнять і переведуть до шпиталю Гардинга, тільки якщо ти заприсягнешся звідтіля не тікати.

Томмі схрестив руки на грудях.

— До біса. Я такого не обіцятиму.

— Ти мусиш! — гримнув Ґері. — Трясця! Ми зі шкури пнулись, аби тебе не запроторили до Ліми, а ти тепер капризуєш?

— Але це несправедливо, — відказав Томмі. — Втечі — це мій коник. І одна з основних причин, чому я взагалі існую. А мені хочуть заборонити використовувати мій талант.

Ґері занурив пальці у чуприну, ніби зібрався рвати на собі волосся.

Джуді поклала руку на плече Томмі.

— Ти повинен дати нам цю обіцянку, Томмі. Якщо не для себе, то хоча б заради дітей. Подумай про малечу. Ти ж знаєш, що у в’язниці їм зовсім не місце. А у шпиталі про них подбають.

Юнак опустив руки і втупив погляд у стіл. Джуді зрозуміла, що влучила в яблучко. Вона знала, що всі особистості дуже люблять дітей і почуваються відповідальними за них.

— Ну, добре, — неохоче процідив Томмі. — Я обіцяю.

От тільки він змовчав про те, що купив лезо бритви в одного з ув’язнених, коли вперше почув про можливе переведення до Ліми. Лезо було приліплене клейкою стрічкою до його лівої стопи. Він не став про це розповідати, бо ніхто його й не запитував. Томмі давно засвоїв урок: до нового місця утримання завжди бери з собою яку-небудь зброю. Його зв’язали обіцянкою, і він тепер не зможе втекти, але принаймні матиме чим оборонятись, якщо хтось спробує його зґвалтувати. Або дасть лезо Біллі, і той переріже собі горлянку.

За чотири дні до відбуття до Мілліганової камери прийшов сержант Вілліс. Він хотів, щоб Томмі показав йому, в який спосіб позбувається гамівних сорочок.

Томмі зміряв офіцера поглядом. То був худорлявий чоловік, що вже лисів. Залишки сивого волосся обрамляли його смагляве обличчя.

— З якого дива мені це робити? — насуплено запитав Томмі.

— Ти все одно звідси їдеш. А мені, гадаю, ще не запізно вчитися новому.

— Ви завжди добре до мене ставилися, сержанте, — відповів Томмі, — але я не розкриваю своїх секретів направо і наліво.

— Подивися на це з іншого боку, — сказав Вілліс. — Ти можеш урятувати чиєсь життя.

Томмі вже було відвернувся, проте, почувши ці слова, знову зацікавлено поглянув на сержанта.

— Це ж як?

— Я знаю, що ти не божевільний. Але в нас тут є і такі. Ми тримаємо їх у гамівних сорочках для їхньої ж безпеки. Якщо вони вислизнуть, то можуть накласти на себе руки. Якщо ти покажеш, як тобі вдається скидати гамівну сорочку, то ми подбаємо, щоб цього не змогли повторити інші. Ти допоможеш урятувати не одне життя.

Томмі стенув плечима, даючи зрозуміти, що його це не обходить.

Однак наступного дня він усе-таки показав сержанту Віллісу, як примудряється вислизати з гамівної сорочки, а тоді навчив, як її слід надягати, щоб людина нізащо не змогла з неї вивільнитись.

Пізно вночі до Джуді зателефонувала Дороті Тернер.

— З’явилась іще одна, — випалила Тернер.

— Ти про що це?

— Про особистість, яку ми раніше не зустрічали. Це дев’ятнадцятирічна дівчина на ім’я Адалана.

— Господи, — прошепотіла Джуді. — Отже, їх десять.

Дороті описала свої пізні відвідини в’язниці. Коли вона прийшла, Мілліган сидів на підлозі й тихенько квилив про те, як йому бракує любові і ласки. Дороті присіла поруч із ним, втішала його, витирала йому сльози. Адалана розповіла їй, що потайки пише вірші. Вмиваючись слізьми, вона пояснила, що єдина з усіх особистостей може силою думки спровадити будь-кого іншого зі сцени. Досі тільки Артур і Крістін знали про її існування.

Джуді спробувала уявити собі цю сцену: Дороті сидить на підлозі, пригортаючи Міллігана.

— Чому ж вона вирішила заявити про себе саме зараз? — запитала Джуді.

— Адалана звинувачує себе в тому, що втягнула хлопців у халепу, — відповіла Дороті. — Це вона крала час у Рейджена на період зґвалтувань.

— Стривай, до чого ти хилиш?

— Адалана зізналася, що скоїла це, бо їй до нестями хотілось обіймів, ласки і любові.

— Але як Адалана могла…

— Вона лесбійка.

Поклавши слухавку, Джуді ще довго дивилась на телефон. Її чоловік запитав, що це був за дзвінок. Вона відкрила було рота, щоб розповісти, проте тільки похитала головою і вимкнула світло.

Розділ 3

(1)

Біллі Міллігана перевели з в’язниці округу Франклін до шпиталю Гардинга вранці 16 березня, на два дні раніше запланованої дати. Лікар Джордж Гардинг уже зібрав команду спеціалістів, які мали працювати з Мілліганом, і ознайомив їх із подробицями справи, та, коли пацієнт несподівано прибув до шпиталю, лікар Гардинг саме був на з’їзді психіатрів у Чикаго.

Джуді Стівенсон і Дороті Тернер, які супроводжували поліцейську машину до шпиталю Гардинга, розуміли: для Денні буде справжнім ударом, якщо його зараз відвезуть назад до в’язниці. Тоді лікар Шумейкер, один із працівників шпиталю, погодився взяти Міллігана під особисту відповідальність до повернення лікаря Гардинга, і заступник шерифа передав йому в’язня під розписку.

Джуді й Дороті провели Денні до Вейкфілдського котеджу — закритого психіатричного корпусу, розрахованого на чотирнадцятьох важких пацієнтів, які потребували особистої уваги й невпинного нагляду. Для Денні приготували ліжко в одній із двох палат особливого режиму, масивні дубові двері котрих мали оглядові вічка для цілодобового спостереження. Помічник психіатра (у шпиталі Гардинга їх називали медтехніками) приніс йому обід на таці. Джуді та Дороті залишалися з Денні, поки він їв.

По обіді до палати зайшли лікар Шумейкер і троє медсестер. Вважаючи, що персоналу корисно буде на власні очі побачити прояв розщеплення особистості, Дороті Тернер попросила Денні покликати Артура, аби той познайомився з людьми, які з ним працюватимуть.

Медсестру Адрієну Маккан, розпорядницю Вейкфілдського котеджу, вже попередили про Мілліганів розлад, бо вона входила до команди, зібраної Гардингом. Зате для двох інших медсестер побачене стало цілковитою несподіванкою.

Донні Еґар, матері п’ятьох доньок, нелегко було дати раду своїм почуттям при зустрічі з Університетським ґвалтівником. Медсестра уважно спостерігала, як спершу з ними спілкувався маленький хлопчик, а потім його погляд затьмарився, мов у якомусь трансі, вуста заворушились у німій розмові, а коли він знову підвів очі на присутніх, то вираз його обличчя був суворим і гордовитим і говорив він із британським акцентом.

Вона ледве стримувалася, щоб не розреготатись. Ані Денні, ані Артур не здались їй переконливими. Вона вважала, що все це може бути геніальним спектаклем, розіграним, аби не сісти за ґрати. Та все ж Біллі Мілліган її зацікавив. Медсестрі хотілося знати, якою треба бути людиною, щоб зробити те, що зробив він.

Джуді й Дороті запевнили Артура, що тут він у безпеці. Дороті сказала, що незабаром зайде провести з ним декілька психологічних тестів. Джуді додала, що вони з Ґері час від часу навідуватимуть його, щоб попрацювати над справою.

Того першого дня медтехнік Тім Шепард кожні чверть години зазирав до новоприбулого пацієнта крізь вічко у дверях і записував свої спостереження до спеціального бланку:

17:00 сидить по-турецькому на ліжку, сумирний

17:15 сидить по-турецькому на ліжку, погляд порожній

17:32 підвівся, дивиться у вікно

17:45 подали вечерю

18:02 сидить на краєчку ліжка, погляд порожній

18:07 забрали тацю, поїв добре

О чверть на восьму Мілліган почав нервово походжати палатою.

О восьмій до пацієнта зайшла медсестра Гелен Єґер і пробула з ним сорок хвилин. Перший запис у її нотатнику був стислим:

16.03.78. Пан Мілліган залишається в палаті особливого режиму. За ним про всяк випадок ведеться пильне спостереження. Розповідав про свої багаточисленні особистості. Говорив переважно Артур, у нього англійський акцент. За його словами, одна з особистостей, а саме — Біллі, має схильність до самогубства, тому інші захищаються тим, що не дають йому прокидатися. Біллі спить, відколи йому виповнилося шістнадцять. Апетит у пацієнта хороший. У їжі не вибагливий. Травлення працює добре. У спілкуванні приємний і доброзичливий.

Після того як сестра Єґер пішла, Артур подумки повідомив решті, що шпиталь Гардинга — це безпечне і дружнє місце. Оскільки для співпраці з лікарями знадобиться гострий розум і вміння мислити логічно, то він, Артур, від цієї миті повністю перебирає на себе контроль над сценою.

О другій двадцять п’ять ночі медтехнік Кріс Канн почув шум у Міллігановій палаті. Зазирнувши туди, він побачив, що пацієнт сидить на підлозі.

Томмі гепнувся з ліжка і був не в гуморі. За кілька секунд він почув кроки за дверима і чиєсь око втупилось у нього крізь вічко. Щойно кроки віддалилися, Томмі відліпив лезо бритви від своєї стопи і знайшов для нього хороший сховок, приклеївши його знизу до ліжка. Він знатиме, де шукати лезо, коли воно знадобиться.

(2)

Повернувшись із Чикаго 19 березня, лікар Джордж Гардинг-молодший був роздратований тим, що його ретельно вибудувані плани пішли котові під хвіст через передчасний приїзд пацієнта. Він збирався особисто зустріти Міллігана. Гардинг пішов на чималі клопоти, збираючи команду спеціалістів, до якої увійшли психолог, арт-терапевт, психотерапевт, соціальний працівник, а також лікарі, медсестри, медтехніки й розпорядниця Вейкфілдського котеджу. Він обговорив із ними всі складнощі роботи з людьми, що страждають на розлад множинної особистості. Коли окремі члени колективу відверто заявили, що не вірять у поставлений діагноз, він терпляче їх вислухав, поділився власними сумнівами, але попросив допомогти йому виконати доручення суду. Їм усім слід залишатись неупередженими, і тоді вони спільними зусиллями зможуть більше дізнатися про випадок Вільяма Стенлі Міллігана.

Через день після повернення Гардинга лікар Перрі Айрес провів фізичний огляд Міллігана. У медичній карті лікар зазначив, що перед тим, як відповісти на яке-небудь запитання, Мілліган часто ворушив губами і скошував погляд управо. На запитання, навіщо він це робить, пацієнт відповів, що то він звертається до інших особистостей, насамперед до Артура, за потрібною інформацією.

— Називайте нас Біллі, — додав Мілліган, — інакше люди вирішать, що в нас не всі вдома. Але я Денні. А оту вашу анкету заповнював Аллен. Хоча я не повинен був розповідати вам про інших.

Лікар Айрес процитував це у звіті, а також написав таке:

Спочатку ми домовились говорити тільки про Біллі, але при цьому малося на увазі, що Денні надасть інформацію про стан здоров’я усіх особистостей. І тільки через його неспроможність це зробити випливла на поверхню решта імен. Денні зміг пригадати тільки те, що у дев’ять років Біллі видалили грижу. За його словами, «Девіду завжди дев’ять», тобто це Девіду зробили ту операцію. В Аллена істотно обмежений периферійний зір, але в решти зір у нормі. […]

Примітка: Перш ніж перейти до оглядової кімнати, я детально описав пацієнту процедуру обстеження. Я наголосив на тому, що необхідно буде оглянути те місце, де колись була грижа, а також, оскільки в нього було виявлено лейкоцитурію — анормальний рівень лейкоцитів у сечі, — доведеться перевірити його простату шляхом ректального обстеження. Він неабияк стривожився. Його губи швидко заворушились, а очі забігали — пацієнт явно радився з іншими особистостями. Нарешті він стурбовано, але чемно сказав мені: «Це може стати ударом для Біллі та Девіда, бо Чалмер чотири рази ґвалтував їх, коли ми ще жили на фермі. Чалмер був нашим вітчимом». Він також додав, що жінка, зазначена в анкеті як їхня мати, — це насправді матір Біллі. Як він висловився, «це не моя мама, своєї мами я не пам’ятаю».

Розалі Дрейк і Нік Чико, котрі в парі проводили заняття групової терапії у Вейкфілдському котеджі, спілкувалися з Мілліганом тісніше, ніж інший персонал. Щоденно о десятій ранку і третій дня сімох або вісьмох пацієнтів Вейкфілда збирали на групові заняття.

21 березня Нік забрав Міллігана з його палати особливого режиму (яку, втім, тепер замикали тільки на ніч) і провів до кімнати для занять. Нік був струнким двадцятисемирічним медтехніком. Його підборіддя вкривала борода, а в лівому вусі красувалися дві сережки — тоненьке золоте кільце і нефритовий камінець. Він чув, що Мілліган вороже ставиться до чоловіків, бо в дитинстві став жертвою сексуального насильства. Медтехнік жваво цікавився розщепленням особистості, хоч і не дуже вірив у реальність такого синдрому.

Розалі, блакитноока білявка, що розміняла третій десяток і чиєю спеціалізацією була трудова терапія, раніше не стикалася з розладом множинної особистості. Після бесіди, яку провів із колегами лікар Гардинг, вона помітила, що весь колектив хутко розділився на два табори: одні вважали, що Мілліган і справді страждає на розщеплення особистості, а інші — що він шахрай, який симулює рідкісне захворювання, аби привернути до себе увагу й уникнути кари за зґвалтування. Розалі щосили намагалася зберігати об’єктивність.

Коли Мілліган примостився скраєчку столу, якнайдалі від інших, Розалі Дрейк пояснила йому, що напередодні група вирішила працювати над колажами. У своєму колажі кожен має розповісти що-небудь про себе людям, яких любить.

— У мене немає нікого, кого б я любив і для кого міг би зробити колаж, — озвався Мілліган.

— Тоді зроби його для нас, — запропонувала Розалі. — Усі їх роблять, навіть ми з Ніком. — І вона підняла аркуш цупкого кольорового паперу, над яким працювала.

Розалі звіддаля спостерігала за тим, як Мілліган узяв аркуш і заходився вирізати фотографії з журналів. До неї доходили чутки про його обдарованість, і їй цікаво було поглянути, який у цього сором’язливого й тихого пацієнта вийде колаж. Мілліган працював мовчки, спокійно. Коли він скінчив, Розалі підійшла подивитись на його витвір.

Мілліганова робота її ошелешила. У центрі аркуша був нажаханий заплаканий хлопчик. Під його фотографією наклеєні літери утворювали ім’я МОРРІСОН. Над хлопчиком загрозливо нависали розлючений чоловік і слово НЕБЕЗПЕКА, складене з червоних літер. У правому нижньому куті був череп.

Розалі була зворушена простотою форми і глибиною висловлених почуттів. Це було геть не те, що вона очікувала побачити. Відчувалося, що колаж піднімає завісу над болісними подіями Мілліганового минулого. У Розалі аж мурашки по хребту побігли. Вона збагнула, що з цієї миті прийматиме справу Міллігана близько до серця. Хоч би що там думали про юнака її колеги зі шпиталю, вона була переконана, що його робота — це аж ніяк не витвір бездушного соціопата. Нік Чико поділяв її думку.

Лікар Джордж (якого так охрестили підлеглі та пацієнти, щоб не плутати з його батьком, лікарем Джорджем Гардингом-старшим) поринув у читання спеціалізованої психіатричної періодики, з якої дізнався, що випадки захворювання, відомого як розлад множинної особистості, нині фіксуються дедалі частіше. Він обдзвонив багатьох психіатрів, але всі вони сказали приблизно те саме: «Ми поділимося тими нечисленними фактами, що нам відомі, однак ця хвороба і досі за межею нашого розуміння. Доведеться вам діяти навмання».

Усе це обіцяло забрати значно більше часу та зусиль, ніж лікар Джордж розраховував, і він запитав себе, чи таким уже правильним рішенням було взятися за цього пацієнта саме в розпал пошуків фінансування на розширення шпиталю. Але він відкинув сумніви, подумавши про те, що Біллі Міллігану потрібна допомога і що цей випадок матиме неабияку цінність для психіатрії, оскільки збагатить комплекс знань про роботу людського мозку.

Та перш ніж підготувати для суду оцінку психічного стану Біллі Міллігана, лікар мусив докладно вивчити його анамнез, а це було вельми проблематично, якщо врахувати, що пацієнт страждав на провали в пам’яті.

У четвер, 23 березня, Ґері Швайкарт і Джуді Стівенсон приїхали навідати свого клієнта і впродовж години намагалися впорядкувати його туманні спогади про обставини злочинів, зіставляючи його розповідь зі свідченнями трьох жертв і плануючи альтернативні лінії захисту залежно від того, яким виявиться вердикт лікаря Гардинга.

Мілліган здався адвокатам більш розкутим, хоч і скаржився на те, що його тримають у палаті особливого режиму і змушують носити спеціальний одяг зі «зниженим ризиком травматизму».

— Лікар Джордж каже, що до мене повинні ставитися так само, як і до решти пацієнтів, але ніхто мені не довіряє. Інших возять фургоном на екскурсії, але мені з ними не можна. Я маю стирчати тут. І ще страшенно дратує, що мене постійно називають Біллі.

Джуді й Ґері спробували його втішити, а також пояснили, що лікар Гардинг ризикує заради нього репутацією, і застерегли, щоб він не випробовував терпець лікаря. Джуді здавалося, що вони розмовляють з Алленом, але вона побоялася запитати прямо — ану ж він образиться, що вона його не впізнала?

— Я вважаю, що ти повинен в усьому слухатись тутешніх лікарів, — сказав Ґері. — Це твій єдиний шанс не сісти до в’язниці.

Їдучи зі шпиталю, Джуді й Ґері відчували полегшення, адже їхній клієнт був у безпеці і з їхніх плечей бодай на якийсь час упав тягар відповідальності й турбот.

Того ж таки дня лікар Гардинг провів першу терапевтичну бесіду з Мілліганом. Для лікаря це були дуже непрості п’ятдесят хвилин. Мілліган сидів, повернувшись обличчям до вікна, і спершу взагалі уникав дивитися лікарю в очі. Здавалося, він мало що пам’ятає зі свого минулого, хоч і розповів з усією відвертістю про те, як з нього знущався вітчим.

Лікар Гардинг усвідомлював, що діє аж надто стримано. Лікарка Вілбур порадила йому якнайшвидше випитати у пацієнта, скільки всього в ньому живе особистостей і хто вони такі. Далі слід було спонукати різних альтер-его розповісти, з якою метою вони були створені, і попросити їх пригадати конкретні обставини, що спричинили їхню появу.

Потім треба було підштовхнути всіх особистостей до того, аби вони перезнайомилися між собою, налагодили спілкування і допомагали одна одній долати труднощі. Інакше кажучи, об’єднувалися задля вирішення проблем, а не розділялися. Як стверджувала Вілбур, стратегія лікування полягає в тому, щоб згуртувати всі альтер-его, а згодом ознайомити Біллі, стрижневу особистість, із їхніми спогадами. І тоді нарешті можна буде здійснити спробу злиття. Та попри те, що метод лікарки Вілбур здавався дуже привабливим і Джордж Гардинг пам’ятав, як блискуче вона спрацювала тоді у в’язниці, він уже давно вивчив урок: те, що добре для інших лікарів, не обов’язково підходить йому. Гардинг вважав себе консерватором, тому вирішив, що по-своєму і в слушний для себе час визначить, із ким і чим він тут має справу.

Минали дні, і сестра Донна Еґар зауважила, що чимало часу проводить із Мілліганом наодинці. Він дуже мало спав — набагато менше за інших пацієнтів — і прокидався вдосвіта, тож вона часто і подовгу з ним розмовляла. Він розповідав їй про свої численні внутрішні «я».

Якось він із доволі переляканим виглядом простягнув їй списаний аркуш паперу, внизу якого стояв підпис «Артур».

— Я не знаю ніякого Артура і навіть не розумію, про що тут пишеться, — сказав він.

Невдовзі на лікаря Гардинга посипалися скарги від підлеглих. Вони скаржилися, що складно працювати з пацієнтом, у котрого завжди й на все є відмовка: «Я цього не робив. То, мабуть, був хтось інший», — навіть коли вони на власні очі бачили його за цим заняттям. А ще, за їхніми словами, Мілліган подає кепський приклад іншим хворим, маніпулюючи персоналом: він ходить від одного члена колективу до іншого, поки не допроситься бажаного. Також він постійно натякає, що може покликати на допомогу Рейджена, у чому працівники вбачають завуальовану погрозу.

Лікар Джордж постановив, що відтепер тільки він сам розмовлятиме з Мілліганом про інших особистостей, та й то лише під час терапевтичних бесід. Решта персоналу не повинна ні згадувати їхніх імен, ні обговорювати їх на території корпусу, а тим паче при пацієнтах.

Гелен Єґер, медсестра, котра спілкувалась із Артуром у день його приїзду, 28 березня вписала до сестринського журналу такий план лікування:

Не пізніше ніж за місяць пан Мілліган повинен буде навчитися брати на себе відповідальність за свої дії. Мета вважатиметься досягнутою, коли він припинить відкрито заперечувати свої вчинки.

План

1. Якщо він заперечуватиме, що вміє грати на фортеп’яно, члени колективу повинні безапеляційно сказати йому, що бачили і чули, як він грав.

2. Якщо його угледять за писанням, а згодом він заперечуватиме, що написане належить йому, хтось із персоналу повинен сказати, що бачив, як він це писав.

3. Якщо пацієнт заявлятиме, що він — якась інша особистість, персонал повинен нагадати йому, що його звуть Біллі.

Під час наступної терапевтичної бесіди лікар Джордж пояснив Алленові, що мусив ужити таких заходів, бо інших пацієнтів корпусу бентежило, коли вони раз по раз чули різні імена його особистостей.

— Дехто величає себе Наполеоном або Ісусом Христом, — зауважив Аллен.

— Так, але геть інша річ, коли це роблять працівники шпиталю — сьогодні називають тебе Денні, а завтра вже Артуром, Рейдженом, Томмі чи Алленом. Я пропоную, щоб у розмовах із персоналом і хворими всі твої особистості відгукувались на ім’я Біллі, тоді як…

— Вони не «особистості», лікарю Джордже, — уточнив Аллен. — Вони люди.

— А чому ти протиставляєш ці поняття?

— Коли ви називаєте їх особистостями, складається таке враження, ніби ви не вважаєте їх справжніми живими людьми.

(3)

8 квітня, за кілька днів після того, як Дороті Тернер почала програму психологічного оцінювання, Донна Еґар побачила, що Мілліган сердито міряє кроками свою палату. Коли вона запитала, що трапилось, він відповів їй із британським акцентом:

— Ніхто нас не розуміє.

Після цього в нього повністю змінилися міміка, постава, хода і голос, і медсестра зрозуміла, що перед нею вже Денні. Отримавши нагоду щоденно спостерігати за тим, наскільки реалістичними є різні його особистості, кожна з яких має свою усталену поведінку, Донна більше не вважала, що Мілліган прикидається. Тепер вона, єдина з усіх медсестер, вірила в його діагноз.

За кілька днів він підійшов до неї в дуже пригніченому стані. Вона одразу впізнала в ньому Денні. Він подивився на неї й запитав жалісним голосом:

— Чому я тут?

— Що ти маєш на увазі? — перепитала Донна. — У цій кімнаті? Чи в цьому корпусі?

Він заперечно похитав головою.

— Інші пацієнти запитали мене, чому я тут, у шпиталі.

— Можливо, Дороті Тернер усе пояснить, коли прийде тебе тестувати, — відповіла медсестра.

Того вечора, після психологічних тестів із Дороті Тернер, Мілліган відмовився з будь-ким розмовляти. Він побіг просто до своєї палати, де зайшов до ванної кімнати і почав умиватися. За кілька секунд він почув, як відчинилися, а потім зачинилися двері його палати. Він визирнув із ванної й побачив одну з пацієнток — дівчину на ім’я Дорін. Він часто співчутливо вислуховував її, коли вона хотіла поділитися своїми проблемами, і розповідав їй про власні, проте загалом вона його не цікавила.

— Що ти тут робиш? — озвався він.

— Поговорити з тобою хотіла. Чому ти сьогодні так засмутився?

— Тобі сюди не можна заходити. Ти ж знаєш, що це проти правил.

— Але в тебе був такий нещасний вигляд!

— Я дізнався, що дехто скоїв жахливу річ. Я не гідний жити далі.

Тієї миті вони почули кроки і хтось постукав у двері. Дорін хутко заскочила до ванної кімнати і зачинила за собою двері.

— Навіщо ти це зробила? — сердито прошепотів Мілліган. — Через тебе я матиму ще більше неприємностей. От халепа!

Дівчина тільки захихотіла.

— Ну ж бо, Біллі і Дорін, — покликала їх сестра Єґер, — виходьте звідтіля.

10 квітня 1979 року сестра Єґер зробила у сестринському журналі такий запис:

Пана Міллігана застали у його ванній кімнаті з іншою пацієнткою. Світло було вимкнене. Коли його попросили пояснити цей інцидент, він сказав, що хотів поговорити з нею наодинці про те, що почув того вечора. Як з’ясувалося, він дізнався від пані Тернер, що зґвалтував трьох жінок. Розповідаючи про це, пацієнт розридався і сказав, що хоче, аби «Рейджен і Адалана померли». Викликали лікаря Джорджа і пояснили йому, в чому річ. Пацієнта помістили до палати особливого режиму, призначивши за ним нагляд. Коли за кілька хвилин до нього зазирнули, він сидів на ліжку, стискаючи в руках пояс від халату. Він не припиняв плакати і стверджував, що хоче їх убити. Після тривалих перемовин пацієнт віддав пояс. Перед тим він уже було обмотав його навколо шиї.

Тестуючи Міллігана, Дороті Тернер виявила, що у його особистостей суттєво відрізняється IQ:

Крістін була ще замала для тестування, Адалана не захотіла виходити, а Артур відмовився проходити тест на IQ, бо це, мовляв, нижче його гідності.

Тест Роршаха показав, що Денні ледве тамує в собі ворожість, а також потребує сторонньої допомоги, аби побороти почуття нікчемності й меншовартості. Томмі продемонстрував більшу зрілість, ніж Денні, але й вищу схильність до імпульсивної й небажаної поведінки. З’ясувалося, що в нього найбільший набір шизоїдних проявів і найменша здатність до співчуття. Результати Рейджена показали, що той більше за інших схильний до агресії.

Артур мав надзвичайно високий інтелект, на який покладався, щоб утримувати свою позицію ватажка. Дороті Тернер здавалося, що він виробив у собі зверхнє ставлення до світу в цілому, щоб компенсувати внутрішній неспокій і те, що його лякають ситуації, які вимагають виявлення почуттів. На емоційному рівні найбільш самодостатньою особистістю був Аллен.

Дороті Тернер зауважила також деякі спільні риси: ознаки існування жіночої сторони особистості й могутнього Над-Я, хоча спалахи гніву могли їх глушити. Чого психолог не виявила, то це будь-якого психотичного розладу чи шизофренії.

Коли Розалі Дрейк і Нік Чико оголосили, що на груповому занятті 19 квітня відбудеться гра на зміцнення довіри, Артур випустив на сцену Денні. Персонал перетворив кімнату відпочинку на смугу перешкод зі столів, стільців, канап і стендів.

Знаючи, що Мілліган боїться чоловіків, Нік запропонував, щоб той працював у парі з Розалі. Вона мала зав’язати юнаку очі і запропонувала провести його кімнатою.

— Ти повинен покластись на мене, Біллі, — вмовляла Розалі. — Це єдиний спосіб почати довіряти людям, а без цього в реальному світі ніяк не можна.

Урешті-решт він дозволив зав’язати собі очі.

— Тепер тримай мене за руку, — сказала вона, заводячи його до кімнати. — Я проведу тебе повз перешкоди й не дам тобі вдаритися.

Ведучи його, Розалі відчувала, який несамовитий жах оволодів ним через те, що він не знав, куди рухається і на що може наштовхнутися. Спочатку вони йшли повільно, але потім пришвидшили ходу, минаючи стільці, пролазячи попід столами, піднімаючись і спускаючись драбинками. Розалі й Нік бачили, як Мілліган панікує, тому були приємно вражені тим, що він пройшов випробування до кінця.

— От бачиш, Біллі, я не дозволила тобі впасти чи вдаритися.

Денні кивнув.

— Ти повинен зрозуміти, що є люди, яким можна довіряти. Не всім, звичайно, але декому можна.

Розалі помітила, що в її присутності Мілліган дедалі частіше з’являється в образі хлопчика Денні, якого вона вже добре впізнавала. Її засмучувало, що часто в його малюнках були елементи, пов’язані зі смертю.

Наступного вівторка Аллену вперше дозволили відвідати заняття з живопису в терапевтичному корпусі.

Дона Джонса, доброзичливого арт-терапевта, вразив природний хист Міллігана, однак він бачив, що юнак напружився і занервував, потрапивши до незнайомого колективу. Джонс усвідомив, що своїми химерними малюнками Біллі намагається привернути до себе увагу й заслужити схвалення.

Терапевт вказав на замальовку могильного каменя, на якому було вигравіювано: «Хай земля тобі НЕ буде пухом».

— Розповіси нам що-небудь про цю роботу, Біллі? Що ти відчував, коли її створював?

— Це рідний батько Біллі, — відповів Аллен. — Він був коміком і конферансьє у Маямі, штат Флорида, поки не вкоротив собі віку.

— Може, все-таки поділишся з нами своїми почуттями? Зараз нас більше цікавлять твої емоції, а не сухі факти, Біллі.

Аллен, обурений тим, що його творчість приписують Біллі, швиргонув на підлогу олівець і зиркнув на годинник.

— Я мушу повертатися до свого корпусу. Вже час стелитися.

Наступного дня він заговорив із сестрою Єґер про своє лікування, нарікаючи на те, що все робиться не так, як слід. Коли вона сказала, що він постійно створює труднощі для працівників шпиталю і пацієнтів, юнак засмутився.

— Я не відповідаю за те, що роблять інші мої люди, — пробурмотів він.

— Нам не можна обговорювати інших. Тільки Біллі, — мовила Єґер.

— Але лікар Гардинг неправильно мене лікує! Він не послухався лікарки Вілбур! — вигукнув пацієнт.

Він забажав, аби йому показали медичну карту. Коли Єґер відмовила, він сказав, що може змусити шпиталь надати йому доступ до медичної інформації. За його словами, він був певен, що персонал не занотовує належним чином усіх його перевтілень і згодом він не зможе відновити у пам’яті втрачений час.

Того вечора до нього зайшов Гардинг. Після цих відвідин Томмі оголосив працівникам шпиталю, що звільняє свого лікаря. Незабаром він вийшов з палати вже як Аллен і запевнив, що поновлює лікаря на його посаді.

* * *

Коли матері Біллі, Дороті Мур, дозволили навідувати сина, вона бувала в нього мало не щотижня. Часто з нею приїздила її дочка, Кеті. Реакцію Біллі передбачити було неможливо. Іноді після візиту рідних він був балакучим і веселим, а іноді — вкрай пригніченим.

Соціальна працівниця Джоан Вінслоу на зборах команди спеціалістів, які займалися випадком Міллігана, доповіла, що спілкувалась із Дороті кожного її приїзду. Мати Біллі здалась їй доброю і турботливою, проте, на думку Вінслоу, м’яка і безхребетна вдача завадила жінці свого часу втрутитись і покласти край знущанням, жертвою яких став її син. Дороті зізналася соціальній працівниці, що в неї завжди було таке відчуття, ніби є двоє різних Біллі: один — добросердий і люблячий хлопчик, а другий — байдужий і нечуйний.

Нік Чико записав до журналу, що відвідини пані Мур 18 квітня страшенно засмутили Міллігана, котрий після її від’їзду усамітнився у своїй палаті, сховавши голову під подушку.

Наприкінці квітня, коли минуло вже шість із дванадцяти тижнів, відведених судом на лікування Міллігана, лікар Джордж усвідомив, що справи просуваються занадто повільно. Слід було якимось чином налагодити комунікацію між усіма іншими особистостями і власне Біллі — базовою, або ж стрижневою особистістю. Та насамперед лікар повинен був достукатись до Біллі й витягнути його назовні, бо той так і не з’являвся з того самого дня, коли лікарка Вілбур умовила Рейджена випустити його на сцену у в’язниці.

Лікаря Джорджа осяяла думка, що можна було б зняти на відеоплівку, як говорять і поводяться різні альтер-его, а потім продемонструвати записи їм самим і стрижневій особистості. Він розповів про свій задум Алленові, пояснивши, наскільки важливо, щоб особистості почали спілкуватися між собою і з Біллі. Аллен погодився.

Пізніше Аллен сказав Розалі, що йому до вподоби ідея з відеозаписом. Він хвилюється, як усе мине, але лікар Джордж переконав його, що так Аллен зможе багато нового дізнатися про самого себе.

Першу бесіду з пацієнтом перед увімкненою відеокамерою лікар Джордж провів 1 травня. Він запросив Дороті Тернер, оскільки знав, що в її присутності Біллі почувається впевненіше. Лікар мав намір зустрітися з Адаланою. Спершу він був проти того, аби кликати на сцену нових особистостей, проте згодом зрозумів, що неодмінно треба оцінити значення цієї жіночої іпостасі у Міллігановій ідентичності.

Упродовж бесіди він декілька разів повторив, як сильно йому допомогла б розмова з Адаланою. Спочатку до лікарів вийшли кілька інших особистостей, але кінець кінцем відбулася чергова зміна: риси Міллігана пом’якшилися, в очах забриніли сльози. Говорив він здавлено і в ніс, мовби перед тим довго плакав. Вираз його обличчя став по-жіночому ніжним. Очі здійснювали швидкі мимовільні рухи з боку в бік.

— Мені боляче зараз говорити, — сказала Адалана.

Лікар Джордж намагався не показувати, як його вразила ця трансформація. Він сам захотів, аби Адалана до них вийшла, він очікував на її появу, але, коли це таки трапилось, він був приголомшений.

— Чому тобі боляче говорити? — запитав він.

— Через хлопців. Я втягнула їх у халепу.

— Яким чином?

Дороті Тернер, яка зустрічалася з Адаланою у в’язниці в ніч перед переведенням до шпиталю, слухала їхню бесіду мовчки.

— Вони не розуміють, що таке любов, — сказала Адалана, — не знають, як це — коли тебе голублять і дбають про тебе. Я вкрала той час. Я відчувала в собі алкоголь і пігулки Рейджена. Ой, як же боляче про це розповідати!

— Так, але це необхідно, — наполіг лікар Джордж. — Допоможи нам у всьому розібратися.

— Це все я накоїла. Трохи запізно тепер казати, що мені страшенно прикро, чи не так? Я зруйнувала хлопцям життя. Але вони ніяк не могли збагнути…

— Що саме? — поцікавилася Тернер.

— Потребу кохати і бути коханою. Бути в чиїхось обіймах. Відчувати чуже тепло і ласку. Не знаю, що штовхнуло мене зробити те, що я зробила.

— І в тих випадках ти відчувала тепло і ласку? — запитала Тернер.

Адалана помовчала, а тоді прошелестіла:

— Хіба на якусь мить. Я вкрала той час. Артур не дозволяв мені виходити, я просто силою думки прибрала зі сцени Рейджена.

Вона роззирнулася довкола мокрими від сліз очима.

— Я не хочу проходити через усе це. Не хочу до суду. Не хочу нічого казати Рейджену. Я просто хочу забратися геть із життя хлопців і більше не завдавати їм лиха. Я так завинила… Сама не знаю, що на мене найшло.

— Коли ти почала виходити на сцену? — запитав лікар Джордж.

— Я почала красти час у хлопців минулого літа. Коли у в’язниці Лебанона їх замикали в карцері, я крала час, аби писати вірші. Я люблю поезію. — Вона схлипнула. — Що тепер буде з хлопчиками?

— Ми ще не знаємо, — м’яко пояснив лікар Джордж. — Ми намагаємося з’ясувати якомога більше.

— Не кривдьте їх, благаю, — попросила Адалана.

— У жовтні, коли трапились ті події, ти знала про плани Рейджена? — запитав лікар.

— Так. Мені завжди все відомо. Я знаю таке, про що навіть Артур не здогадується. Але я не могла цьому завадити. І ще на мене подіяли Рейдженові пігулки й випивка. Не знаю, чому я таке скоїла. Мені було дуже самотньо.

Вона шморгнула носом і попросила паперову хустинку.

Лікар Джордж не хотів відлякати Адалану, тому розпитував дуже обережно, пильно стежачи за виразом її обличчя.

— Чи є у тебе друзі, з якими тобі приємно спілкуватись? Які могли б розвіяти твою самотність?

— Я ні з ким не контактую. Навіть із хлопцями. Я розмовляю тільки з Крістін.

— Ти сказала, що виходила на сцену минулого літа, а також у виправному закладі Лебанона. А до того тобі ніколи не траплялося бувати на сцені?

— Ні. Але я була тут, усередині. Я живу тут уже давно.

— І ти була при тому, як Чалмер…

— Так! — різко урвала Адалана. — І більше ні слова про нього!

— Ти ладнаєш із матір’ю Біллі?

— Та де там! Вона навіть хлопчикам не може дати раду.

— А з Кеті, сестрою Біллі?

— Так, я розмовляла з Кеті. Але, гадаю, вона про це не здогадувалась. Ми з нею ходили разом на закупи.

— А як щодо брата Біллі — Джеймса?

— Ні. Він мені не подобається.

Адалана витерла сльози, сіла рівно і недовірливо, досі хлюпаючи носом, подивилась на відеокамеру. Повисла тиша, і лікар Джордж зрозумів, що Адалана пішла. Він дивився на сполотніле обличчя Міллігана і чекав, хто ж вийде на сцену наступним.

— Було б добре, якби ми могли поговорити з Біллі, — м’яко, але переконливо промовив він.

Тривога і переляк вигулькнули на обличчі юнака. Він хутко оглянув приміщення, в якому опинився. Лікар Джордж упізнав цей вираз. Він мав нагоду бачити його у в’язниці округу Франклін, коли лікарка Вілбур домоглася, щоб на сцену вийшов справжній Біллі.

Побоюючись, що Біллі щезне, перш ніж він встигне з ним поговорити, лікар Джордж лагідно звернувся до юнака, котрий нервово сіпав коліном і боязко нишпорив очима по кімнаті:

— Ти знаєш, де ти зараз?

— Н-ні? — нерішуче протягнув той, стенувши плечима, ніби відповідав на запитання шкільного тесту і не був упевнений, що це правильний варіант відповіді.

— Ти у шпиталі, а я — твій лікар.

— Господи, він мене вб’є, якщо пронюхає, що я говорив із лікарем.

— Кого ти маєш на увазі?

Біллі знову роззирнувся довкола і побачив націлену на нього відеокамеру.

— А це що таке?

— Це камера. Вона записує на відеоплівку нашу бесіду. Ми подумали, що тобі корисно буде подивитися запис того, що тут відбуватиметься.

Але Біллі вже зник.

— Та штукенція його налякала, — з відразою в голосі процідив Томмі.

— Я пояснив йому, що це всього лише відеокамера і що…

Томмі пирхнув.

— Та він, швидше за все, навіть не зрозумів, про що ви торочите.

Коли бесіда скінчилась і Томмі відіслали назад до Вейкфілдського котеджу, лікар Джордж усамітнився у своєму кабінеті й глибоко замислився. Він знав, яку заяву зробить у суді. Вільяма С. Міллігана не можна назвати психічно хворим у традиційному сенсі слова, оскільки дисоціація вважається неврозом, а не психозом, одначе, на його фахову думку, Мілліган має настільки викривлене сприйняття реальності, що не здатен узгодити свої дії з вимогами закону і, відповідно, не може нести відповідальність за скоєні злочини.

Та спершу необхідно було продовжити терапію і якимось чином підлікувати пацієнта настільки, щоб він був спроможний постати перед судом.

Але як за шість тижнів подолати хворобу, на лікування котрої у психоаналітиків іде понад десять років, як у лікарки Вілбур у випадку з Сивілою?

Наступного ранку Артур вирішив, що слід поділитися з Рейдженом новиною про Адалану, яку він почув під час сеансу відеозапису з лікарем Джорджем. Артур походжав туди-сюди палатою особливого режиму і звертався до Рейджена вголос:

— Таємницю зґвалтувань розкрито. Тепер я знаю винуватця.

Його голос негайно змінився на Рейдженів:

— Звідки тсе ти дізнавсь?

— До мене дійшла нова інформація, і я зміг скласти всі факти докупи.

— То хто тсе зробив?

— Гадаю, оскільки тебе звинувачували у злочинах, до яких ти не причетний, ти маєш право знати.

Їхня розмова з блискавичною зміною голосів тривала. Репліки то вимовлялися вголос, то звучали тільки в голові.

— Рейджене, пам’ятаєш, як іноді ми чули жіночі голоси?

— То є правда. Я чув Крістін. І шче інші жінотські голоси.

— Так ось, коли у жовтні ти вирішив скоїти ті три пограбування, у справу втрутилась одна з жінок.

— Шчо ти таке кажеш?

— Серед нас є молода дівчина, якої ти ще не зустрічав. Її звуть Адалана.

— Вперше про неї чую.

— Вона дуже мила і тиха. Це вона завжди готувала нам їсти і прибирала в будинку. І вона ж створювала букети, коли Аллен отримав ту роботу у квітковій крамниці. Але я й подумати не міг, що вона…

— Як вона до тсього причетна? Вона шчо, вкрала ті гроші?

— Ні, Рейджене. Вона зґвалтувала жертв.

— Вона зґвалтувала тамтих дівчат? Артуре, хіба дівчина може зґвалтувати дівчину?

— Рейджене, ти що, ніколи не чув про лесбійство?

— Гаразд, і як лесбійка може когось зґвалтувати?

— Власне, тому-то в цих злочинах і звинуватили тебе. Виходячи на сцену, дехто з нас, чоловіків, суто фізично спроможний здійснити статевий акт, хоча тобі й відомо, що я встановив правило, згідно з яким усі ми повинні зберігати целібат. Адалана скористалася твоїм тілом.

— То мене весь тсей час обвинувачують у зґвалтуванні, шчо його тсе стерво вчинило?

— Саме так, але я хотів би, щоб ти з нею поговорив і дав їй змогу все пояснити.

— То он нашчо всі тсі балачки? Я її вб’ю.

— Рейджене, будь розважливим.

— Розважливим?!

— Адалано, я хочу, щоб ти познайомилась із Рейдженом. Позаяк Рейджен є нашим захисником, він має право знати, що трапилось. Тобі доведеться пояснити йому, що ти накоїла, і спробувати знайти виправдання своїм вчинкам.

М’який, ніжний голос зазвучав у нього в голові, мовби линув із темряви, що клубочилася за межами свідомості. Це був наче голос зі сну чи марення.

— Рейджене, мені дуже прикро через те, що сталося…

— Прикро їй! — гаркнув той, гнівно крокуючи палатою. — Ти є брудна шльондра. Шчо тсе шче за вибрик — жінок ґвалтувати? Чи ти хоч тямиш, шчо нам за тсе світить?

Він рвучко розвернувся і зійшов зі сцени, а в палаті залунав жіночий плач.

Сестра Гелен Єґер зазирнула туди крізь оглядове вічко.

— Чи можу я тобі чимось допомогти, Біллі?

— Заради всього святого, добродійко, облиште нас! — відрубав Артур.

Єґер пішла, ображена тим, що Артур на неї нагримав. Коли її кроки стихли, Адалана спробувала пояснити:

— Зрозумій, Рейджене, мої потреби відрізняються від ваших.

— Нашчо, в дідька, тобі взагалі спати з жінками? Ти ж сама є жінка!

— Вам, чоловікам, цього не збагнути! Добре, що хоча б діти знають, що таке любов і співчуття і як важливо мати змогу когось пригорнути і сказати: «Я тебе люблю, мені до тебе не байдуже, я маю до тебе почуття».

— Перепрошую, що перебиваю, — втрутився Артур, — однак я завжди вважав, що плотські стосунки — це позбавлений логіки анахронізм, і, беручи до уваги новітні відкриття в галузі…

— Ви психи! — вереснула Адалана. — Обоє несповна розуму! — Її голос знову пом’якшав. — Якби ви тільки могли відчути, як це — коли тебе тримають в обіймах, пестять… Ви б тоді самі все зрозуміли.

— Слухай сюди, навіжена, — гиркнув Рейджен, — мене не тсікавить, хто чи шчо ти є! Але якшчо ти заговориш із кимось у тсьому корпусі — чи взагалі з будь-ким і будь-коли, — то ти труп.

— Стривай-но, — сказав Артур. — У шпиталі Гардинга ти не вповноважений ухвалювати такі рішення. Тут я головний, а ти підпорядковуєшся мені.

— Ти шчо, дозволиш, аби їй усе тсе зійшло з рук?

— У жодному разі. Я все владнаю. Проте не тобі забороняти їй виходити на сцену. На твоєму місці я взагалі помовчав би. Це ж ти, наче телепень, дозволив їй украсти в тебе час. Ти втратив контроль над ситуацією. Горілка, марихуана й амфетаміни зробили тебе таким вразливим, що ти поставив під загрозу життя Біллі і кожного з нас. Так, злочини скоїла Адалана. Однак тягар відповідальності лежить на тобі, тому що ти — захисник. Коли ти вразливий, ти не тільки себе самого, а й усіх нас ставиш у небезпечне положення.

Рейджен хотів було заперечити, але передумав. Помітивши на підвіконні горщик із кімнатною рослиною, він спересердя скинув його додолу.

— Але що не кажи, — продовжував Артур, — а я таки згоден із тим, що віднині Адалану слід вважати однією з небажаних персон. Адалано, тобі довічно забороняється виходити на сцену. І забороняється красти чужий час.

Вона зіщулилась у кутку, обличчям до стіни, і гірко ридала, покидаючи сцену.

Надовго запала тиша, а тоді з’явився Девід і витер чужі сльози зі щік. На підлозі він помітив розбитий горщик із рослиною і зрозумів, що вона вмирає. Йому боляче було дивитися на оголене коріння. Він фізично відчував, як рослина в’яне.

Тут удруге нагодилася сестра Єґер, цього разу — з тацею їжі.

— Ти певен, що я не можу якось допомогти? — запитала вона.

Девід скривився.

— Ви прийшли забрати мене до в’язниці за вбивство рослинки?

Вона поставила тацю і заспокійливо поклала руку йому на плече.

— Авжеж ні, Біллі. Ніхто не забере тебе до в’язниці. Ми подбаємо про тебе і зробимо все для того, щоб тобі покращало.

Лікар Джордж викроїв час у своєму напруженому графіку, щоб побувати на з’їзді Американської психіатричної асоціації, який мав відбутися 8 травня в Атланті. Попередньої п’ятниці він зустрівся з Мілліганом і влаштував усе так, щоб за його відсутності пацієнт почав відвідувати сеанси інтенсивної терапії з завідувачкою відділення психології, лікаркою Марлен Кокан.

Ньюйорківка Марлен належала до тих працівників шпиталю Гардинга, котрі від самого початку не вірили в Мілліганів розлад множинної особистості, хоч і не висловлювали цього вголос. Але якось вона розмовляла з Алленом у себе в кабінеті, коли з нею привіталася сестра Донна Еґар:

— Привіт, Марлен. Як справи?

Аллен жваво повернувся до неї й випалив:

— Подружку Томмі звуть Марлен.

Він сказав це так природно і спонтанно, не замислившись ані на мить, що лікарка Кокан упевнилась: це не може бути симуляцією.

— Отже, ми з нею тезки, — сказала лікарка. — Подружка Томмі, кажеш?

— Ну, вона не знає, що це Томмі. Називає нас усіх Біллі. Але обручку їй Томмі подарував. Вона і не підозрює про нашу таємницю.

— Коли вона довідається, для неї це буде той іще удар, — задумливо проказала лікарка Кокан.

* * *

На з’їзді психіатрів лікар Гардинг розповів лікарці Корнелії Вілбур, як просувається лікування Міллігана, додавши, що в нього не залишилося сумнівів у тому, що його пацієнт справді страждає на розлад множинної особистості. Лікар також описав колезі проблеми, до яких призводить відмова Міллігана відгукуватись у присутності інших людей на те саме ім’я.

— На групових заняттях у лікаря Паґліса він постійно називав себе по-різному, що бентежило решту хворих. А коли його просили поділитися з групою своїми проблемами, він заявляв: «Мій лікар забороняє мені про це говорити». Уявляєте, як це діяло на інших пацієнтів? Беручи до уваги той факт, що Мілліган повадився вдавати з себе молодшого психотерапевта, не дивно, що врешті-решт його виключили з групи.

— Ви маєте усвідомити, — почала Вілбур, — що для альтер-особистостей дуже важливо, аби їх упізнавали. Вони, звичайно, звикли відгукуватись на ім’я базової особистості, але тепер усі знають про їхнє існування, і, коли до них звертаються як до Біллі, вони почуваються небажаними.

Лікар Джордж узяв до уваги її слова. Він також запитав Вілбур, якої вона думки про його плани підлікувати Міллігана за той мізерний час, що лишився до суду.

— Гадаю, вам слід випросити в судді щонайменше три додаткові місяці, — відповіла лікарка. — Після цього можна буде здійснити спробу злиття, щоб Мілліган був спроможний співпрацювати з захисниками і витримати суд.

— Десь за два тижні, 26 травня, незалежний психіатр від штату Огайо приїде обстежити Міллігана. Я тут подумав, чи не погодилися б ви відвідати наш шпиталь і проконсультувати нас? Мені б не завадила ваша підтримка.

Вілбур пообіцяла бути.

Попри те що з’їзд Американської психіатричної асоціації мав тривати до п’ятниці, лікар Джордж відбув з Атланти ще в середу. Наступного дня він скликав збори у Вейкфілдському котеджі, під час яких пояснив персоналу, що після розмови з лікаркою Вілбур дійшов висновку: те, що вони закривають очі на існування в Міллігана інших особистостей, шкодить лікуванню.

— Нам здавалося, що, ігноруючи інших особистостей, ми, можливо, сприятимемо їхньому злиттю в одне ціле, та насправді це тільки відштовхнуло їх і змусило зачаїтися. Ми маємо і надалі наголошувати на тому, що пацієнт повинен визнавати свої вчинки і нести за них відповідальність, однак тепер нам треба буде стежити за тим, щоб не утискати жодну особистість.

Як відзначив лікар, єдина надія досягнути цілісності, достатньої для того, щоб Мілліган міг постати перед судом, — це ставитись до його особистостей як до самодостатніх індивідів.

Розалі Дрейк відчула полегшення. Потайки вона завжди з ними так і спілкувалась, особливо з Денні. Буде значно простіше, коли можна буде робити це відкрито замість вдавати, що інших особистостей не існує, на догоду тій жменьці працівників шпиталю, які досі не вірили в реальність діагнозу.

Донна Еґар усміхалася, записуючи 12 травня 1978 року до сестринського журналу новий план дій:

Панові Міллігану дозволяється вільно говорити про інших своїх особистостей, якщо таким чином йому простіше висловлювати свої почуття. Про позитивні зрушення свідчитиме відвертість пацієнта в розмовах із персоналом.

План

А) Працівники шпиталю не повинні заперечувати те, що він страждає на розщеплення особистості.

Б) Коли пацієнт вважає себе якоюсь іншою особистістю, персонал має скористатися нагодою і розпитати, що він відчуває в цій ситуації.

(4)

З середини травня на групових заняттях пацієнти займалися садівництвом. Розалі Дрейк і Нік Чико виявили, що Денні до смерті боїться культиватора. Вони поступово призвичаювали його до машини, спонукаючи підходити до неї дедалі ближче. Коли Нік сказав, що настане день, коли Денні зовсім не боятиметься культиватора і навіть зможе сам ним кермувати, хлопець мало не зомлів.

За кілька днів один із пацієнтів у групі Розалі відмовився працювати над якимось завданням. Аллен зауважив, що цьому дядькові, схоже, подобається час від часу з неї збиткуватися.

— Це дурня! — волав пацієнт. — Дідька лисого ви петраєте в садівництві!

— Що ж, не святі горшки ліплять, — відказала Розалі.

— Ви просто нікчемна дурепа, — не вгавав той. — Ви й у груповій терапії ні бельмеса не тямите!

Аллен бачив, що дівчина ледве тамує сльози, але нічого не сказав. Він випустив на сцену Денні, аби той трохи попрацював із Ніком. Пізніше у своїй палаті Аллен почав було виходити на сцену, аж раптом його щось шарпнуло і гепнуло ним об стіну. Зробити таке було до снаги тільки Рейджену і тільки в моменти переходу.

— Прокляття, а це ще за що? — прошепотів Аллен.

— Тсього ранку в саду ти допустив, шчоб те язикате вайло жінку зобидило.

— То був не мій клопіт.

— Ти знаєш правила. Тсе не є добре осторонь стояти, коли жінок або малечу кривдять.

— Чому тоді ти нічого не вдіяв?

— Не я був на стсені. То твій був обов’язок. Зарубай тсе собі на носі, бо як наступного разу на стсену йтимеш, я тобі макітру розтрошчу.

Коли наступного дня жовчний пацієнт знову почав ображати Розалі, Аллен схопив його за грудки, спопеляючи поглядом, і процідив:

— Стули свій смердючий писок!

Він дуже сподівався, що чолов’яга не полізе в бійку. Раптом що, вирішив Аллен, сам він накиває п’ятами зі сцени і залишить Рейджена вовтузитися з цим пацієнтом, оце вже точно.

Розалі Дрейк спіймала себе на тому, що постійно кидається виправдовувати Міллігана перед тими членами колективу, котрі вважають його лише хитрим симулянтом, який сподівається відкрутитись від покарання, а також перед тими, кого обурює Алленова манера ходити від одного працівника шпиталю до іншого, випрошуючи особливих поблажок, чи Артурова зверхність, чи грубувата поведінка Томмі. Вона розлютилася, коли до неї дійшли нарікання деяких медсестер на те, що, мовляв, на «мазунчика» лікаря Джорджа у шпиталі гається забагато часу і ресурсів. Її коробило щоразу, як вона чула нищівну репліку: «З цим ґвалтівником носяться більше, ніж із його жертвами». У таких випадках вона твердо відказувала, що, працюючи з душевнохворими людьми, слід забути про мстивість і просто намагатись допомогти пацієнтам.

Одного ранку Розалі побачила, що Біллі Мілліган сидить на сходинках Вейкфілдського котеджу. Юнак рухав губами, розмовляючи сам із собою. Потім відбулося одне з його перевтілень. Він приголомшено роззирнувся, струснув головою, торкнувся щоки.

Тоді він помітив перед собою метелика, хутко викинув уперед руку і спіймав його. Обережно зазирнувши у складені човником долоні, він зойкнув і схопився на ноги. Він розкрив долоні й підкинув метелика вгору, ніби хотів допомогти йому злетіти. Однак той упав на землю і більше не рухався. Юнак дивився на нього в розпачі.

Коли Розалі наблизилась до хлопця, він повернувся до неї, явно наляканий. У його очах бриніли сльози. Розалі не змогла б цього пояснити, та в неї було таке відчуття, що перед нею хтось, кого вона раніше не зустрічала.

Юнак підняв тільце метелика.

— Він більше не полетить.

Розалі лагідно всміхнулась, міркуючи, чи не помилиться вона, назвавши його на ім’я. Нарешті вона тихенько проказала:

— Привіт, Біллі. Я давно хотіла з тобою познайомитись.

Вона сіла на сходинки поруч із ним. Юнак обійняв руками свої коліна і захоплено милувався травою, деревами і небом.

За кілька днів, коли темою групового заняття було ліплення з глини, Артур знову дозволив Біллі вийти на сцену. Нік запропонував йому виліпити голову, і Біллі працював добру годину, формуючи з глини кулю, а тоді наліплюючи додаткові ковбаски, щоб вийшли очі та ніс. Він навіть зліпив дві крихітні кульки для зіниць.

— Голова готова, — гордо сповістив він.

— Чудово, — похвалив Нік. — А хто це?

— А хіба це мав бути хтось конкретний?

— Ні, я просто подумав — ану ж ти виліпив когось знайомого?

Біллі шаснув геть зі сцени, і його місце зайняв Аллен. Він з відразою оглянув голову. Це була неоковирна сіра грудка глини з присобаченими тут і там кавалочками. Він потягнувся за стеком, збираючись переробити її на бюст Авраама Лінкольна чи, можливо, лікаря Джорджа і продемонструвати Нікові, що таке справжня скульптура.

Та не встиг він торкнутися стеком глиняного обличчя, як інструмент зісковзнув і проштрикнув Алленові руку до крові.

Юнак роззявив рота від подиву. Він знав, що не міг бути аж настільки незграбним. Зненацька невидима сила шваркнула його об стіну. Дідько! Знову Рейджен.

— Що не так цього разу? — просичав Аллен.

— Тсе шчоб ти не смів чіпати роботу Біллі! — пролунало в нього в голові.

— Хай тобі грець, я тільки збирався…

— Повикаблучуватися ти збирався. Показати, шчо ти є здібний митетсь. Але зараз є важливіше, шчоби Біллі сам пройшов тсю терапію.

Того вечора, усамітнившись у палаті, Аллен поскаржився Артурові, як йому остобісіло діставати штурхани від Рейджена.

— Якщо він так прискіпуватиметься до кожної дрібнички, то нехай сам усе і робить.

— Ти останнім часом з усіма сперечаєшся, — відповів Артур. — Сієш розбрат. Це твоя провина, що лікар Паґліс більше не хоче нас бачити на груповій терапії. А через твоє постійне маніпулювання персоналом багато хто тепер ставиться до нас вороже.

— Що ж, тоді нехай хтось інший дає раду справам. Хтось не такий балакучий. Це Біллі й дітям потрібне лікування. От нехай вони і спілкуються з усіма цими людьми.

— Я планую дозволити Біллі частіше виходити на сцену, — погодився Артур. — Після того як він поговорить із лікарем Джорджем, час йому буде нарешті познайомитися з усіма нами.

(5)

Коли у середу, 24 травня, Мілліган зайшов до кімнати для бесід, лікар Джордж зауважив його нажаханий погляд, немов у доведеної до відчаю людини. Здавалось, юнак будь-якої миті міг дати драла чи, навпаки, впасти як підкошений. Він втупився в підлогу. Лікар Джордж відчував, що ниточка, яка пов’язує його пацієнта з реальністю, напрочуд слабенька. Вони трохи посиділи мовчки. Біллі нервово сіпав коліном. Нарешті лікар Джордж м’яко сказав:

— Може, ти розповіси мені трішки про те, що ти відчув, погодившись прийти на цю бесіду?

— Я нічого про це не знаю, — жалісно протягнув Біллі.

— То ти не знав, що йдеш на зустріч зі мною? А коли ти вийшов на сцену?

— На яку сцену? — остовпіло перепитав Біллі.

— Коли ти вперше дізнався, що у нас із тобою буде розмова?

— З’явився якийсь чоловік і звелів, щоб я йшов із ним.

— Ти уявляв собі, куди і навіщо йдеш?

— Він сказав, що відведе мене до лікаря. Я не знав нащо. — Коліна пацієнта несвідомо смикались угору та вниз у гарячковому ритмі.

Розмова просувалася повільно, час від часу западала гнітюча тиша. Лікар Джордж щосили намагався поладнати з юнаком, у якому впізнав справжнього Біллі.

Психіатр почувався мов рибалка, котрий має вкрай обережно працювати вудкою, аби підвести рибу якнайближче, не давши їй обірвати волосінь.

— Як ти почуваєшся? — впівголоса запитав він у Біллі.

— Та ніби нічого.

— Чи турбує тебе що-небудь?

— Ну… Я роблю щось, а потім нічого про це не пам’ятаю. Я можу заснути, а коли прокидаюсь — люди кажуть мені, що я вже встиг щось накоїти.

— І що ж, за їхніми словами, ти робиш?

— Щось погане. Протизаконне.

— Те, що ти і так собі уявляв? Усі ми повсякчас прокручуємо в голові безліч найрізноманітніших вчинків.

— Просто щоразу, як я прокидаюся, мені кажуть, що я скоїв щось лихе.

— І що ти відчуваєш, коли чуєш це?

— Мені хочеться померти. Бо я не хочу нікого кривдити.

Він так тремтів, що лікар Джордж мерщій змінив тему.

— Ти мені розповідав про сон. А як довго ти зазвичай спиш?

— Ну, мені здається, що не так уже й довго, та насправді минає дуже багато часу. А ще я дещо чую. Ніби зі мною намагаються говорити якісь голоси.

— І що тобі кажуть?

— Я їх не розумію.

— Чому? Вони говорять пошепки? Чи те, що вони кажуть, не має сенсу? Чи голоси звучать нерозбірливо і ти не можеш розчути окремі слова?

— Вони говорять дуже тихо. І так, ніби вони не звідси.

— Не звідси — це як? Так, ніби голоси долинають з іншої кімнати? Чи так, наче говорять люди з іншої країни?

— Ага, як люди з іншої країни, — закивав Біллі.

— З якоїсь конкретної країни?

Він довго думав і нарешті сказав:

— Один балакає, як люди з фільмів про Джеймса Бонда. А інший говорить, як росіянин якийсь, чи що. Це ті люди, що живуть усередині мене? Мені таке сказала одна пані.

— Можливо, — ледь чутно прошепотів лікар Джордж, занепокоєний тим, що Біллі не на жарт перелякався.

— Що вони роблять у моїй голові? — Голос Біллі зірвався на крик.

— А що вони тобі кажуть? Це може багато нам пояснити. Вони тобі щось велять, чи радять, чи підказують?

— Зараз вони повторюють: «Слухай його, слухай його».

— Кого вони мають на увазі? Мене?

— Думаю, так.

— А коли мене немає поруч — коли ти на самоті, — вони і тоді з тобою говорять?

— Вони, швидше, говорять про мене, — зітхнув Біллі. — З іншими людьми.

— Вони поводяться так, ніби тебе оберігають? Чи не вважаєш ти, що, коли вони говорять про тебе з іншими людьми, вони хочуть тебе захистити?

— Гадаю, вони мене присипляють.

— І коли вони це роблять?

— Коли я занадто розхвилююся.

— Тобі не здається, що це трапляється саме тоді, коли ти не можеш упоратись із хвилюванням? Тому що це одна з причин, чому люди сплять, — так можна втекти від тривог. Ти не помічаєш у собі ніяких змін? Можливо, ти стаєш більш загартованим і скоро їм уже не доведеться захищати тебе в такий спосіб?

— Кому це — їм? — знову перелякано підвищив голос Біллі. — Хто ці люди? Чому вони змушують мене спати?

Лікар Джордж зрозумів, що пора змінити тему.

— Що в житті тебе непокоїть найбільше?

— Що хтось заподіє мені шкоду.

— Це тебе лякає?

— Настільки, що я засинаю.

— Але тебе можуть скривдити, навіть коли ти спиш, хоча ти цього і не усвідомиш, — зауважив лікар Джордж.

Біллі склав руки на своїх тремтливих колінах.

— Поки я сплю, мені ніхто не може завдати лиха.

— Чому так?

— Не знаю. Але я щоразу прокидаюся неушкодженим. — Юнак надовго замовк, а тоді знову підвів очі на лікаря. — Ніхто так і не пояснив мені, що ці люди роблять у моїй голові.

— Ті, що з тобою говорять?

— Так.

— Можливо, відповідь криється у твоїх же словах. Коли ти не знав, як захиститися від тих, хто хотів заподіяти тобі шкоду, якась інша частина тебе знайшла спосіб уберегтися від небезпеки.

— Інша частина мене?

Лікар Джордж усміхнувся і кивнув, чекаючи, як відреагує Біллі.

— А чому я нічого не знаю про цю свою іншу сторону? — тремтливим голосом запитав той.

— Певно, це тому, що в тобі живе якийсь лютий страх і він заважає тобі вживати заходів, необхідних для самозахисту, — розтлумачив лікар. — Він тебе паралізує. І тому ти мусиш заснути, щоб інша твоя сторона могла подбати про твою безпеку.

Здавалося, Біллі розмірковує над почутим. Тоді він зиркнув на лікаря, мовби силкувався щось збагнути:

— Чому я таким став?

— Очевидно, якісь події тебе смертельно налякали, коли ти був іще маленьким.

Після довгої паузи Біллі промовив, схлипуючи:

— Я не хочу згадувати про ті події. Це дуже боляче.

— Однак це відповідь на твоє запитання, чому ти засинаєш, коли боїшся, що хтось тебе збирається скривдити.

— Чому я у шпиталі? — видавив Біллі, окинувши оком кімнату.

— Лікарки Тернер, Каролін і Вілбур вважають, що після шпиталю тобі, можливо, більше не доведеться постійно спати. Ти можеш навчитися самотужки долати труднощі й виходити зі страшних ситуацій.

— Тобто ви можете мене вилікувати? — хлипав Біллі.

— Ми можемо спробувати. Ти б цього хотів?

— А ви проженете всіх отих людей із моєї голови? — вигукнув Біллі.

Лікар Джордж відхилився на спинку стільця. Слід було стримуватись і не наобіцяти хлопчині забагато.

— Нам дуже хотілось би тобі в цьому допомогти. Тоді б ти більше не мусив постійно спати і всі твої сторони об’єднались би, зробивши тебе сильною і здоровою людиною.

— Я більше не чутиму голосів? І вони не примушуватимуть мене спати?

Лікар Джордж сказав, ретельно добираючи слова:

— Якщо ти достатньо зміцнієш, у них не буде причин тебе присипляти.

— Я не думав, що хтось колись зможе мені допомогти. Я… я вже не знав… Кожного разу я прокидався і бачив, що мене знову десь замкнули, що я… я знову в якійсь клітці. — Йому клубок підкотив до горла. Очі юнака панічно нишпорили по кімнаті.

— Тобі, напевно, було дуже страшно, — мовив лікар Джордж заспокійливим тоном. — Це просто жах.

— Мене завжди десь замикають, — мало не прокричав Біллі. — А йому відомо, що я тут?

— Кому?

— Татові.

— Я не виходив із ним на зв’язок. Гадки не маю, чи знає він, що ти тут, у нас.

— Я… мені заборонено про дещо розповідати. Якщо він дізнається, що я з вами розмовляю, він… Господи!.. Він мене вб’є і закопає у хліві!

На перелякане обличчя Біллі страшно було дивитись. Юнак скривився і втупився в підлогу. Рибка обірвала волосінь. Лікар Джордж відчув, що Біллі тут уже немає.

Почувся м’який голос Аллена:

— Біллі спить. Артуру навіть не довелося нічого робити. Той сам заснув, тому що знову почав дещо пригадувати.

— Обговорювати ті події занадто важко, я правильно розумію?

— А про що ви говорили?

— Про Чалмера.

— Ой, ну, це могло… — Його погляд спинився на відеокамері. — А навіщо камера увімкнена?

— Я сказав Біллі, що хочу записати нашу бесіду на плівку. Я все йому пояснив, і він був не проти. А чому ти вийшов на сцену?

— Артур звелів. Ви, певно, налякали Біллі, викликавши ті спогади. Він почав тут почуватися мов у пастці.

Лікар Джордж почав було пояснювати, про що розмовляв із Біллі, аж раптом йому сяйнула думка:

— Слухай, а чи можу я спілкуватися з тобою та з Артуром водночас, щоби ми втрьох могли обговорити те, що сталось?

— Я можу запитати в Артура.

— Мене цікавить ваша з Артуром думка стосовно Біллі. Чи не вважаєте ви, що він став більш урівноваженим і не настільки схильним до самогубства і що він, можливо, вже ладен упоратися з…

— Зараз він не схильний до самогубства, — пролунав у відповідь приємний виразний голос із аристократичною британською вимовою, і лікар Джордж зрозумів, що Артур вийшов на сцену, аби власною персоною відповісти на його запитання.

Востаннє він бачив Артура ще того дня у в’язниці, коли лікарка Вілбур проводила обстеження. Лікар спробував зберегти невимушений вигляд і приховати подив, продовжуючи розмову, ніби нічого не трапилось:

— Але чи й досі з ним треба поводитися вкрай обачно? Гадаєш, він усе ще занадто вразливий?

— Безумовно, — відказав Артур, складаючи долоні пучками пальців докупи. — Його легко налякати. У нього неабияка параноя.

Лікар Джордж вказав на те, що навіть не збирався під час сьогоднішньої бесіди згадувати Чалмера, але, здавалося, сам Біллі хотів про нього поговорити.

— Ви розворушили його спогади, — сказав Артур, обережно добираючи слова, — і це було перше, що спало йому на думку. В результаті, звичайно, страх узяв над ним гору, і цього цілком вистачило, аби Біллі заснув. Я нічого не міг вдіяти. Я розбудив його, щоб він міг нині прийти сю…

— А ти чуєш усе, що він каже, коли не спить?

— Тільки уривками, та й то не завжди. Буває, що я не знаю точних його думок, проте, коли він думає, я здатен відчувати його страх. З якоїсь причини він не надто добре чує, коли я до нього звертаюсь. Але, схоже, йому відомо, що ми часом його присипляємо, як і те, що він також може поринути в сон із власної волі.

Лікар Джордж дізнався від Артура деякі подробиці про інших особистостей, одначе, коли Артур почав розповідати про минуле, він раптом замовк, нашорошився й обірвав розмову.

— Біля дверей хтось є, — сповістив він і зійшов зі сцени.

Виявилося, що прийшов медтехнік Джеф Джаната, котрий попереджав, що зайде за пацієнтом, коли буде за чверть дванадцята.

Назад до Вейкфілдського котеджу з Джефом пішов Томмі.

Коли наступного дня, за два дні до приїзду лікарки Вілбур, Мілліган прийшов на терапевтичну бесіду, лікар Джордж побачив, що пацієнт нервово сіпає коліном, і збагнув, що перед ним знову Біллі, стрижнева особистість. Біллі почув імена Артура і Рейджена й тепер хотів дізнатися, хто вони такі.

Гардинг не знав, як йому і розповісти. У нього в голові крутилося страхітливе видіння: Біллі дізнається правду й накладає на себе руки. У лікаря Джорджа був колега з Балтимора, чий пацієнт повісився у в’язниці, довідавшись, що в нього розщеплення особистості.

Лікар глибоко вдихнув і наважився сказати:

— Той голос, що звучить, як у фільмах про Джеймса Бонда, належить Артурові. Артур — це одне з твоїх імен.

Коліна Біллі, що перебували в постійному русі, завмерли. Його очі округлились.

— Артур — це частина тебе самого, — продовжував лікар Джордж. — Ти хотів би з ним зустрітися?

Біллі затремтів, його коліна так несамовито засмикалися, що він сам це помітив і мусив притримати їх руками.

— Ні. Мені від цього хочеться піти і заснути.

— Знаєш, Біллі, я гадаю, що якби ти дуже постарався, то міг би не спати, коли прийде Артур і ми з ним будемо розмовляти. Так ти міг би почути, що він скаже, і усвідомити свою проблему.

— Але це дуже страшно!

— Біллі, ти мені довіряєш?

Той кивнув.

— От і молодець. Зараз на сцену вийде Артур, і я з ним поговорю. Ти не спатимеш і чутимеш кожне його слово, і ти все запам’ятаєш, точнісінько як це роблять деякі інші особистості. Ти будеш поза сценою, але твоя свідомість працюватиме.

— А що таке ця «сцена»? Ви вже її згадували, але так і не сказали, що це означає.

— Це так Артур пояснює те, що відбувається, коли хтось із твоїх внутрішніх «я» виходить у зовнішній світ. За його словами, це схоже на пляму світла від чималого софіта, і той, хто стоїть у промені світла, контролює свідомість. Просто заплющ очі, і ти сам це побачиш.

Гардинг затамував подих, коли Біллі заплющив очі.

— Я бачу! Це так, ніби довкола темна сцена, а на мене ллється світло софітів!

— Дуже добре, Біллі. А тепер відступи вбік, за межі світляної плями, і я певен, що Артур не відмовиться прийти і поспілкуватися з нами.

— Я відступив, — повідомив Біллі, і коліна юнака припинили сіпатись.

— Артуре! — покликав Гардинг. — Ти маєш поговорити з Біллі. Вибач, що я тебе турбую, однак знайомство з тобою та іншими — необхідний крок у лікуванні Біллі.

У Гардинга аж долоні спітніли. Коли пацієнт розплющив очі, замість жалісливого виразу Біллі в лікаря уп’явся з-під напівопущених повік бундючний погляд Артура. Його вимова була тією самою, що й попереднього дня: карбований акцент англійського аристократа, котрий звик цідити слова зі зціпленими зубами і майже нерухомими вустами.

— Вільяме, мене звуть Артур. Я хочу, аби ти знав: ти в безпеці. Люди, що тут працюють, намагаються тобі допомогти.

Вираз обличчя юнака блискавично змінився. Він озирнувся довкола широко розплющеними переляканими очима і запитав голосом Біллі:

— Чому я раніше нічого про тебе не знав?

Знову відбулася зміна, і заговорив уже Артур:

— Я вирішив, що так буде ліпше для тебе. Ти був не готовий. У тебе спостерігався сильний потяг до самогубства. Ми мусили дочекатися слушної миті, щоб відкрити тобі цю таємницю.

Глибоко вражений, але дуже задоволений, лікар Джордж слухав, як Артур добрих десять хвилин розповідав Біллі про Рейджена та інших вісьмох внутрішніх «я» і пояснював, що завдання лікаря Джорджа — знову об’єднати їх усіх у цілісну особистість.

— Ви зможете це зробити? — повернувся Біллі до лікаря.

— Ми називаємо цей процес злиттям, Біллі. Ми робитимемо все дуже неквапно. Спершу об’єднаємо Аллена й Томмі, оскільки між ними багато спільного. Потім візьмемося за Денні та Девіда. Цим двом іще потрібна допомога лікарів. А тоді будемо по черзі приєднувати решту, аж поки ти знову станеш єдиним і неподільним Біллі.

— А навіщо зливати зі мною всіх оцих людей? Чому не можна просто спекатися їх?

Лікар Джордж сплів пальці.

— Тому що інші лікарі вже пробували це робити у випадках, схожих на твій, Біллі. Такий підхід не спрацьовує. Щоб дати тобі шанс на одужання, ми повинні об’єднати всі частини твого єства. Спершу ви маєте налагодити спілкування. Потім, пригадуючи події, що трапилися з кожним із вас, ви позбудетесь амнезії. Ми називаємо це формуванням спільної свідомості. І тоді нарешті можна буде почати процес об’єднання різних особистостей у ціле. Це й буде злиття.

— І коли це станеться?

— Післязавтра лікарка Вілбур приїде тебе навідати, і ми проведемо презентацію для працівників шпиталю, задіяних у твоєму лікуванні. Ми покажемо їм відеозаписи, аби ті з них, кому не доводилося стикатися з такими випадками, як твій, краще усвідомили природу твоєї недуги і знали, як тобі допомогти.

Біллі кивнув, погоджуючись. А тоді його очі розширились, а увага мовби перемкнулася на те, що відбувалося всередині нього. Він декілька разів кивнув, після чого його погляд прояснів і юнак приголомшено подивився на лікаря Джорджа.

— Що трапилось, Біллі? — запитав той.

— Артур передає, що хоче особисто схвалити список тих, хто буде на презентації.

(6)

У шпиталі Гардинга вирував ентузіазм. Лікарка Корнелія Вілбур уже читала тут лекцію, однак це було аж влітку 1975 року. Та й обставини тепер були зовсім інші. Нині у шпиталі лежав незвичайний пацієнт — перша в історії людина з розладом множинної особистості, за якою мали змогу цілодобово спостерігати в умовах психіатричної клініки. Попри те що персонал і досі поділявся на тих, хто вірив у діагноз Міллігана, і затятих скептиків, послухати лікарку Вілбур хотіли геть усі.

Хоча працівників Вейкфілдського котеджу запевняли, що на зустрічі буде чоловік десять-п’ятнадцять, до зали в підвальному приміщенні адміністративної будівлі Вейкфілду затрамбувалася мало не сотня осіб. Лікарі та члени адміністрації поприводили своїх дружин, працівники з інших корпусів шпиталю, котрі не мали жодного стосунку до лікування Міллігана, тулилися на задніх рядах, сиділи на підлозі, підпирали стіни і навіть купчилися у дверях суміжної кімнати.

Лікар Джордж показав присутнім нещодавні відеозаписи бесід із різними особистостями, які проводили як він сам, так і Дороті Тернер. Артур і Рейджен збудили неабияку цікавість, адже до того їх бачив тільки персонал Вейкфілдського котеджу. Адалана, котру взагалі не зустрічав іще ніхто, крім Дороті Тернер, приголомшила багатьох присутніх, але були й ті, в кого вона викликала недовірливі кпини. Проте щойно на екрані з’явився справжній Біллі, в залі запанувала пронизлива тиша. А коли він вигукнув: «Хто ці люди? Чому вони змушують мене спати?», — Розалі Дрейк ледве стримала сльози, і не одна вона.

Після перегляду відеозаписів лікарка Вілбур ввела до зали Біллі й коротко поговорила з Артуром, Рейдженом, Денні та Девідом. Вони відповідали на її запитання, проте Розалі бачила, що вони пригнічені. Коли зустріч добігла кінця, здійнявся гамір розмов, із якого Розалі зрозуміла, що персонал Вейкфілдського котеджу роздратований презентацією. Сестри Адрієна Маккан і Лора Фішер нарікали на те, що з Мілліганом знову цяцькаються, дозволяючи йому бути в центрі уваги. Розалі, Нік Чико і Донна Еґар сердилися, що Біллі змусили з’явитися перед усім цим натовпом.

Після візиту лікарки Вілбур лікар Джордж знову змінив стратегію лікування Міллігана, зосередившись на процесі злиття особистостей.

Лікарка Марлен Кокан почала проводити з пацієнтом регулярні бесіди, під час яких різні особистості пригадували знущання і тортури, яких колись зазнали, розбирали їх по кісточках і знову переживали ті страждання, що призвели до розщеплення Мілліганової особистості у восьмирічному віці.

Лікарці Кокан був не до душі план злиття. Вона казала, що цей метод подіяв у випадку з Сивілою і за інших обставин було б розумно ним скористатись. Але треба було зважати на можливість того, що Рейджена об’єднають із рештою особистостей, а Міллігана після цього відправлять-таки за ґрати. Якщо забрати у Міллігана його єдиний захисний механізм, він може не вижити у такому ворожому середовищі.

— Він уже сидів у в’язниці, і нічого з ним не сталось, — кинув хтось.

— Так, але тоді його захищав Рейджен. Якщо хлопця зґвалтують у в’язниці, а ви знаєте, що таке часто трапляється, то він, найімовірніше, вкоротить собі віку.

— Наша робота — здійснити злиття особистостей, — відказав Гардинг. — Цього від нас вимагає суд.

Справжнього Біллі заохочували слухати своїх альтер-его і відповідати їм, прийняти їхнє існування і пізнати їх ближче. Під впливом методу навіювання Біллі став дедалі довше затримуватися на сцені. Процес злиття повинен був відбуватися поетапно. Спершу планувалося з’єднати попарно найбільш однотипних особистостей або тих, що мали якісь спільні риси, а тоді вже цих нових, об’єднаних особистостей шляхом інтенсивного навіювання злити в одне ціле зі стрижневою особистістю.

Оскільки Аллен і Томмі були найбільш схожими між собою, почати вирішили з них. Лікар Джордж витратив багато годин на суперечки й роз’яснення. За словами Аллена, ще довше тривала їхня з Артуром і Рейдженом внутрішня дискусія. Аллен і Томмі дуже старанно працювали з лікарем Джорджем над своїм злиттям, але процес гальмувався тим, що у Томмі були фобії, яких не мав Аллен. Приміром, Аллен любив бейсбол, тоді як Томмі боявся цієї гри, тому що якось у дитинстві його поставили на другу базу і він напартачив, за що його віддухопелили. Лікар Джордж порадив, щоб Нік Чико, Аллен та інші люди допомогли Томмі, поговоривши з ним про його страхи і переконавши пограти у бейсбол. Заняття з арт-терапії, зокрема з живопису олійними фарбами, теж ніхто не скасовував.

Аллен розповів, що дітлахи ніяк не могли зрозуміти, що таке злиття, тож Артур пояснив це на прикладі відомого їм солодкого напою «Кул-Ейд». Порошок «Кул-Ейд» складається з безлічі кристаликів, розтлумачив їм Артур, і кожна крупинка існує окремо від інших. Якщо додати води, крупинки розчиняться. Та якщо залишити напій на тривалий час, то вода випарується, а порошок зостанеться. Ніщо не додається і не зникає, лише змінює форму.

— Тепер усі знають, — підсумував Аллен, — що злиття — це всього-на-всього приготування лимонаду «Кул-Ейд».

5 червня сестра Нан Ґрейвз записала у журналі: «Пан Мілліган повідомив, що Томмі й Аллен змогли годину пробути у стані злиття і що це було “химерне” відчуття».

Донна Еґар розповіла, що Міллігана, за його ж словами, тривожить процес об’єднання, бо він не хоче, аби хтось із особистостей загинув або чиїсь таланти й сильні сторони зникли. «Але ми працюємо над злиттям», — запевнив медсестру Аллен.

Наступного дня Міллігана провідали Ґері Швайкарт і Джуді Стівенсон. Вони привезли добрі новини: суд погодився подовжити термін перебування Біллі у шпиталі Гардинга ще щонайменше на три місяці, даючи лікарям змогу завершити лікування.

У середу ввечері, 14 червня, Розалі Дрейк була у музичному корпусі, де спостерігала за тим, як Томмі грає на барабанах. Вона знала, що раніше на ударних умів грати тільки Аллен. У цьому спаяному стані юнак відчутно поступався Алленові в майстерності.

— У мене таке відчуття, ніби я краду талант Аллена, — зізнався він Розалі.

— Але ти й досі Томмі?

— Я — суміш нас обох, і в мене тепер навіть імені немає. Це мене бентежить.

— Однак ти відгукуєшся, коли люди називають тебе Біллі.

— Я все життя так робив, — відказав той, відбиваючи повільний ритм на барабані.

— То чому ж не робити цього й надалі?

Він стенув плечима.

— Напевно, для всіх так було б зручніше. Гаразд, — сказав він, підкреслюючи кожне слово ударом палички по барабану, — можете називати мене Біллі.

Злиття відбувалося поступово. У різний час і з різною швидкістю семеро особистостей з’єдналися в ціле — усі, крім Артура, Рейджена та Біллі. Щоб уникнути плутанини, Артур охрестив цю об’єднану особистість Кенні. Втім, ім’я не прижилось і всі називали її Біллі.

Одного вечора пацієнтка принесла сестрі Єґер цидулку, яку знайшла у Міллігановому сміттєвому кошику. Написане було дуже схоже на лист самогубця. Юнака негайно помістили під пильний нагляд. Упродовж наступного тижня сестра Єґер доповідала, що, хоча його особистості то зливалися, то знову роз’єднувалися, в цілому складалося враження, що він спроможний затримуватись у стані злиття на дедалі триваліші відрізки часу. 14 липня він більшу частину доби пробув у цілісному стані і здавався цілком безтурботним.

Минали дні, і Мілліган уже практично весь час перебував у стані часткового злиття, проте траплялися короткі періоди, коли він ціпенів, наче в трансі, і не здатен був вийти на сцену взагалі.

28 серпня Джуді й Ґері знову навідали свого клієнта і нагадали йому, що за три тижні лікар Джордж повинен буде подати до суду свій звіт. Якщо лікар вирішить, що злиття минуло успішно і Біллі може постати перед судом, суддя Флаверс призначить дату слухання.

— Гадаю, слід обговорити стратегію захисту, — мовив Артур. — Ми хочемо внести корективи до своєї заяви. Рейджен готовий визнати себе винним у пограбуваннях і понести кару, та він нізащо не братиме на себе провину за зґвалтування.

— Але чотири з десяти висунутих звинувачень стосуються зґвалтувань.

— За словами Адалани, жодна з трьох дівчат не пручалася, — повідомив Артур. — Жодна не отримала ушкоджень. Кожна з них могла легко втекти. А ще Адалана каже, що віддала кожній дівчині частину грошей, тож, коли страхові компанії відшкодують їм украдене, дівчата залишаться у виграші.

— Вони твердять зовсім інше, — заперечила Джуді.

— Кому ви повірите, їм чи мені? — пирхнув Артур.

— Якби тільки одна з них розповідала версію подій, що суперечить заяві Адалани, то ми б іще засумнівались. Але всі три кажуть те саме, а вони незнайомі й не спілкуються одна з одною.

— Можливо, їм просто не хочеться визнавати правду.

— Звідки тобі знати, як усе відбувалося насправді? — запитала Джуді. — Тебе там навіть не було.

— Зате була Адалана, — відповів Артур.

Ні Джуді, ні Ґері не вірили, що жертви пішли на все без примусу, але адвокати розуміли, що Артур переказує слова Адалани, а в тієї могло бути саме таке бачення подій.

— Можна поговорити з Адаланою? — попросив Ґері.

Артур похитав головою.

— Через те, що вона скоїла, їй назавжди заборонено виходити на сцену. Про послаблення не може бути й мови.

— Тоді, боюсь, наша попередня стратегія лишається в силі, — сказав Ґері. — Невинуватість на підставі неосудності.

Артур зміряв його крижаним поглядом і процідив крізь зуби:

— Навіть не смійте оголошувати мене в суді божевільним.

— Це наш єдиний шанс, — озвалася Джуді.

— Я не божевільний, — відрубав Артур, — і крапка.

Наступного дня Джуді й Ґері знову отримали листа на жовтому розлінієному юридичному бланку. Там писалося, що Вільям С. Мілліган більше не бажає, аби вони захищали його в суді, оскільки має намір самостійно представляти свої інтереси.

— Отакої, він знову нас звільнив, — прокоментував Ґері. — Що на це скажеш?

— Скажу, що я цього листа не бачила, як і попереднього, — всміхнулася Джуді, ховаючи бланк до теки. — Знаєш, папери так часто губляться. Боюся, що з нашою недосконалою системою документообігу ми його можемо ще добрих півроку марно скрізь шукати.

У наступні кілька днів іще чотири листи від Міллігана з відмовою від адвоката абсолютно випадково загубилися в офісі громадського захисту. Не отримавши відповіді, Артур урешті-решт здався й облишив спроби звільнити своїх адвокатів.

— Чи є в нас надія домогтися виправдувального вироку на підставі неосудності? — запитала Джуді напарника.

Ґері відповів, пихкаючи люлькою:

— Коли, як визначено законодавством штату Огайо, Каролін, Тернер, Кокан, Гардинг і Вілбур заявлять під присягою, що Біллі на момент скоєння злочинів був не при здоровому глузді, то в нас, гадаю, буде непоганий шанс на успіх.

— Але ж ти сам казав, що досі не було жодного випадку, коли підсудного з розладом множинної особистості визнали недієздатним і виправдали у скоєнні тяжких злочинів.

— Що ж, — відповів Ґері, всміхаючись у бороду, — тоді Вільям Стенлі Мілліган стане першим.

(7)

Лікарю Джорджу Гардингу-молодшому дошкуляли муки сумління. Він не сумнівався, що Біллі тепер є цілісною чи, принаймні, близькою до того особистістю і процес його злиття можна буде закріпити достатньо, щоб юнак міг витримати суд. Проблема була в іншому. Того пізнього серпня лікар Джордж часто лежав ночами без сну, аналізуючи матеріал, з яким збирався ознайомити суддю Флаверса у своєму звіті, і розмірковував, чи має моральне право використовувати розлад множинної особистості як виправдання для таких тяжких злочинів.

Його неабияк турбувало питання кримінальної відповідальності. Він боявся, що його слова витлумачать хибно і це кине тінь на розлад множинної особистості як такий, заплямує репутацію інших людей із таким синдромом, підірве довіру до свідчень психіатрів у суді, а то й дискредитує весь його фах у цілому. Він розумів: якщо суддя Флаверс погодиться з його висновком, що цей дисоціативний розлад ідентичності, котрий наразі вважається тільки неврозом, є вагомою підставою для виправдувального вироку, то це створить юридичний прецедент в Огайо, а можливо, і в усій країні.

Лікар Джордж був упевнений, що Біллі Мілліган не міг відповідати за свої дії в ті три фатальні жовтневі дні. Тепер лікар поставив собі за мету дізнатись більше про недугу свого пацієнта, навіть якщо для цього треба буде вийти за межі вже відомого науці. Він вважав за свій обов’язок розібратися в цьому випадку, зрозуміти Біллі. Це озброїть суспільство знаннями про те, як давати раду людям із такою проблемою. Лікар Джордж знову обдзвонив колег, консультуючись і запитуючи їхньої поради, потім провів нараду з підлеглими і врешті-решт, 12 вересня 1978 року, сів і написав звіт на дев’яти сторінках для судді Флаверса, у якому виклав медичний, соціальний і психіатричний анамнез Біллі Міллігана.

«Пацієнт стверджує, — писав лікар Джордж, — що Мілліган старший піддавав свою дружину і дітей фізичному насильству, а сам пацієнт був жертвою його садистських знущань і сексуальної наруги, включно з анальними коїтусами. Акти сексуального насильства почалися, коли пацієнтові було вісім чи дев’ять, і періодично траплялись упродовж року, здебільшого на фермі, де пацієнт часто залишався з вітчимом наодинці. За його словами, він боявся, що вітчим його вб’є, оскільки той погрожував «закопати його у хліві, а матері сказати, що він утік із дому».

Аналізуючи психодинаміку цього випадку, Гардинг зазначив, що позаяк справжній батько Міллігана вчинив самогубство, хлопчик ріс без батьківської уваги та опіки, а також «пройнявся безпідставним, але глибоким почуттям провини, яке в результаті породило в ньому тривожність, внутрішній конфлікт і гіпертрофовану схильність до фантазій». Він, таким чином, «став легкою здобиччю для свого вітчима, Чалмера Міллігана, котрий скористався з того, що дитина тягнеться до дорослих за ласкою й піклуванням, і виміщав на ній свої фрустрації шляхом тортур і сексуальної експлуатації».

Коли вітчим бив його матір, маленький Мілліган, уже добре знаючи, як воно — бути на її місці, почав «відчувати її біль і жах». Це призвело до того, що в нього розвинувся «один із видів тривожного розладу, за якого пацієнт живе у нестабільному світі своїх фантазій, закони якого настільки ж непослідовні й непередбачувані, як ті, що діють у снах. У поєднанні з приниженнями, катуванням і сексуальною наругою це спричинило у хлопчика систематичну дисоціацію».

Висновки лікаря Джорджа Гардинга були такими: «На мою думку, пацієнт успішно впорався зі злиттям своїх особистостей в одне ціле, а тому тепер може постати перед судом […] але я також вважаю, що пацієнт страждає на психічний розлад і що під впливом цього розладу він не здатен був контролювати свої дії в момент скоєння злочинів, тобто в другій половині жовтня 1977 року».

19 вересня Джуді Стівенсон подала до суду клопотання, щоб початкову заяву адвокатів про «невинуватість» підзахисного замінили на «невинуватість на підставі неосудності».

(8)

На той час інформація про Мілліганове розщеплення особистості ще не набула розголосу. Знали про діагноз юнака тільки люди, що мали стосунок до його лікування, а також обвинувачі й суддя. Громадські захисники наполягали на тому, аби стан психіки Міллігана тримали в таємниці, бо і лікування юнака, і судовий процес постраждають, якщо преса здійме довкола цієї справи галас.

Берні Явич погодився. Професійна етика обвинувача підказувала йому не оприлюднювати жодних подробиць про підсудного, поки вони не пролунали офіційно з трибуни для свідків.

Одначе 27 вересня на першій шпальті «Колумбус Сітізен Джорнал» замайоріли аршинні літери:

ОСОБИСТОСТЕЙ «СПАЯЛИ» ЗАДЛЯ СУДОВОГО СЛУХАННЯ

У ТІЛІ ЙМОВІРНОГО ҐВАЛТІВНИКА «ЖИВЕ» ДЕСЯТЕРО ЛЮДЕЙ

Коли про цю статтю в ранковій газеті дізналися у шпиталі Гардинга, лікарі вмовили Біллі, щоб той розповів свою історію решті пацієнтів: нехай краще дізнаються про все від нього, ніж зі сторонніх джерел. На груповому занятті юнак розповів про те, в яких злочинах його звинувачують, і пояснив, що не усвідомлював скоєного, бо в той час іще страждав на розщеплення особистості.

Потім сенсацію підхопили вечірні теленовини, і Біллі того вечора пішов до своєї палати у сльозах.

За кілька днів Біллі написав портрет вродливої дівчини зі скорботними очима. Як сказала сестра Нан Ґрейвз, Біллі пояснив їй, що це — Адалана.

3 жовтня Міллігана провідав Ґері Швайкарт. Він приїхав на своєму універсалі з просторим багажником, щоб на зворотному шляху прихопити з собою деякі полотна Біллі. Адвокат пояснив, що Джуді Стівенсон вирушила з чоловіком на відпочинок до Італії, тому пропустить слухання, на якому буде вирішуватися, чи може Біллі в його теперішньому стані постати перед судом, але вона неодмінно повернеться до початку судового процесу. Ґері трохи погуляв і погомонів із Біллі, намагаючись підготувати юнака до того, що на слухання йому доведеться очікувати у в’язниці округу Франклін, а також до ймовірності програти суд.

Лікар Джордж був переконаний, що Біллі став цілісною особистістю. Психіатр більше не помічав у хлопця випадків дисоціації, і схоже було, що в характері Біллі поєдналися всі особливості, які раніше були притаманні різним його внутрішнім «я». Спочатку та чи інша ознака виразно проступала на загальному тлі, але поступово межі між ними стерлись, утворивши однорідну сукупність рис. Персонал шпиталю теж це зауважив. Нині в Біллі Міллігані можна було водночас розгледіти прикмети всіх особистостей. Лікар Джордж оголосив, що роботу з пацієнтом завершено.

4 жовтня, за два дні до того, як Біллі мав повернутись до окружної в’язниці, репортер Гаррі Франкен із «Сітізен Джорнал» підготував іще один сенсаційний матеріал про Міллігана. Він роздобув через анонімне джерело копію звіту лікаря Гардинга і прийшов до Джуді й Ґері за коментарями, попередивши, що опублікує цю статтю, не зважаючи ні на що. Адвокати звернулися до судді Флаверса, котрий вирішив, що в такому разі нехай матеріал оприлюднять і в «Колумбус Диспетч». Джуді й Ґері погодилися зробити заяву для преси, оскільки витік інформації вже однаково стався. Вони дозволили сфотографувати картини Міллігана, які Ґері привіз зі шпиталю, — Мойсей, який ось-ось розіб’є скрижаль із десятьма заповідями, єврейський музика, котрий грає на сурмі, пейзаж і портрет Адалани.

Газетні публікації засмучували Біллі, і під час останньої бесіди з лікаркою Кокан він був у пригніченому настрої. Йому було страшно від того, що з ним можуть зробити інші в’язні, коли пронюхають, що одна з його особистостей була лесбійкою.

— Якщо мене визнають винним і пошлють до Лебанона, мені краще буде померти, — сказав Біллі.

— Але це означатиме, що Чалмер переміг.

— А що мені залишається робити? У моїй душі стільки люті. Я не знаю, як їй дати раду.

Лікарка Кокан нечасто висловлювала прямі поради чи вказівки, надаючи перевагу методу, коли пацієнта м’яко підштовхують до самостійного вирішення проблем. Однак вона розуміла, що зараз на це немає часу.

— Ти можеш спрямувати свою лють у конструктивне русло, — запропонувала вона. — У дитинстві ти став жертвою наруги. Ти можеш узяти гору над страхітливим минулим і над чоловіком, який став тому виною, якщо, наприклад, присвятиш своє життя боротьбі проти насильства над дітьми. Якщо ти житимеш — зможеш боротись і стати звитяжцем. Якщо ти помреш — переможе твій кривдник.

Згодом, розмовляючи у своїй палаті з сестрою Донною Еґар, Біллі сягнув рукою під ліжко і витягнув лезо бритви, яке Томмі приліпив до споду ліжка клейкою стрічкою ще сім місяців тому.

— Ось, — промовив юнак, простягаючи їй лезо. — Воно мені більше не потрібне. Я хочу жити.

Жінка обняла Біллі, не стримавши сліз.

Розалі він сказав, що не піде на заняття з групової терапії.

— Я повинен звикати до того, що буду сам. Мені потрібно загартуватися. Не хочу цих прощань.

Але пацієнти з його групи зробили для нього прощальні листівки, і, коли Розалі принесла їх Біллі, той розплакався.

— Здається, це перша за все моє життя нормальна людська реакція, — схлипнув він. — Я чув, такий стан називають змішаними почуттями. Раніше я не здатен був відчувати їх усі водночас.

У п’ятницю, 6 жовтня, коли Біллі мали забрати, в Розалі був вихідний, але вона все одно приїхала до шпиталю, бажаючи провести свого пацієнта. Вона знала, що деякі працівники Вейкфілдського котеджу зустрінуть її здивовано піднятими бровами та в’їдливими коментарями, проте їй було байдуже. Вона знайшла Біллі у кімнаті відпочинку. На ньому був синій костюм-трійка. Юнак походжав кімнатою і здавався спокійним і врівноваженим.

Розалі й Донна Еґар пішли з ним до адміністративної будівлі, де біля столу реєстрації вже чекав заступник шерифа, чиї очі ховалися за темними окулярами.

Коли той видобув наручники, Розалі затулила собою Біллі й напосіла на правоохоронця, допитуючись, чи є така вже нагальна необхідність заковувати юнака, наче якогось звіра.

— Так, пані, — відказав заступник шерифа. — Такий порядок.

— Ой, на бога, — гримнула Донна, — він сюди прибув у супроводі двох жінок, а тепер ви почнете корчити з себе великого злого копа і начепите на нього наручники?

— Цього вимагає закон, пані. Мені дуже прикро.

Біллі простягнув перед собою руки, і Розалі помітила, як він здригнувся, коли наручники заклацнулись у нього на зап’ястках. Він заліз до поліцейського фургону, і жінки йшли поруч, поки фургон повільно сунув крутим вигином доріжки до кам’яного містка. Тоді вони помахали на прощання і повернулись до шпиталю, де ще довго і гірко плакали.

Розділ 4

(1)

Прочитавши звіт лікаря Гардинга, Берні Явич і Террі Шерман зійшлися на тому, що ґрунтовнішої психіатричної експертизи вони ще не бачили. Усі деталі, що їх обвинувачі були навчені розносити вщент у свідченнях психіатрів, усі пункти, які вони зазвичай могли б опротестувати, — все це у звіті Гардинга було викладено так, що й комар носа б не підточив. Це було не яке-небудь кількагодинне обстеження, а результат понад семи місяців досліджень у клінічних умовах. Окрім того, до звіту було включено не лише висновки самого Гардинга, а й матеріали консультацій із багатьма іншими психологами та психіатрами.

6 жовтня 1978 року суддя Флаверс провів коротке слухання, на якому ухвалив, спираючись на звіт лікаря Гардинга, що стан психіки Міллігана достатньо задовільний, аби той міг постати перед судом, і призначив судове засідання на 4 грудня.

Швайкарт сказав, що захист не заперечує проти цієї дати, але тільки за умови, що їхнього підзахисного судитимуть за законом, чинним на момент скоєння злочинів. (1 листопада в Огайо мав набрати чинності новий закон, згідно з яким тягар доведення неосудності лягав на плечі захисту, тоді як раніше сторона обвинувачення зобов’язана була переконати суд у тому, що підсудний скоїв злочини при здоровому глузді.)

Явич не погодився з поправкою Швайкарта.

— Я беру клопотання захисту до уваги, але спершу маю все ретельно зважити, — оголосив суддя Флаверс. — Мені відомо, що схожі клопотання вже подавалися в тих випадках, коли перед розглядом справи до законів вносилися зміни — приміром, коли було впроваджено новий кримінальний кодекс. Я також чув, що серед таких клопотань не було одностайності — перевага надавалася то старому закону, то новому, залежно від того, яка редакція була вигіднішою для підзахисного. Але я не знаю, які рішення в таких випадках ухвалював суд.

Виходячи із зали суду, Швайкарт повідомив Явичу й Шерману, що відмовиться від імені свого клієнта від суду присяжних і натомість попросить суддю Флаверса розглядати справу.

Коли Швайкарт відійшов, Явич зронив:

— Наша справа тріщить по швах.

— А на перший погляд здавалася геть безпрограшною, — мовив Шерман.

Суддя Флаверс згодом сказав, що обвинувачі тільки голову йому морочать, приймаючи звіт Гардинга і водночас відмовляючись визнавати Міллігана душевнохворим.

А тим часом Джуді й Ґері помітили, що у в’язниці округу Франклін Біллі знову поринув у депресію і проводив більшість часу за малюванням і безрадісними думами. Його пригнічувала дедалі жадібніша увага преси. З плином днів юнак став довше і довше спати, рятуючись від холодного, понурого середовища.

— Чому б мені не побути у шпиталі Гардинга, доки не почнеться суд? — запитав він у Джуді.

— Це неможливо, — відповіла вона. — Нам і так пощастило, що суддя дозволив тобі пробути там понад півроку. Просто потерпи трішечки. До розгляду справи лишилося менш ніж два місяці.

— Ти маєш тримати себе в руках, — озвався Ґері. — У мене таке передчуття, що тебе виправдають. Але якщо ти зірвешся і не зможеш постати перед судом, тебе запроторять до Ліми.

Проте одного дня охоронець помітив, як Мілліган простягнувся на нарах і малює щось простим олівцем. Зазирнувши крізь ґрати, охоронець побачив, що на скетчі юнака ганчір’яна лялька із зашморгом на шиї висить на тлі розбитого дзеркала.

— Гей, Міллігане, нащо ти таке малюєш?

— Тсе тому шчо я сердитий, — відповів той із виразним слов’янським акцентом. — Час комусь померти.

Почувши його акцент, охоронець мерщій натиснув тривожну кнопку. Рейджен тільки зміряв його іронічним поглядом.

— Хто б ти там не був, повільно відійди назад, — звелів охоронець. — Малюнок залиш на нарах, а сам стань під стіною.

Рейджен підкорився. Він дивився, як інші охоронці з’юрмилися по той бік ґрат, потім відімкнули двері, хтось хутко прослизнув до камери, вхопив аркуш, і двері гримнули, знову зачинившись.

— Мати Божа, — зронив хтось із охоронців. — Ну й моторошний малюнок.

— Треба зателефонувати його адвокату, — сказав інший. — Хлопець знову схибнувся.

Коли Джуді й Ґері примчали до в’язниці, їх зустрів Артур, який пояснив, що злиття Біллі насправді так і не було доведене до кінця.

— Втім, цього вистачить, аби він міг витримати суд, — втішив їх Артур. — Біллі тепер усвідомлює суть висунутих проти нього звинувачень і здатен співпрацювати із захистом. Та ми з Рейдженом і досі є окремими самодостатніми особистостями. Як бачите, зараз ми у ворожому середовищі, тож головує Рейджен. Але я вам гарантую: якщо Біллі не перевести звідси до шпиталю, він недовго залишатиметься у стані злиття, хоча б ось такого, часткового.

Гаррі Беркемер, шериф окружної в’язниці, розповів репортеру з «Колумбус Диспетч», що його заступники стали свідками того, яку надлюдську силу і витривалість має Мілліган у подобі Рейджена.

Його привели до зони відпочинку в’язнів, де він обрав великий боксерський мішок і заходився боксувати.

— Він гамселив його дев’ятнадцять із половиною хвилин поспіль, — ділився Беркемер. — Пересічна людина здатна безперервно молотити такий спортивний снаряд зо три хвилини, перш ніж остаточно виснажиться. Хлопець же так несамовито кулачив той мішок, що ми вже занепокоїлися, чи не зламав він, бува, руку. Навіть до лазарету його потягнули.

Але Рейджену боксування аніскілечки не зашкодило.

24 жовтня суддя Флаверс повторно попросив спеціалістів Південно-західного громадського центру психічного здоров’я обстежити Міллігана і відзвітувати, чи здатен він постати перед судом. Лікареві Джорджу Гардингу-молодшому, якщо він того побажає, було дозволено відвідати підсудного. Також суддя віддав розпорядження, щоб Міллігана негайно перевели з в’язниці до Центрального психіатричного шпиталю штату Огайо.

15 листопада Маріон Дж. Колоскі, директорка програми сприяння судочинству при Південно-західному центрі судової психіатрії, доповіла, що Стелла Каролін і Дороті Тернер після зустрічі з Мілліганом дійшли такого висновку: він цілком може постати перед судом і адекватно співпрацювати з адвокатами, проте «його психіка надзвичайно вразлива, тож існує вірогідність, що будь-якої миті його наразі цілісна особистість може знову розділитися на вже відомий набір альтер-его».

29 листопада газети «Дайтон Дейлі Ньюз» і «Колумбус Диспетч» опублікували коментар Чалмера Міллігана, у якому той відхрещувався від звинувачень у сексуальному насильстві над пасинком. На шпальтах «Колумбус Диспетч» з’явилось таке інтерв’ю:

ВІТЧИМ ЗАПЕРЕЧУЄ, ЩО ЗНУЩАВСЯ З ЮНОГО МІЛЛІГАНА

Чалмер Мілліган стверджує, що його «дуже ображає» розтиражована у пресі інформація, ніби він вдавався до фізичного і сексуального насильства у стосунках зі своїм пасинком, Вільямом С. Мілліганом, у котрому, за словами лікарів, уживається десяток різних особистостей.

«Ніхто навіть не поставив мене до відома», — скаржиться Мілліган-старший, називаючи заяви пасинка про заподіяну йому шкоду «абсолютно безпідставними». […]

Як зазначено у звіті, підписаному лікарем Джорджем Т. Гардингом, психіатри виявили у Міллігана розщеплення особистості і вважають, що деякі його внутрішні «я» навіть не підозрюють про дії інших. Причину такого розладу лікарі вбачають зокрема і в тому, що в ранньому віці Мілліган став жертвою насильства. […]

Чалмер Мілліган розповідає, що публікації у пресі завдали йому чимало клопоту.

«Завжди знайдуться охочі перекрутити факти. Це дуже неприємно», — нарікає він. […]

За словами Чалмера, найбільше йому допікають матеріали, де при описах знущань не наголошується, що про них відомо лише з вуст самого Вільяма та його психіатрів.

«Єдине джерело — це сам хлопець, — каже Мілліган-старший. — А газети тільки роздзвонюють те, що почули від них (тобто від психіатрів і юного Міллігана)».

Чалмер Мілліган відмовився повідомити, чи планує він подавати позов про наклеп.

Впевненість Джуді й Ґері в тому, що Біллі визнають невинним на підставі психічного розладу, дедалі міцнішала, однак вони усвідомлювали, що в такому разі на їхні плечі ляже нова проблема. Раніше після подібного вердикту підсудного відсилали до Ліми. Проте 1 грудня, за три дні до суду, в Огайо мав набрати чинності новий закон про душевнохворих людей, згідно з яким до підсудних, яких виправдовували через психічні вади, повинні ставитись як до хворих, що потребують лікування, а не як до злочинців. Новий закон велів, щоб цих осіб направляли до таких психіатричних шпиталів, де ті не зможуть заподіяти шкоду собі та іншим, але й не потерпатимуть від обмежень суворіших, ніж того вимагає їхній діагноз. Розподілення пацієнтів по державних психіатричних установах належатиме до сфери повноважень спеціального суду у справах опікунства і психічного здоров’я.

Позаяк слухання у справі Біллі мало відбутися 4 грудня, що робило його першим підсудним, чий випадок підпадає під дію нового закону, існувала доволі велика вірогідність того, що захисникам вдасться переконати суд у справах психічного здоров’я не посилати Біллі до Ліми. Втім, для цього адвокати повинні були знайти альтернативу — місце, де їхньому клієнту змогли б забезпечити належне лікування.

Про шпиталь Гардинга і мови не могло бути, враховуючи вартість послуг. Слід було знайти державний шпиталь, де до того ж працював би спеціаліст, обізнаний із розладом множинної особистості і спроможний його вилікувати.

Лікарка Корнелія Вілбур підказала, що кілометрах у ста двадцяти від Колумбуса є державна психіатрична клініка, один із фахівців якої вже працював із кількома людьми з розщепленням особистості й заслужив репутацію фахівця у цій царині. І вона порекомендувала Девіда Кола, головного лікаря центру психічного здоров’я міста Афіни, що в штаті Огайо.

Офіс прокурора наполіг на попередній зустрічі з Ричардом Б. Меткалфом, суддею у справах опікунства і психічного здоров’я, щоб той розтлумачив деякі пункти нового закону. Суддя Джей Флаверс погодився й домовився про зустріч. Але Джуді і Ґері знали, що самим тільки обговоренням закону все не обмежиться. До них приєднається суддя Флаверс, і вони повинні будуть вирішити, котрі з доказів будуть представлені в понеділок у категорії «за взаємною згодою сторін обвинувачення й захисту», а також куди Біллі Мілліган поїде на лікування, якщо йому буде винесено виправдувальний вирок на підставі неосудності.

Джуді й Ґері вирішили, що слід одразу з’ясувати, чи погодиться лікар Кол прийняти Біллі до Афінського центру психічного здоров’я. Джуді вже чула про лікаря Кола і навіть написала йому в липні листа, збираючи інформацію про розлад множинної особистості, проте тоді вона змовчала про ім’я свого клієнта. Тепер же вона зателефонувала лікарю і запитала, чи не погодиться він узяти на лікування Біллі Міллігана, а також чи не міг би він приїхати у п’ятницю до Колумбуса і взяти участь у їхній зустрічі.

Кол відповів, що, перш ніж щось вирішити, він мусить дістати згоду Сью Фостер, директорки шпиталю, а та своєю чергою повинна буде обговорити все зі своїм керівництвом із Департаменту психічного здоров’я. Кол сказав, що не відкидає можливості прийняти Міллігана, і погодився прибути у п’ятницю до Колумбуса.

1 грудня Джуді з нетерпінням чекала на появу лікаря Кола. Вестибюль перед кабінетом судді Меткалфа поступово заповнювався людьми, що мали стосунок до справи Міллігана. Зокрема, там уже були лікар Джордж Гардинг, лікарка Стелла Каролін, Дороті Тернер і Берні Явич. Було кілька хвилин на одинадцяту, коли Джуді побачила, що дівчина за столом реєстрації вказує на неї низенькому опецькуватому чоловічкові середнього віку. Його кругле смагляве обличчя обрамлювала сива чуприна. Погляд у чоловічка був пронизливий, мов у яструба.

Джуді познайомила його з Ґері та рештою присутніх і провела до кабінету судді Меткалфа.

Лікар Девід Кол умостивсь у другому ряду і слухав, як юристи обговорюють новий закон і те, як він вплине на справу Міллігана. Невдовзі до кабінету ввійшли судді Флаверс і Меткалф, які стисло окреслили обставини справи та її перебіг. Берні Явич ознайомив усіх із зібраною доказовою базою і визнав, що важко посперечатися зі свідченнями того, що на момент скоєння злочинів у Міллігана були проблеми із психікою. Обвинувач запевнив, що не оскаржуватиме звіти Південно-західного центру і шпиталю Гардинга. Ґері ж оголосив, що сторона захисту не має наміру опротестовувати зібрані прокуратурою докази того, що Мілліган справді вчинив зазначені злочини.

Девід Кол збагнув, що вони зараз обговорюють те, як проходитиме в понеділок розгляд справи. У нього склалося враження, що ця зустріч — своєрідна репетиція майбутнього слухання. Тим часом Джуді й Ґері погодилися, щоб імена жертв вилучили з протоколу. Після цього залишалося тільки одне невирішене питання: що буде з Біллі, якщо суддя Флаверс визнає того невинуватим на підставі неосудності.

Ґері підвівся з місця і сказав:

— Ми запросили сюди лікаря Кола з Афінського центру психічного здоров’я. Лікар Кол має досвід лікування пацієнтів із розладом множинної особистості, і його нам гаряче рекомендували лікар Ральф Алісон із Каліфорнії та лікарка Корнелія Вілбур із Кентуккі, котрі й самі є авторитетними фахівцями в цій галузі.

Лікар Кол побачив, як у нього вп’ялися очі всіх присутніх. Суддя Флаверс запитав:

— Лікарю Коле, чи згодні ви взятися до лікування Міллігана?

Той нутром відчув, що всі ці люди бажають якнайшвидше збути хлопця з рук, наче той був гарячою картоплиною, яка обпікала їм пальці, тож вирішив одразу прояснити свою позицію.

— Так, я готовий прийняти його, — почав Кол. — Однак якщо ви направите його до Афін, я повинен мати змогу лікувати його так, як лікував інших своїх пацієнтів із розладом множинної особистості, тобто помістивши його до нашого відділення з найменш суворим, а тому і найбільш сприятливим для одужання режимом.

Він обвів поглядом усіх присутніх, які не зводили з нього очей, а тоді знову повернувся до Флаверса й Меткалфа і з притиском додав:

— Якщо моя умова вас не влаштовує — не присилайте хлопця.

Він іще раз обвів очима людей у кімнаті й побачив, що всі схвально кивають.

Їдучи назад до Афін, лікар Кол міркував про все побачене й почуте на зустрічі. У нього склалося враження, що фактично ніхто з присутніх, навіть обвинувач Явич, не сумнівався в тому, що Мілліган страждає на розщеплення особистості. Якщо суд пройде подібно до цієї зустрічі, збагнув лікар, то Мілліган стане першим підсудним із розладом множинної особистості, якого на цій підставі виправдають у скоєнні тяжких злочинів. Кол усвідомив, що побував сьогодні на обговоренні, в результаті якого у судовій залі в понеділок творитиметься історія.

(2)

4 грудня, коли Біллі Міллігана мали забрати з психіатричного шпиталю і доправити до суду округу Франклін, він прокинувся вранці, поглянув на себе у дзеркало і сторопів, побачивши, що його вуса зникли. Він геть не пам’ятав, щоб їх зголював, і замислився над тим, хто це міг зробити. Між першим і другим зґвалтуваннями його вуса теж були зголені, та він повторно їх відростив. І ось маєш — він знову втрачав час. У юнака з’явилось те саме дивне відчуття, яке переслідувало його в останні дні перебування у шпиталі Гардинга, а потім і в окружній в’язниці: мовби Артур і Рейджен залишилися незалежними і не могли — або не хотіли — об’єднатися з рештою, поки не впевняться остаточно, що його не кинуть за ґрати. Що ж, злиття таки частково сталося, і цього мало вистачити для того, аби відбути суд.

Юнак відгукувався на ім’я Біллі, хоча й розумів, що він більше не стрижнева, але ще й не цілісна особистість. Він завис десь посередині. Прямуючи до поліцейського фургону, він думав про те, як почуватиметься, коли всі його особистості нарешті зіллються в одне ціле.

Діставшись фургону, що чекав на нього біля виходу зі шпиталю, він зауважив, що заступники шерифа дивляться на нього якось дивно. Дорогою до суду поліцейський фургон мусив зробити восьмикілометровий гак, аби струсити з хвоста журналістів і телевізійників. Але коли авто заїхало до внутрішнього периметру в’язниці округу Франклін і перш ніж за ним встигли зачинитися важкі сталеві двері, всередину прослизнула молода жінка в супроводі оператора з камерою.

— Приїхали, Міллігане, — оголосив водій, відчиняючи двері фургону.

— Я не вийду, поки тут стовбичать репортери з камерою, — сказав Біллі. — Якщо ви не можете мене захистити від них навіть у в’язниці, я все розповім своїм адвокатам, щойно зайду до приміщення.

Водій озирнувся і побачив журналістів.

— А ви ще хто такі?

— Четвертий канал, програма новин. У нас є дозвіл тут бути.

Водій подивився на Біллі, але той уперто замотав головою:

— Мої адвокати сказали мені триматись якнайдалі від преси. Я звідси не вийду.

— Ви чули? Він не вийде з фургону, поки ви тут, — сказав офіцер репортерам.

— Але ми маємо право… — почала було жінка.

— Це порушення моїх прав! — гукнув Біллі з машини.

— Що там за гармидер? — озвався інший офіцер з-за внутрішньої брами.

— Мілліган відмовляється висовуватися з фургону, поки тут журналісти, — відповів водій.

— Слухайте, друзі, — сказав сержант Віліс, — боюсь, доведеться вам піти, щоб ми могли провести хлопця всередину.

Коли оператор і репортерка вийшли і за ними зі скреготом зачинились важкі сталеві двері, Біллі, не опираючись, пішов із Вілісом до в’язниці. Всередині з’юрмилися вбрані в чорні формені сорочки помічники шерифа, яким кортіло подивитися на Міллігана. Віліс звелів їм розступитись і провів Біллі крізь цей живий коридор.

— Ти мене пам’ятаєш, синку? — запитав сержант Віліс, коли вони піднімались на третій поверх.

Біллі кивнув, виходячи з офіцером із ліфта.

— Ви завжди добре до мене ставились.

— Бо в мене з тобою ніколи не було клопоту. Якщо не рахувати отих унітазів. — Віліс простягнув хлопцю цигарку. — А ти нівроку знаменитий.

— Я не думаю, що я знаменитий, — відказав Біллі. — Думаю, я всім ненависний.

— Ну, зараз і Четвертий канал, і Десятий канал, і Ей-Бі-Сі, і Ен-Бі-Сі, і Сі-Бі-Ес товчуться знадвору. Я стільки репортерів і камер не бачив навіть на розглядах гучних справ про вбивства.

Вони спинились перед ґратчастою брамою, що вела до невеликого тамбуру. На протилежному боці тамбуру була ще одна брама, через котру можна було потрапити безпосередньо до Палацу правосуддя округу Франклін.

Охоронець, який сидів за столом біля брами, кивнув Біллі.

— Ледве впізнав тебе без вусів.

Тоді він натиснув на кнопку переговорного пристрою і зв’язався з головним контрольним пунктом, просячи їх відімкнути для Міллігана вхід до будівлі суду.

Брама відчинилася. Судовий пристав наказав Біллі стати обличчям до стіни і ретельно його обшукав.

— Усе гаразд, — сказав він. — Тепер іди попереду мене оцим коридором до зали суду.

На сьомому поверсі Палацу правосуддя до них приєдналися Джуді й Ґері. Вони помітили, що Біллі зголив вуса.

— Тобі так більше личить, — похвалила Джуді. — Маєш дуже презентабельний вигляд.

Біллі торкнувся пальцями своєї верхньої губи, і Ґері на мить здалося, що з ним щось не так. Він уже хотів з’ясувати, що того турбує, але тут до них підійшов офіцер із рацією й навушником, узяв Біллі за лікоть і повідомив, що шериф розпорядився, аби Міллігана привели на другий поверх.

— Стривайте-но, — втрутився Ґері. — Слухання проходитиме на цьому поверсі.

— Пане, я не знаю, в чому річ, — відповів конвоїр, — але шериф хоче негайно бачити його внизу.

— Зачекай тут, — сказав Ґері напарниці. — Я спущуся з ними і дізнаюся, що відбувається.

Він зайшов до ліфта разом із Біллі й помічником шерифа. Коли двері відчинилися на другому поверсі, Ґері одразу зрозумів, що діється.

Блимнув спалах фотокамери, що була в руках кореспондента з «Колумбус Диспетч».

— Що це ще, в дідька, за фокуси? — гаркнув Ґері. — Думали мене в дурні пошити? Я такого не терпітиму.

Журналіст пояснив, що їм потрібні фотографії підсудного і вони сподівалися зняти його без наручників. За його словами, шериф дав добро.

— Ідіть під три чорти! — визвірився Ґері. — Ви не маєте права так поводитися з моїм клієнтом.

Він завів Біллі назад до ліфту. Помічник шерифа знову підняв їх на сьомий поверх і провів до кімнати очікування поруч із судовою залою.

Дороті Тернер і Стелла Каролін зайшли до кімнати очікування, обійняли Біллі й підбадьорили, проте, коли вони пішли до зали суду і Біллі залишився наодинці з офіцером, він затремтів і щосили вчепився у свій стілець.

— Усе, Міллігане, — озвався офіцер. — Можеш заходити до судової зали.

Ґері помітив, що, коли Біллі завели досередини, газетні портретисти витріщились на хлопця, а тоді всі як один повитягали гумки і почали терти свої попередні замальовки. Ґері розплився в усмішці. Вони витирали вуса.

— Ваша честь, — почав Ґері Швайкарт, наближаючись до суддівського столу, — і обвинувачення, і захист погодилися, що немає потреби викликати на трибуну свідків або пана Міллігана. Усі факти, що стосуються справи, будуть зачитані вголос для протоколу за взаємною згодою сторін.

Суддя Флаверс звірився зі своїми нотатками.

— Ви не маєте наміру опротестовувати звинувачення і заперечувати, що ваш клієнт вчинив зазначені злочини, за винятком першого випадку сексуального насильства?

— Ні, ваша честь. Але ми наполягаємо на тому, що наш клієнт невинуватий на підставі неосудності.

— Пане Явич, а ви плануєте оскаржувати висновки психіатрів Південно-західного громадського центру психічного здоров’я і шпиталю Гардинга?

Явич звівся на ноги.

— Ні, ваша честь. Обвинувачення приймає результати експертизи, проведеної лікарями Гардингом, Тернер, Каролін і Вілбур, котрі засвідчують психічний стан підсудного на момент скоєння ним злочинів.

Джуді Стівенсон почала зачитувати вголос для протоколу свідчення на користь захисту, взяті під присягою. Читаючи текст перед принишклою аудиторією, вона раз по раз поглядала на Біллі. Він зблід мов полотно. Джуді сподівалася, що біль від почутого не спровокує повторне розщеплення.

Пані Маргарет Чанґет засвідчує, що неодноразово бачила матір Біллі після побоїв, завданих їй паном Мілліганом. Вона засвідчує, що якось Біллі зателефонував їй і сказав, що його маму сильно травмовано. Пані Чанґет пішла до будинку Мілліганів і знайшла пані Мур у ліжку. За словами пані Чанґет, та була жорстоко побита і вся трусилася. Пані Чанґет покликала лікаря і священика і весь день просиділа біля пані Мур.

Дороті Мур, мати підсудного, засвідчує, що її колишній чоловік, Чалмер Мілліган, знущався з неї і, напившись, постійно вдавався до фізичного насильства. Зазвичай, перед тим як її відлупцювати, він замикав дітей у їхній кімнаті. За свідченнями пані Мур, «наносячи побої, Чалмер сексуально збуджувався». Пані Мур каже, що пан Мілліган ревнував її до Біллі й часто піднімав на нього руку, «щоб покарати». Якось він прив’язав Біллі до плуга, а ще одного разу — до дверей хліва, «задля дисципліни». Пані Мур засвідчує, що не здогадувалася, наскільки далеко зайшли знущання над Біллі, і не підозрювала про сексуальне насильство, аж поки правда не відкрилась під час цієї справи.

Ґері помітив, що, слухаючи свідчення, Біллі сховав обличчя в долонях.

— У вас не знайдеться паперової хустинки? — запитав він.

Ґері озирнувся і побачив, як понад десяток людей, що сиділи поблизу, повитягали хустинки і простягли йому.

Пані Мур засвідчує, що одного разу бачила прояв жіночої іпостасі Біллі. Він готував їй сніданок і, за її словами, рухався і навіть говорив по-дівочому. Пані Мур також може засвідчити, що якось знайшла Біллі на пожежних сходах будівлі в середмісті Ланкастера, де той сидів «у якійсь подобі трансу». Він тоді пішов зі школи без дозволу, і їй зателефонував директор. Пані Мур каже, що неодноразово заставала Біллі у стані «трансу», і коли він із нього виходив, то не міг пригадати жодних подій, що трапилися, поки він був «у трансі».

Пані Мур засвідчує, що не намагалася піти від пана Міллігана, бо прагнула зберегти сім’ю. І тільки після того, як діти висунули їй ультиматум, вона подала на розлучення.

Далі для протоколу зачитали звіт Південно-західного центру, підготований Каролін і Тернер.

Після цього на черзі були свідчення Джима, брата Біллі:

Джеймс Мілліган засвідчує, що Чалмер Мілліган часто брав Джеймса та Біллі на родинну ферму, де був хлів. Тоді вітчим відсилав Джеймса полювати на кролів, а Біллі велів залишатися з ним. Щоразу як Джеймс повертався, Біллі був у сльозах. Часто Біллі зізнавався Джеймсу, що вітчим робив йому боляче. Але якщо Чалмеру траплялося почути, що Біллі щось розповідає Джеймсу, той казав: «Нічого ж не сталося у хліві, адже так, Білле?» Біллі, котрий смертельно боявся вітчима, відповідав, що ні, нічого не сталося. А Чалмер зазвичай казав із притиском: «Ми ж не хочемо засмутити твою маму, правда ж?» На зворотному шляху він купував Джеймсу і Біллі морозиво.

Джеймс Мілліган також підтверджує факти знущань вітчима з Біллі вдома.

О пів на першу дня суддя Флаверс запитав, чи хоче якась зі сторін сказати заключне слово. І захист, і обвинувачення відмовилися.

Суддя відхилив звинувачення у першому зґвалтуванні, вказуючи на відсутність доказів і на абсолютно інший почерк.

— Тепер перейдімо до заяви захисту про те, що злочини були вчинені підсудним під впливом психічного розладу, — провадив суддя Флаверс. — На користь цього свідчать результати медичної експертизи, з якими погоджується як сторона захисту, так і сторона обвинувачення. Усі психіатри засвідчують, що на момент скоєння злочинів, у яких він обвинувачується, підсудний страждав на душевну недугу. Через свій психічний стан він був неспроможний відрізнити правильні вчинки від неправильних і не володів собою, через що не міг утриматись від їх скоєння.

Ґері затамував подих.

— Оскільки немає нічого, що спростовувало б свідчення психіатрів, — продовжував суддя Флаверс, — то суду залишається тільки винести вирок на основі наданих доказів і визнати підсудного невинуватим на підставі неосудності.

Суддя Флаверс постановив передати Біллі Міллігана під нагляд суду у справах опікунства і психічного здоров’я в окрузі Франклін, тричі стукнув молотком і розпустив слухання.

Джуді хотілось розплакатись, але вона опанувала себе. Вона обняла Біллі, а тоді потягнула його до кімнати очікування, щоб уникнути натовпу. Дороті Тернер, Стелла Каролін і багато інших підходили привітати Біллі, і в усіх на очах Джуді помітила сльози.

Тільки Ґері задумливо стояв трохи осторонь, обіпершись на стіну і склавши руки на грудях. Це була виснажлива боротьба, що часто позбавляла адвоката сну і ледь не зруйнувала його шлюб, однак скоро все мало скінчитись.

— Гаразд, Біллі, — сказав він, — тепер ми повинні сходити до судді Меткалфа. Але перед тим треба спуститися до вестибюлю і кинути кістку тій зграї писак і телевізійників.

— А не можна вийти через чорний хід?

Ґері похитав головою.

— Ми перемогли. Не варто налаштовувати пресу проти себе. Вони там уже казна-скільки годин чекають. Тобі слід показатися перед камерами і відповісти на кілька запитань. Ми ж не хочемо, аби вони потім розповідали, що ми вислизнули через чорний хід, мов злодії.

Коли Ґері ввів Біллі до вестибюлю, їх оточили кореспонденти та оператори, що знімали просто на ходу.

— Як почуваєтесь, пане Міллігане?

— Добре.

— Тепер, коли суд уже позаду, ви з оптимізмом дивитесь у майбутнє?

— Не зовсім.

— Чому ж ні?

— Ну, — пояснив Біллі, — попереду ще багато труднощів.

— Що ви плануєте робити далі?

— Я хочу знову стати повноцінним членом суспільства. Почати життя з чистого аркуша.

Ґері легенько підштовхнув Біллі у спину, і вони рушили вперед. Піднявшись на восьмий поверх, де був кабінет судді Меткалфа, вони дізналися, що суддя пішов обідати і їм доведеться зачекати до першої години.

Берні Явич зателефонував кожній із жертв, як і обіцяв, щоб розповісти, як минуло слухання. «Враховуючи наявні докази і вимоги закону, — сказав він, — я щиро вважаю, що суддя Флаверс ухвалив правильне рішення». Террі Шерман із ним погодився.

По обіді суддя Меткалф проглянув рекомендації психіатрів і постановив, щоб Міллігана відіслали на лікування до Афінського центру психічного здоров’я під опіку лікаря Девіда Кола.

Біллі провели до конференц-зали, де Джен Раян, репортерка Шостого каналу, яка готувала для Фонду захисту дітей від жорстокого поводження документальний фільм про долю Біллі, поставила юнакові декілька запитань і відзняла трохи відео. Джуді й Ґері кудись викликали, і вони ще не встигли повернутись, коли у двері конференц-зали постукав офіцер і сказав, що Біллі пора вирушати до Афін.

Йому не хотілось їхати, не попрощавшись із Джуді та Ґері, але офіцер закував його зап’ястки наручниками, затягнувши їх невиправдано туго, квапливо вивів Біллі з будівлі суду і заштовхав до поліцейського фургону. Інший офіцер тицьнув юнакові в руки горнятко гарячої кави і зачинив дверцята авто.

На повороті трохи кави вихлюпнулось на новий костюм, і Біллі жбурнув посудину під сидіння. На душі в нього було мерзенно і ставало дедалі гірше.

Він не знав, яким виявиться Афінський центр. Ану ж там не краще, ніж у в’язниці? Юнак нагадав собі, що його поневіряння ще не закінчились і що багато людей досі радо запроторили б його за ґрати. Він знав, що Комітет з питань умовно-дострокового звільнення надіслав Ґері попередження: через пістолети, володіти якими Біллі не мав права, його посадять до в’язниці, щойно він одужає. І, мабуть, уже не до Лебанона, міркував юнак. Оскільки йому траплялося проявляти агресію, його, напевно, кинуть до пекельної діри під назвою Лукасвіль. Де зараз Артур і Рейджен? Чи зіллються вони колись із рештою особистостей в одне ціле?

Фургон котив Тридцять третім шосе, саме проминаючи Ланкастер, де Біллі зростав, ходив до школи і намагався вкоротити собі віку. Це стало останньою краплею. Хлопець страшенно стомився і не міг більше триматися. Він стулив повіки і здався.

За якусь мить Денні розплющив очі, не розуміючи, куди його везуть. Йому було холодно, самотньо і страшно.

Розділ 5

(1)

Коли вони звернули з магістралі і в’їхали до Афін, уже майже смеркло. Психіатричний шпиталь розміщувався у комплексі споруд вікторіанської епохи, що дивилися з верхівки засніженого пагорба на студмістечко Університету Огайо[8]. Коли поліцейський фургон перетнув широке авеню і повернув на вузеньку звивисту доріжку, Денні затремтів. Двоє офіцерів вивели юнака з машини і піднялися з ним сходами до старовинної червоної цегляної будівлі з білими колонами.

Конвоїри провели його парадним коридором до ліфту і піднялися з ним на третій поверх. Коли двері ліфту відчинилися, один із поліцейських сказав:

— Тобі збіса пощастило, приятелю.

Денні нерішуче пригальмував, але офіцер відчинив важкі металеві двері з табличкою «Реєстратура та інтенсивна терапія» і заштовхав хлопця всередину.

Приміщення за дверима не скидалось ані на в’язницю, ані на шпиталь. Натомість зі своїми килимами, масивними люстрами, портьєрами та шкіряними кріслами воно нагадувало вестибюль у невеликому готелі. Уздовж двох стін тягнулися ряди дверей. Навіть сестринський пост був схожий на рецепцію в готелі.

— Господи Йсусе, — зронив офіцер. — Та тут просто курорт.

Огрядна жіночка літнього віку стояла у дверях кабінету праворуч від них. Довкола її круглого привітного обличчя вилися чорняві кучерики, мовби вона щойно пофарбувала волосся і зробила перманентну завивку. Коли чоловіки переступили поріг тісного кабінетика, де відбувалась реєстрація новоприбулих, жінка всміхнулась їм і люб’язно запитала в поліцейського ім’я.

— Пані, це не мене кладуть на лікування, — відказав той.

— Одначе я приймаю від вас пацієнта, — сказала жінка, — і зобов’язана зазначити в документі ім’я того, хто нам його доправив.

Офіцер неохоче назвався. Денні зніяковіло стояв осторонь, згинаючи і розгинаючи пальці, що заніміли від затісних наручників.

Лікар Девід Кол, який бачив, як поліцейський заштовхнув Міллігана до кабінету, насупився і гримнув:

— Зніміть із нього ті трикляті браслети!

Офіцер пововтузився з ключем і відімкнув наручники. Денні потер зап’ястки, вивчаючи глибокі рубці, що залишились на шкірі.

— Що зі мною буде? — жалібно запитав він.

— Як тебе звуть, юначе? — поцікавився лікар Кол.

— Денні.

Той офіцер, що зняв із нього наручники, розреготався і кинув:

— А хай мені грець!

Лікар Кол підхопився на ноги і грюкнув дверима прямісінько в того перед носом. Його не здивувало те, що у Біллі повторно сталося розщеплення особистості. Лікар Гардинг попереджав, що злиття було, м’яко кажучи, дуже хистким. З власного досвіду роботи з пацієнтами, що страждали на розлад множинної особистості, лікар Кол знав: будь-яка стресова ситуація, така, скажімо, як судове слухання, могла спричинити рецидив. Зараз лікарю треба було завоювати довіру Денні.

— Приємно познайомитися, Денні, — сказав він. — Скільки тобі років?

— Чотирнадцять.

— А звідкіля ти родом?

— Не пам’ятаю, — стенув плечима той. — З Ланкастера, мабуть.

Кол трохи подумав, а потім, помітивши, наскільки Мілліган виснажений, відклав свою ручку.

— Гадаю, запитання можуть зачекати до наступного разу. А сьогодні просто відпочинь. Це — пані Кетрін Ґіллотт, одна з наших медсестер. Вона покаже тобі твою палату, і ти зможеш залишити там валізу і повісити піджак.

Коли лікар Кол пішов, пані Ґіллотт провела юнака через вестибюль і вказала йому на першу палату зліва. Її двері були розчахнуті.

— Це моя палата? Не може такого бути.

— Проходь, голубе, — сказала пані Ґіллотт, заходячи до кімнати, щоб відчинити там вікно. — Звідси відкривається чудовий краєвид на Афіни й Університет Огайо. Зараз уже звечоріло, але вранці ти сам усе побачиш. Влаштовуйся зручненько і почувайся мов удома.

Проте щойно вона залишила його самого, юнак притулився у кріслі, що стояло у вестибюлі, поруч із його палатою, і боявся навіть поворухнутися.

І тільки коли інші медсестри почали вимикати світло у вестибюлі, він зайшов до своєї палати і сів на ліжко. Хлопець тремтів мов цуцик. На очі йому набігли сльози. Він знав, що коли люди ставляться до тебе приязно, то за це врешті-решт доводиться платити дорогою ціною. За добротою завжди ховається якийсь підступ.

Денні простягнувся на ліжку, думаючи, що на нього чекає далі. Він намагався не заснути, однак видався важкий день, тож невдовзі його таки зморив сон.

(2)

Вранці 5 грудня 1978 року Денні розплющив очі і збагнув, що палату заливає сонячне світло. Він визирнув з вікна й побачив попереду річку, на протилежному березі якої бовваніли університетські корпуси. Поки він милувався краєвидом, у двері палати постукали. Увійшла гарна жінка середнього віку з коротким волоссям і широко розставленими очима.

— Мене звуть Норма Дишонг. Я твій куратор у ранкову зміну. Ходімо, я покажу тобі, де в нас тут усе розташоване і де можна поснідати.

Він пішов за нею, і жінка показала кімнату, де був телевізор, а також більярдну й місце, де можна було роздобути легкі закуски. Потім вона провела його крізь подвійні двері до невеликої їдальні, в центрі якої стояв довгий стіл, а під стінами тулилося ще чотири квадратні столики, завбільшки з картярські. У дальньому кінці їдальні була буфетна стійка.

— Бери тацю та столове приладдя і вибирай собі наїдки до душі.

Хлопець узяв тацю, а тоді сягнув по виделку, але випадково витяг ножа. Збагнувши це, він швиргонув його якнайдалі від себе. Ніж ударився об стіну і з брязкотом упав долі. Усі присутні у їдальні підвели голови.

— Що з тобою? — запитала Дишонг.

— Мене… мене лякають ножі. Я їх не люблю.

Вона підняла ножа з підлоги, а тоді витягнула для юнака виделку і поклала на його тацю.

— Ну ж бо, — заохотила вона, — тепер іди поїж.

Коли після сніданку він проходив повз сестринський пост, Дишонг знову озвалася до нього:

— До речі, якщо захочеш прогулятися будівлею, то просто впиши своє ім’я он у той список, що висить на стіні, щоб ми знали, що ти пішов.

Він приголомшено витріщився на неї.

— Ви хочете сказати, що мені можна звідси виходити?

— Це відділення відкритого типу. Ти можеш приходити і йти, коли забажаєш. Не можна тільки покидати стін шпиталю. Згодом, коли лікар Кол вирішить, що ти вже готовий, ти зможеш виходити назовні.

— Назовні? — вражено перепитав юнак. — Але ж там немає мурів чи огорож.

— Авжеж, — усміхнулась вона. — Адже це шпиталь, а не в’язниця.

* * *

Того дня лікар Кол навідав Біллі в палаті.

— Як ти почуваєшся?

— Добре. Але я й не уявляв, що ви дозволите мені виходити звідси і що за мною не будуть постійно стежити, як у шпиталі Гардинга.

— Коли ти був у шпиталі Гардинга, суд іще не відбувся, — пояснив Кол. — Я хочу, аби ти дещо усвідомив. Ти постав перед судом, і тебе визнали невинуватим. Ніхто з нас не вважає тебе злочинцем. Байдуже, що накоїв ти чи хтось інший, хто живе всередині тебе. Це все вже в минулому. Ти почав нове життя. Твоє одужання залежить тільки від того, що ти тепер робитимеш, як себе сприйматимеш, як співпрацюватимеш із Біллі й наскільки старатимешся стати цілісною особистістю — самим собою. Ти повинен захотіти одужати. Але, повір, тут ніхто тебе не принижуватиме.

Згодом того ж дня у «Колумбус Диспетч» надрукували новину про переведення Міллігана до Афін, а також огляд справи, включно з оприлюдненими в суді свідченнями про жорстоке ставлення Чалмера Міллігана до дружини й дітей. Там же вмістили заяву, зроблену під присягою, котру надіслав до «Диспетч» Чалмер Мілліган за порадою свого адвоката:

Я, Чалмер Дж. Мілліган, одружився з матір’ю Вільяма Стенлі Міллігана у жовтні 1963 року. Невдовзі після того я всиновив Вільяма та його брата і вдочерив їхню сестру.

Вільям звинуватив мене у залякуванні, побоях і зґвалтуваннях, особливо впродовж того року, коли йому було вісім чи дев’ять. Це все неправда. Більше того, психологи і психіатри, які обстежували Вільяма і звітували перед суддею Флаверсом, навіть не дали собі клопоту поговорити спершу зі мною.

Я не сумніваюся, що Вільям замилив очі людям, які його оглядали. За ті десять років, що я був жонатий на його матері, я мав нагоду переконатися, що хлопець — патологічний брехун. На мою думку, він і зараз бреше, бо за багато років це вже стало для нього звичкою.

Через наклеп, зведений на мене Вільямом і підхоплений численними газетами та журналами, я зазнав надзвичайної ганьби і моральних страждань. Я роблю цю заяву, аби відновити істину та очистити своє ім’я.

* * *

Одного ранку, десь через тиждень після прибуття Міллігана до шпиталю, лікар Кол знову завітав до його палати.

— Гадаю, пора нам уже почати твоє лікування. Ходімо до мого кабінету.

Денні з острахом подався за ним. У кабінеті Кол вказав юнакові на зручне крісло, а сам сів навпроти, сплівши пальці на своєму капітальному череві.

— Щоб ти знав, мені вже доволі багато про тебе відомо з особової справи. Ох і грубезна ж вона в тебе! Ми з тобою спробуємо повторити те, що вдалося лікарці Вілбур. Я з нею розмовляв, і вона розповіла, що зробила так, аби ти розслабився, а відтак змогла поспілкуватися з Артуром, Рейдженом та іншими. Ось цим ми зараз і займемось.

— Але як? Я не можу змусити їх з’явитись.

— А ти просто вмостися зручненько і слухай мій голос. Я переконаний: Артур зрозуміє, що ми з лікаркою Вілбур друзі. Вона запропонувала, щоб тебе направили на лікування саме сюди, бо вірить, що я можу тобі допомогти. Сподіваюсь, ти теж у це віриш.

Денні трохи пововтузився, але зрештою відхилився на спинку крісла і розслабився. Його очі забігали туди-сюди, а потім спинились на обличчі лікаря Кола, набувши осмисленого виразу.

— Авжеж, лікарю Коле, — відказав юнак, складаючи долоні пучками пальців докупи. — Я оцінив той факт, що вас порекомендувала лікарка Вілбур, і обіцяю всіляко вам сприяти.

Кол готувався до появи англійця, тож трансформація пацієнта не заскочила його зненацька. Він надивився на стількох людей із розладом множинної особистості, що такі перевтілення його вже не надто дивували.

— Кхм… е… гаразд. Чи не міг би ти назватися? Це звичайна формальність.

— Я — Артур. Ви хотіли зі мною поговорити.

— Твоя правда, Артуре. Я і так тебе впізнав за твоїм прикметним британським акцентом. Але, гадаю, ти й сам погодишся, що мені було б негоже поспішати з припущеннями стосовно…

— У мене немає акценту, лікарю Коле, — виправив Артур. — Це у вас акцент.

Кол на якусь мить спантеличився.

— Ох, авжеж, — вирвалось у нього, коли він збагнув суть сказаного Артуром. — Перепрошую. Сподіваюсь, ти не проти відповісти на кілька запитань.

— Анітрохи. Я тут саме для цього — аби допомогти, чим тільки зможу.

— Я хотів би обговорити з тобою деякі факти з життя різних особистостей…

— Людей, лікарю Коле, а не особистостей, — урвав Артур. — Як Аллен уже пояснював лікарю Гардингу, коли ви називаєте нас особистостями, складається враження, ніби ви не вважаєте нас живими людьми. Це може негативно вплинути на процес терапії.

Кол зміряв Артура чіпким поглядом і вирішив, що цей пихатий сноб йому не вельми до душі.

— Зауваження приймається, — сказав він. — Я хотів би обговорити з тобою решту людей.

— Розповім вам усе, що зможу.

Кол розпитував, і Артур надавав йому інформацію про вік, зовнішність, здібності та причини появи дев’яти особистостей, існування яких зафіксував лікар Гардинг.

— А навіщо з’явилось дівчатко? Крістін. Яка її роль?

— Вона з’явилась, аби скласти товариство самотній дитині.

— Який у неї характер?

— Крістін тихенька і сором’язлива, проте може збаламутитись, коли боїться, що Рейджен збирається вдіяти щось погане. Рейджен її обожнює, тож їй часто вдається відволікти його від задуманого, розрюмсавшись і тупаючи ніжкою.

— Чому вона так і залишилася трирічною?

Артур із розумінням всміхнувся.

— Нам необхідно було мати у своєму гурті когось, хто б не розумів, що відбувається. Її незнання було цінним захисним механізмом. Коли Вільяму треба було щось приховати, на сцену виходила Крістін і сиділа собі тихенько за малюванням, чи гралась у класики, чи бавилась із ганчір’яною лялькою, яку для неї зробила Адалана. Крістін — чарівне дитя. Я маю до неї особливу слабкість. Вона англійка, між іншим.

— Я цього не знав.

— О, так. Сестра Крістофера.

Кол трохи помовчав, вивчаючи Артура, а тоді запитав:

— Артуре, а ти знаєш усіх інших?

— Так.

— Ти знав їх від самого початку?

— Ні.

— А як ти довідався про їхнє існування?

— Шляхом дедукції. Коли я збагнув, що втрачаю час, то почав пильно приглядатися до людей навколо мене. Виявивши, що з ними такого не відбувається, я почав думати, чим може пояснюватися мій стан. Врешті, поставивши декілька запитань, як уголос, так і подумки, я з’ясував правду. Після цього в мене пішли роки на те, аби встановити контакт із рештою.

— Що ж, я дуже радий, що ми з тобою зустрілись. Мені знадобиться твоя допомога, щоб зарадити Біллі. Та й не тільки йому — всім вам.

— Завжди готовий допомогти.

— Хочу поставити ще одне важливе запитання, доки ти не пішов.

— Слухаю.

— Ґері Швайкарт дещо сказав мені. Про це відтоді вже й у пресі писалося. Штудіюючи матеріали справи, він звернув увагу на певні відмінності між свідченнями жертв і вашими заявами — скажімо, жертви розповідали про брудну лайку, про хизування протизаконною діяльністю, про кинуте ненароком ім’я «Філ». Ґері дійшов висновку, що крім десяти відомих нам особистостей можуть існувати й інші. Чи можеш ти щось про це сказати?

Артур не відповів. Натомість його очі затуманились, а вуста заворушились. Поволі, майже непомітно, він подався геть зі сцени. За декілька секунд юнак закліпав і озирнувся довкола.

— О ні! Тільки не це!

— Привіт. Я — лікар Кол, — звернувся той до хлопця. — Чи не назвеш ти мені своє ім’я? Це для запису до історії хвороби.

— Біллі.

— Он воно що. Ну, здоров був, Біллі. Я — твій лікар. Тебе направили до цього шпиталю, тож тепер я тобою опікуюсь.

Біллі приклав руку до чола, досі трохи розгублений.

— Я вийшов із будівлі суду і сів до фургону… — Він глипнув на свої руки й на одяг.

— Що ти пригадуєш, Біллі?

— Один коп дуже боляче здавив мені зап’ястки наручниками. Потім мені тицьнули до рук кухля з гарячою кавою і зачинили дверцята. А коли фургон рушив, я розлив каву на свій новий костюм. Це останнє, що я… гей, а де ж мій костюм?

— Він у твоїй шафі, Біллі. Якщо хочеш, ми віддамо його до хімчистки. Я певен, що плями виведуться.

— Я почуваюсь якось дивно, — сказав Біллі.

— Спробуй-но описати мені свої відчуття.

— У мене в голові ніби чогось бракує.

— Якогось спогаду?

— Ні. Це так, наче до суду ми з іншими трохи краще трималися купи, розумієте? А тепер якихось складових частинок бракує, — постукав він себе по голові.

— Що ж, Біллі, у наступні дні, а може, тижні ми спробуємо віднайти всі ті загублені частинки і знову скласти їх докупи.

— А де я?

— Ти в Афінському центрі психічного здоров’я, це у штаті Огайо.

Поза юнака стала менш напруженою.

— Я пам’ятаю, як суддя Меткалф сказав, що мене сюди переведуть.

Усвідомлюючи, що він зараз розмовляє зі справжнім Біллі, стрижневою особистістю, яка перебуває у стані часткового злиття з іншими, Кол звертався до хлопця дуже м’яко і говорив із ним тільки на нейтральні теми. Лікар чудувався з того, як із кожною зміною особистості виразно мінялися й риси обличчя. Артурові зціплені зуби, щільно стулені вуста і погляд із-під напівопущених повік надавали зверхнього вигляду. Біллі нерішуче дивився на світ широко розплющеними ошелешеними очима. Хлопчина здавався тендітним і вразливим. Але замість страху і тривоги, притаманних Денні, на обличчі Біллі був тільки глибокий подив. Хоча Біллі охоче відповідав лікареві, прагнучи йому догодити, було цілком очевидно, що він не знає або ж не пам’ятає багато з того, про що його запитують.

— Вибачте, лікарю Коле. Іноді мені здається, ніби я точно знаю відповідь на ваше запитання, та потім я починаю копирсатись у своїх спогадах і виявляється, що відповіді там немає. Мій Артур або мій Рейджен знали б, що сказати. Вони розумніші за мене, і пам’ять у них краща. Але я не знаю, куди вони поділись.

— Не хвилюйся, Біллі. Твоя пам’ять поліпшиться, і з часом ти збагнеш, що знаєш значно більше, ніж тобі здається.

— Лікар Гардинг теж так казав. Він пояснював, що це станеться після злиття, і так воно й було. Та після суду я знову розпався на частинки. Чому так?

— Не знаю, Біллі. А ти як вважаєш?

Біллі похитав головою.

— Я тільки знаю, що Артура і Рейджена зі мною більше немає, а коли їх немає, я не дуже добре пам’ятаю події. Я проґавив чималу частину свого життя, тому що мене довго змушували спати. Так мені Артур сказав.

— Артур часто з тобою розмовляє?

Біллі закивав.

— Постійно, відтоді як лікар Джордж познайомив нас у шпиталі Гардинга. Артур пояснює мені, що я повинен робити.

— Думаю, тобі варто слухатись Артура. Люди з розладом множинної особистості часто мають усередині себе когось, хто знає всіх інших і намагається допомогти. Ми називаємо таких особистостей внутрішніми помічниками.

— То Артур — мій внутрішній помічник?

— Гадаю, що так, Біллі. Він підходить за всіма ознаками: розумний, знає решту особистостей, високоморальний…

— Артур такий і є — високоморальний. Це саме він встановив усі правила.

— Які правила?

— Як нам усім слід поводитись, що можна робити і чого не можна.

— Тоді я вважаю, що Артур стане нам у великій пригоді під час твого лікування, якщо, звичайно, буде з нами співпрацювати.

— Я впевнений, що буде, — відповів Біллі, — бо Артур постійно твердить, наскільки важливо, щоб ми всі з’єдналися в ціле і тоді б я видужав і міг би стати повноцінним членом суспільства. Хоча зараз Артур кудись і запропастився.

Розмовляючи з Біллі, Кол відчув, що той починає йому довіряти. Кол провів Біллі назад до відділення, показав йому палату і знову познайомив юнака з його куратором та деякими іншими членами персоналу.

— Нормо, це Біллі, — оголосив Кол. — Він тут новенький. Хтось має показати йому РІТ.

— Авжеж, лікарю Коле.

Проте, крокуючи поряд із Біллі до палати, сестра зміряла юнака поглядом і сказала:

— Ти вже тут освоївся, Біллі, тож немає сенсу знову проводити ознайомчий тур.

— А що таке РІТ? — запитав хлопець.

Норма підвела його до важких дверей, що вели до відділення, і відчинила їх, вказуючи Біллі на табличку: «Реєстратура та інтенсивна терапія».

— Скорочено ми називаємо наше відділення РІТ.

Після цього вона розвернулась і пішла геть.

Біллі замислився, чим він міг накликати на себе таке суворе ставлення медсестри, але йому так і не вдалося збагнути причину, хоч як він намагався.

Коли Біллі сказали, що ввечері до нього завітають мати і сестра, він розхвилювався. З Кеті він бачився на судовому процесі, і вони непогано порозумілися, щойно він трохи оговтався від того, що чотирнадцятилітня дівчинка, якою він запам’ятав сестру, перетворилась на вродливу двадцятиоднорічну жінку. Але матері Біллі в залі суду не було, на чому він сам і наполіг. І хоча Кеті запевняла, що мати часто навідувала його у шпиталі Гардинга, а до того — у виправному закладі Лебанона, Біллі цього не пам’ятав.

Востаннє він бачив маму у шістнадцять, іще до того, як альтер-его його приспали. Але коли Біллі про неї думав, перед ним виринав більш ранній образ, який закарбувався в його пам’яті, коли йому було чотирнадцять: гарне мамине обличчя все залите кров’ю, цілий жмут волосся видертий з голови.

Коли його рідні приїхали до шпиталю, Біллі був приголомшений тим, як постарішала мати. Її обличчя посікли зморшки. Її темне волосся, завите в тугі кучерики, скидалося на перуку. Проте її блакитні очі й пухкі вуста досі зберігали колишню красу.

Вони з Кеті навперебій переповідали випадки з дитинства Біллі, пригадуючи те, що колись здавалося чудернацьким, але тепер легко пояснювалось існуванням інших особистостей.

— Я завжди відчувала, що вас двоє, — ділилася мати. — Я так і знала, що є мій Біллі і якийсь інший Біллі. Я казала, що тобі потрібна допомога, та ніхто не хотів мене слухати. Я намагалась переконати лікарів і того юриста, який в обмін на визнання провини вибив для тебе сприятливіші умови ув’язнення в Лебаноні, та всі від мене тільки відмахувались.

Кеті кинула на матір сердитий погляд.

— Ніхто б не відмахувався, якби ти розповіла про Чалмера.

— Та я ж не знала! — вигукнула Дороті Мур. — Кеті, Бог мені свідок, якби я тільки знала, якої кривди він заподіяв Біллі, я б йому серце вирвала з грудей. І я б нізащо не забрала в тебе того ножа, Біллі.

— Якого ножа? — звів брови юнак.

— Пам’ятаю так чітко, ніби це було вчора, — почала мати, розправляючи спідницю на своїх довгих засмаглих ногах. — Тобі було років чотирнадцять. Я знайшла в тебе під подушкою кухонного ножа і запитала, що це означає. І знаєш, що ти мені відповів? Я гадаю, що це був той, інший: «Пані, я сподівався, що до ранку вашого чоловіка не буде серед живих». Христом Богом присягаюся, так і сказав. Слово в слово.

— Як поживає Чалла? — запитав Біллі, змінюючи тему.

Мати втупилась у підлогу.

— З нею щось трапилось, чи не так? — напосідав Біллі.

— Ні, все добре, — відповіла мати.

— Я відчуваю, що в неї не все гаразд.

— Чалла вагітна, — повідомила Кеті. — Вона покинула чоловіка і повертається до Огайо. До пологів поживе в мами.

Біллі протер очі, мовби хотів прогнати дим чи імлу.

— Я знав, щось не так. Нутром відчував.

Мати кивнула.

— Ти завжди вмів таке передбачати. Наче оті… як вони звуться?..

— Екстрасенси, — підказала Кеті.

— І ти теж, Кеті. Ви двоє завжди все відчували. А ще кожен із вас повсякчас міг сказати, про що думає інший, не перемовившись ані словом. У мене аж мороз по шкірі йшов, коли ви таке виробляли.

Мати і сестра пробули в Біллі понад годину, а коли вони поїхали, юнак витягнувся на ліжку і задивився у вікно на вогні Афін.

(3)

У наступні дні Біллі виходив на пробіжки навколо шпиталю, читав, дивився телевізор і відвідував терапевтичні бесіди. Дописи про нього регулярно з’являлись на сторінках місцевої преси Колумбуса. Журнал «Піпл» надрукував довгу статтю про його долю. Щомісячник «Колумбус Манслі» помістив його знімок на обкладинку. На комутатор шпиталю надзвонювали юрми людей, які читали про художнє обдарування Біллі чи бачили фотографії його робіт і тепер жадали придбати його полотна. З дозволу лікаря Кола Біллі замовив необхідне для живопису начиння, встановив у палаті мольберт і заходився десятками писати портрети, натюрморти та пейзажі.

Біллі розповів лікареві Колу, що до Джуді й Ґері вже неодноразово зверталися стосовно купівлі прав на написання його біографії. Також Біллі хотіли бачити в передачах «Шоу Філа Донаг’ю», «Дина!» і «60 хвилин».

— А сам ти хотів би, щоб хтось написав твою біографію, Біллі? — запитав лікар Кол.

— Думаю, мені б не завадили гроші, які за це пропонують. Коли я одужаю і повернуся в суспільство, мені треба буде на щось жити. Хто мене візьме на роботу?

— А якщо на мить забути про гроші, як ти ставишся до того, щоб увесь світ міг прочитати історію твого життя?

Біллі задумливо насупив брови.

— Я вважаю, що люди повинні знати. Можливо, це допоможе їм усвідомити, якими бувають наслідки жорстокого поводження з дітьми.

— Що ж, якщо хочеш, аби хтось написав твій життєпис, можливо, тобі варто зустрітися з одним письменником, якого я знаю і якому довіряю[9]. Він живе тут, в Афінах, і викладає в Університеті Огайо. Одну з його книжок навіть екранізували. Я просто даю тобі інформацію для роздумів, щоб ти міг зважити різні варіанти.

— Ви думаєте, що справжній письменник захоче взятися за книжку про мене?

— Можна зустрітися з ним і запитати. Гірше від цього точно не буде.

— Добре. Це хороша ідея. Мені б цього хотілося.

Того вечора Біллі намагався уявити, як воно — говорити з письменником. Він спробував подумки намалювати образ цього чоловіка. Той, напевно, ходить у твідовому піджаку і курить люльку, як Артур. Але чи достатньо він талановитий письменник, якщо мусить працювати викладачем в університеті? Хороший автор повинен жити десь у Нью-Йорку чи Беверлі-Гіллз. І чому лікар Кол його порекомендував? Слід бути обачним. Ґері сказав, що за книжку можна отримати добрячі гроші. А тим паче за кінофільм. Цікаво, хто зіграв би його роль у стрічці?

Біллі прововтузився всю ніч. Йому не давали спати піднесення та острах від перспективи зустрітися зі справжнім письменником, та ще й таким, чию книжку було екранізовано. Коли під ранок юнак нарешті задрімав, Артур заявив, що Біллі не впорається з перемовинами. На сцену повинен буде вийти Аллен.

— Чому я? — запитав той.

— Це ж ти в нас маніпулятор. Хто краще за тебе зможе простежити, аби Біллі не надурили?

— Завжди мене кидають на передову, — буркнув Аллен.

— Там найліпше розкриваються твої таланти, — відказав Артур.

Наступного дня Аллен зустрівся з письменником і був страшенно розчарований. Він уявляв собі високого стильного чолов’ягу, а побачив куценького худорлявого бороданя в окулярах і ясно-брунатному вельветовому пальті.

Лікар Кол їх познайомив і провів до свого кабінету. Аллен умостився на шкіряній канапі й закурив цигарку. Письменник сів навпроти й витягнув люльку. Отже, в нього таки справді була люлька, як в Артура. Вони трохи погомоніли про те та про се, а тоді Аллен перейшов до справи.

— Лікар Кол сказав, що ви, можливо, захочете придбати права на написання мого життєпису. Скільки це, на вашу думку, може коштувати?

Письменник усміхнувся, пихкаючи люлькою.

— Це залежить від того, чи є у вашій історії щось таке, чим можна буде зацікавити видавця. Матеріал, якого не знайдеш у першій-ліпшій газеті й не прочитаєш у журналах «Тайм» і «Ньюзвік».

Лікар Кол із усміхом сплів пальці на череві й мовив:

— Щоб ти й не сумнівався.

Аллен подався вперед, спершись ліктями на коліна.

— В мене море такого матеріалу. Але задарма я нічого не розповідатиму. Мої адвокати з Колумбуса кажуть, що багато хто полює за правами на публікацію моєї біографії. Приїздили з Голлівуду — хотіли зняти телепередачу і фільм про моє життя. А ще цього тижня прилітає якийсь письменник. Сподівається укласти угоду.

— Звучить вельми перспективно. Враховуючи резонанс довкола вашої справи, я впевнений, що багатьом людям буде цікаво прочитати історію вашого життя.

Аллен усміхнувся і кивнув. Тоді він вирішив іще трохи промацати цього чоловічка.

— Я хотів би почитати щось із написаного вами. Лікар Кол каже, що за однією з ваших книжок зняли кінострічку.

— Я надішлю вам примірник свого роману, — відповів письменник. — Якщо після прочитання ви все ще будете зацікавлені у співпраці, ми з вами обговоримо все докладніше.

Коли письменник пішов, лікар Кол порадив Біллі, щоб той, перш ніж робити якісь подальші кроки, знайшов місцевого юриста, який подбав би про його інтереси. Громадські захисники з Колумбуса більше не зможуть ним опікуватись.

Того тижня Аллен, Артур і Біллі по черзі читали роман, який отримали від письменника[10]. Дочитавши, Біллі сказав Артурові:

— Думаю, що саме він повинен про нас написати.

— Я з тобою згоден, — відповів Артур. — Він надзвичайно проникливо змальовує те, що діється у свідомості персонажа. Я хотів би, щоб наша історія була написана так само. Аби зрозуміти Біллі, люди мають подивитися на все його очима. Письменнику слід уявити себе на місці Біллі.

Тут озвався Рейджен:

— Я є проти того, шчоби про нас книжку писали.

— Чому? — запитав Артур.

— Тому шчо ви з Біллі та рештою почнете молоти язиками. Шчо, як ви ненароком розбовкаєте тсьому чоловікові про інші мої переступи, за які мене шче можуть покарати?

Артур подумав і сказав:

— Ми можемо оминати такі теми.

— До того ж, — додав Аллен, — у нас є лазівка, якою за бажання можна буде скористатись. Якщо під час бесід випадково випливуть факти, що можуть бути використані проти нас, Біллі всього-на-всього повинен буде дискредитувати книжку.

— Тобто як тсе?

— Треба буде просто все заперечувати, — пояснив Аллен. — Я стверджуватиму, ніби тільки вдавав, що в мене розщеплення особистості. Якщо я всіх переконаю, що це було шахрайство, книжку ніхто не схоче купувати.

— А якшчо в тсе не повірять? — запитав Рейджен.

— Байдуже, — стенув плечима Аллен. — Який видавець ризикне опублікувати книжку, коли людина, про котру там пишеться, заявляє, що то все побрехеньки?

— Аллен має рацію, — озвався Артур.

— І те саме стосується будь-якої угоди, підписаної Біллі, — докинув Аллен.

— Можна буде сказати, ніби він не тямив, шчо робить, коли її підписував? — уточнив Рейджен.

— «Невинний на підставі психічного розладу», хіба ні? — вишкірився Аллен. — Я розмовляв із Ґері Швайкартом по телефону. За його словами, я завжди можу сказати, ніби підписав папери у стані безумства. Або що лікар Кол під’юджував мене це зробити. І тоді угоду буде визнано недійсною.

Артур кивнув.

— У такому разі, гадаю, ми можемо спокійно дотримуватися плану і повідомити письменникові, щоб починав пошуки видавця.

— Я все одно вважаю, шчо тсе не є мудро, — заперечив Рейджен.

— А на мою думку, світ повинен почути нашу історію, — наполягав Артур. — Книжки, присвячені розладу множинної особистості, вже виходили друком, але нічого схожого на випадок Біллі дотепер іще не описувалось. Якщо люди збагнуть причини виникнення цієї недуги, це можна буде вважати нашим особистим внеском у розвиток психіатрії.

— До того ж, — ввернув Аллен, — ми заробимо грубі гроші.

— Тсе є найкрашчий і найбільш путній аргумент, шчо я за сьогодні чув, — відповів Рейджен.

— Я так і думав, що згадка про гроші зачепить чутливу стру у твоїй душі, — прокоментував Аллен.

— Це одна з найцікавіших суперечностей у Рейдженовій натурі, — зауважив Артур. — Він у нас затятий комуніст, але при цьому так любить гроші, що повсякчас їх краде.

— Але погодься: якшчо після сплати наших рахунків у мене шче шчось лишається, я тсе жебракам і нужденним оддаю.

— Та невже? — реготнув Аллен. — То, може, нас від сплати податків повинні звільнити за нашу доброчинну діяльність?

(4)

19 грудня редактор газети «Афінс Месенджер» зателефонував до шпиталю і запитав, чи не дасть Біллі Мілліган інтерв’ю. З дозволу лікаря Кола Біллі погодився.

Лікар Кол провів юнака до конференц-зали і відрекомендував йому редактора Герба Еймі, репортера Боба Екі та фотокореспондентку Ґейл Фішер. Кол продемонстрував журналістам полотна Біллі, а сам хлопець відповів на запитання про своє минуле, про знущання, жертвою яких він став, про спроби накласти на себе руки і про те, як його свідомість контролювали інші особистості.

— А як щодо виявів насильства? — запитав Еймі. — Чи можуть громадяни Афін бути впевненими, що, коли вам дозволять виходити у місто, як і багатьом пацієнтам із відділення відкритого типу, це не становитиме загрози для городян і їхніх дітей?

— Думаю, про насильство слід розмовляти не з Біллі, а з іншим його внутрішнім «я», — сказав лікар Кол.

Він забрав Біллі з конференц-зали, провів до свого кабінету, що розташовувався навпроти, всадовив юнака і мовив:

— Слухай уважно, Біллі. Я вважаю, що тобі конче необхідно налагодити доброзичливі стосунки з місцевою пресою. Тутешню громаду треба переконати, що з твого боку їм ніщо не загрожує, бо настане день, коли тобі захочеться без супроводу прогулятися до міста, зайти до художньої крамнички, подивитися фільм у кінотеатрі чи з’їсти гамбургер у кафе. Ці журналісти вочевидь ставляться до тебе прихильно. На мою думку, треба дозволити їм поговорити з Рейдженом.

Біллі принишк, його вуста беззвучно заворушились. За якусь мить він подався вперед, уп’явшись у лікаря Кола пронизливим поглядом.

— Ви шчо, лікарю Коле, розгубили весь глузд?

У Кола аж подих перехопило, коли він почув цей хрипкий суворий голос.

— Чому ти так кажеш, Рейджене?

— Так робити не є добре. Ми шчосили пратсювали над тим, шчоби Біллі більш не спав і на стсені був.

— Я не став би тебе кликати, якби не вважав, що це вкрай важливо.

— Тсе не є важливо. Тсе тілько шчоби газетам догодити. Я проти. І я на вас сердитий.

— Можливо, ти маєш рацію, — відповів Кол, стежачи за ним з осторогою. — Та все ж місцеву спільноту слід заспокоїти, показавши, що ти і справді такий безпечний, як каже суд.

— Мені до одного містся, шчо подумає спільнота. Я не хочу, шчоби з мене робили наживку для продажу газет. Не хочу більше ганебних заголовків бачити.

— Хай там як, а тобі таки варто поладнати з місцевою пресою. Враження, яке про тебе складеться у мешканців Афін, матиме безпосередній вплив на процес твого лікування і на те, чи буде тобі дозволено користуватися певними привілеями.

Рейджен замислився. Він відчував, що лікар Кол хоче показати його журналістам, аби таким чином підсилити ефект від усього, про що їм розповідав. Але разом із тим у словах лікаря був резон.

— То ви вважаєте, шчо я повинен поговорити з репортерами? — запитав Рейджен.

— Я б тебе не покликав, якби думав інакше.

— Гаразд, — погодився Рейджен. — Я зроблю тсе.

Кол повів його назад до конференц-зали. Журналісти дивились на них очікувально.

— Я є тут, шчоб відповісти на ваші запитання, — мовив Рейджен.

Боба Екі так вразив його акцент, що він аж затинатися почав:

— Я… е… тобто ми хотіли запитати… ну, ми хотіли впевнитись від імені місцевої громади, що ви… чи то пак що Біллі не схильний до насильства.

— Я можу застосувати силу, тілько якшчо хтось намагатиметься Біллі скривдити. Або заподіяти шкоду якій-небудь жінтсі чи дитині, — пояснив Рейджен. — У тсьому випадку я не стоятиму склавши руки. Як би тсе вам пояснити? Ось ви ж не допустите, шчоби якесь мурло ваше дитя зобидило? Ні. Ви будете боронити свою дружину, свою малечу та слабку стать загалом. Якшчо Біллі спробують завдати болю — я його захишчатиму. Але нападати без причини — тсе є дикунство. Я не є варвар.

Поставивши Рейдженові ще декілька запитань, журналісти попросили дозволу поспілкуватися з Артуром. Лікар Кол переказав юнакові їхнє прохання, і просто в них на очах Рейдженів суворий вираз обличчя пом’якшився, мовби відтанув, але за мить уже застиг у зверхній гримасі, з підібганими вустами і насупленими бровами. Артур задумливо обвів поглядом приміщення, витягнув із кишені люльку, розкурив її й видихнув струмінь диму.

— Це було справжнісіньким божевіллям, — кинув він.

— Що саме? — запитав лікар Кол.

— Приспати Вільяма, щоб витягнути нас із Рейдженом назовні задля показухи. І це коли я працюю мов проклятий, аби Біллі не поринув назад у свій анабіоз. Зараз важливо, щоб він одноосібно контролював свідомість. Але якщо вже я тут, — повернувся він до журналістів, — то дозвольте відповісти на ваше запитання стосовно насильства. Я можу запевнити, що матінкам тутешніх сімейств немає потреби мерщій забарикадовувати двері. Вільям уже на шляху до одужання. Він переймає мій інтелект і Рейдженову здатність управляти гнівом. Ми його навчаємо, і він поступово нас поглинає. Коли Вільям візьме від нас усе, що ми можемо йому дати, нас просто не стане.

Репортери хутко строчили у своїх нотатниках.

Кол покликав на сцену Біллі. З’явившись, той одразу вдавився димом і закашлявся.

— Господи, що це ще за гидота? — вигукнув він, кидаючи люльку на стіл. — Я не курю.

Йому поставили ще декілька запитань. Біллі сказав, що не пам’ятає нічого від того моменту, коли лікар Кол повів його до свого кабінету. Коли юнака запитали про плани на майбутнє, він завагався, але розповів, що сподівається продати деякі зі своїх картин і вкласти частину грошей у який-небудь центр захисту дітей від жорстокого поводження.

Кол зауважив, що кореспонденти «Месенджера», виходячи із зали, мали доволі приголомшений вигляд.

— Гадаю, людей, які нам вірять, сьогодні побільшало, — звернувся він до Біллі, крокуючи з ним до РІТ.

Джуді Стівенсон була надто заклопотана — займалась новою справою, тож, вирушаючи до Афін, аби провідати Біллі, Ґері Швайкарт натомість прихопив із собою головного юриста офісу громадського захисту. Ґері хотів більше дізнатися про того автора, котрий писатиме про Біллі, та про Алана Ґолдзбері, місцевого адвоката, якого Біллі найняв, щоб той давав раду його цивільним справам. Вони зустрілись об одинадцятій ранку в конференц-залі шпиталю. До гурту приєдналися лікар Кол і сестра Біллі зі своїм нареченим, Робом. Біллі твердо заявив, що він уже все вирішив і хоче, щоб його біографію писав саме цей письменник. Швайкарт про всяк випадок передав Ґолдзбері список видавців, авторів і продюсерів, котрі цікавилися придбанням авторських прав.

Після зустрічі Ґері пішов прогулятися з Біллі наодинці і трохи побалакати.

— У мене зараз нова справа. Теж не сходить із передовиць. Убивця з пістолетом двадцять другого калібру, — розповідав адвокат.

Біллі дуже серйозно подивився йому в очі й мовив:

— Пообіцяйте мені дещо.

— Що саме?

— Якщо той чоловік і правда таке скоїв, — сказав Біллі, — не захищайте його.

Ґері всміхнувся.

— Дуже несподівано чути таке від тебе, Біллі.

Ґері покидав Афінський центр психічного здоров’я зі змішаними почуттями, знаючи, що про Біллі відтепер дбатиме хтось інший. Останні чотирнадцять місяців були просто карколомними. Ця справа забирала весь його час, поглинала всі сили.

Певною мірою через неї розпався його шлюб із Джо Енн. Для дружини стало непосильним тягарем те, що Ґері віддавав роботі час, який мав би присвячувати родині, не кажучи вже про негатив, що оточував цю сумнозвісну справу. Посеред ночі до них надзвонювали люди, проклинаючи Ґері за те, що він допоміг виправдати ґвалтівника. Одного з їхніх синів побили у школі, бо його батько захищав Міллігана.

Працюючи над цією справою, Ґері не міг не думати, що вони з Джуді приділяють решті своїх клієнтів замало часу й уваги, адже випадок Біллі Міллігана був таким складним, що вони поставили його на перше місце. Як сказала Джуді, «страх, що інші клієнти почуватимуться обділеними, змушував нас працювати вдесятеро більше, щоб це компенсувати. А розплачуватися довелося нашим сім’ям».

Сідаючи в машину, Ґері озирнувся на велику потворну вікторіанську будівлю і кивнув. Так, віднині вже хтось інший відповідатиме за добробут Біллі Міллігана.

(5)

23 грудня Біллі прокинувся, і його відразу охопила тривога через бесіду з письменником. Насправді він мало що пам’ятав зі свого минулого, лише поодинокі уривки, почуті від інших. Як же він зможе розповісти письменникові історію свого життя?

Після сніданку Біллі сходив у той кінець вестибюлю, де стояла кавоварка, налив собі вже другу порцію гіркого напою і сів у крісло, чекаючи на появу свого біографа.

Минулого тижня новий юрист, Алан Ґолдзбері, проконсультував його стосовно книжки, і Біллі підписав угоду з письменником і видавцем. Навіть тоді йому було трохи лячно, зараз же він відверто панікував.

— Біллі, до тебе відвідувач, — оголосила Норма Дишонг.

Від несподіванки юнак аж підскочив, розхлюпавши каву на джинси. Він дивився, як письменник заходить у двері відділення і спускається сходинками до коридору. Господи, і нащо він, Біллі, у це вляпався?

— Вітаю, — сказав письменник, усміхаючись. — Ви готові розпочати?

Біллі провів гостя до палати і спостерігав, як щуплявий бородань витягає диктофон, нотатник, олівці та люльку з пачкою тютюну і вмощується у кріслі.

— Давайте-но ми будемо кожну нашу бесіду починати з того, що ви називатимете своє ім’я для запису. Отже, з ким я зараз розмовляю?

— Мене звуть Біллі.

— Чудово. Коли ми з вами зустрілись у кабінеті лікаря Кола, він обмовився про якусь «сцену», а ви відповіли, що недостатньо добре мене знаєте і ще не готові мені відкритись. А що скажете тепер?

— У кабінеті лікаря Кола ви не зі мною говорили, — знічено потупився Біллі. — Мені було занадто ніяково самому з вами зустрітися.

— Он як? А з ким же я того разу спілкувався?

— З Алленом.

Письменник насупився й замислено попихкував люлькою.

— Гаразд, — сказав він, роблячи помітку в нотатнику. — То ви мені можете щось розповісти про цю «сцену»?

— Я вперше дізнався про неї, як і про багато чого іншого у своєму житті, коли опинився у шпиталі Гардинга і почав проходити процедуру злиття. Артур за допомогою цього порівняння пояснює дітям, що відбувається, коли хтось із нас виходить у зовнішній світ.

— І яка на вигляд ця сцена? Що конкретно ви бачите?

— Це чимала пляма білого світла на підлозі. Усі або стоять довкола неї, або лежать у своїх ліжках у темряві, за межами світляної плями. Одні спостерігають за тим, що діється, інші — сплять або займаються своїми справами. А той, хто ступає у коло світла, контролює свідомість.

— Чи всі ваші особистості відгукуються на ім’я Біллі, коли до них так звертаються?

— Оскільки я спав, а сторонні кликали Біллі, моїм людям довелось відгукуватись на це ім’я. Лікарка Вілбур мені якось пояснила, що при розладі множинної особистості люди, що живуть усередині, завжди щосили намагаються приховати своє існування. Правда про мене відкрилася суто випадково. Девід дуже перелякався і розповів усе Дороті Тернер.

— Чи знаєте ви, коли вперше з’явилися ваші інші «я»?

Юнак закивав і відхилився назад, пригадуючи.

— Крістін була поруч зі мною ще з раннього дитинства. Навіть не пам’ятаю відколи. Більшість інших з’явилась, коли мені було вісім років, майже дев’ять. Тоді, коли Чалмер… коли тато Чал…

Голос Біллі зірвався.

— Якщо вам боляче про це говорити, то й не треба.

— Ні, все гаразд, — відповів юнак. — Лікарі кажуть, що я повинен виговоритись, аби покінчити з цим.

Він заплющив очі.

— Пам’ятаю, то був перший тиждень квітня. Я був у четвертому класі. Вітчим узяв мене на ферму, щоб я допоміг йому підготувати город до посадки. Тоді він затягнув мене до хліва і прив’язав до культиватора. А потім… потім…

На очі йому набігли сльози. Голос Біллі став хрипким, уривчастим і зовсім хлоп’ячим.

— Може, все-таки не варто… — почав письменник, але Біллі не дав йому договорити.

— Він мене побив, — розповідав він далі, тручи зап’ястки. — А тоді запустив мотор культиватора, і мені здалося, що мене ось-ось затягне всередину і пошматує зубцями. Вітчим сказав, що він уб’є мене, якщо я не триматиму язика за зубами, закопає у хліві, а мамі скаже, що я втік із дому, бо ненавидів її.

Сльози котилися по його щоках.

— Коли це сталося вдруге, я просто заплющив очі і полишив реальність. Лікар Джордж зі шпиталю Гардинга допоміг мені багато чого пригадати, тож тепер я знаю, що то Денні зостався прив’язаним до культиватора, а потім з’явився Девід, аби прийняти біль.

Письменник виявив, що його аж тіпає від гніву.

— Боже, Твоя воля! Дивно, що ви після такого взагалі вижили.

— Тепер я розумію, — прошелестів Біллі, — що коли поліція схопила мене у «Ченінґвеї», насправді то був не арешт. То був порятунок. Мені невимовно прикро, що перед тим постраждали люди, але я почуваюсь так, ніби вперше за двадцять два роки Господь нарешті всміхнувся мені.

Розділ 6

(1)

Наступного дня після Різдва письменник, їдучи на другу зустріч із Біллі Мілліганом, вів автомобіль довгою звивистою дорогою до Афінського центру психічного здоров’я. Він передчував, що настрій у Біллі нині буде пригнічений, адже хлопчина змушений був залишитися на свята у шпиталі.

Письменник дізнався, що за тиждень до Різдва Біллі почав напосідати на лікаря Кола з проханням відпустити його на свята до рідних. Ті зібралися на гостину в сестри Біллі, котра мешкала в містечку Логан, тут, в Огайо. Кол відказав, що Біллі лише два тижні як прибув до шпиталю, тож говорити про відпустку ще зарано. Та Біллі не відступав. Іншим хворим із відділення РІТ дозволялося ненадовго їздити додому. Якщо лікар Кол казав правду про те, що до Біллі ставитимуться тут не гірше, ніж до будь-якого іншого пацієнта, він повинен подати клопотання, щоби Біллі теж дозволили поїхати.

Розуміючи, що пацієнт його випробовує, і знаючи, наскільки важливо завоювати його довіру, лікар Кол погодився. Він був переконаний у тому, що клопотання все одно відхилять.

Воно, тим часом, здійняло неабияку бучу в Комітеті з питань умовно-дострокового звільнення, Департаменті штату у справах психічного здоров’я та прокуратурі Колумбуса. Коли Явич зателефонував Ґері Швайкарту і запитав, що за чортівня діється в Афінах, Ґері пообіцяв, що спробує з’ясувати.

— Але я більше не адвокат Біллі, — додав він.

— На твоєму місці я подзвонив би його лікареві, — сказав Явич, — і порадив би тому притримати коней. Коли щось і може вмить налаштувати всіх в Огайо проти нового закону про душевнохворих злочинців, то це відпустка Міллігана вже за два бісові тижні після шпиталізації!

Як лікар Кол і передбачав, клопотання відхилили.

Штовхнувши важкі металеві двері, письменник зауважив, що відділення РІТ наче вимерло. Він постукав у двері палати Біллі.

— Хвилиночку, — пролунав у відповідь сонний голос.

Двері відчинились, і на порозі з’явився Біллі, котрий мав такий вигляд, ніби щойно виліз із ліжка. Він спантеличився, помітивши електронний годинник на своєму зап’ястку.

— Не пам’ятаю, щоб у мене такий був, — зронив він.

Юнак підійшов до столу і пробіг очима якийсь папірець. Після цього він показав його письменникові. Папірець виявився касовим чеком на двадцять шість доларів із лікарняної комісійної крамниці.

— Я не пригадую, щоб купував годинника, — сказав Біллі. — Хтось тринькає мої гроші — ті, що я заробив, продаючи полотна. Це несправедливо.

— Можливо, його ще не пізно повернути до крамниці, — припустив письменник.

Біллі розглядав годинник.

— Взагалі-то, мені годинник не завадив би. Напевно, я його все-таки залишу. Він не те щоб дуже хороший, але… побачимо.

— Якщо не ви його купили, то хто?

Біллі озирнувся довкола. Його сіро-блакитні очі нишпорили по кімнаті, мовби він очікував побачити там когось іще.

— Останнім часом я чую незнайомі імена.

— Наприклад?

— Кевін. І ще Філіп.

Письменник спробував приховати подив. Він читав про десять внутрішніх «я» Міллігана, проте ніде не згадувались імена, які щойно назвав Біллі. Письменник перевірив, чи його диктофон увімкнений.

— Ви вже розповідали про це лікареві Колу?

— Ще ні, — відповів юнак. — Але, мабуть, варто. От тільки я не розумію, що б це могло означати. Що це за люди? Чому я про них думаю?

Слова Біллі нагадали письменникові заключний абзац зі статті в журналі «Ньюзвік» від 18 грудня: «Втім, на багато запитань і досі немає відповіді. […] Як розуміти те, що в розмовах із жертвами свого насильства він називав себе бойовиком і найманцем? Лікарі вважають, що крім уже досліджених особистостей у Міллігана можуть бути й інші, про яких нам наразі нічого не відомо, і котрісь із них цілком можуть бути причетними до злочинів, дотепер не виявлених».

— Я гадаю, Біллі, що, перш ніж продовжувати розмову, ми повинні встановити певні правила. Я не хочу, аби те, чим ви зі мною поділитеся, могло вам якимось чином зашкодити. Якщо ви забажаєте розповісти мені щось таке, що, на вашу думку, може бути використане проти вас, просто скажіть мені: «Не для запису». Я вимкну диктофон, і тоді серед моїх матеріалів не буде нічого, що можна було б вам інкримінувати. Якщо ви забудете це зробити, я сам перерву вашу оповідь і вимкну диктофон. Це зрозуміло?

Біллі кивнув.

— І ще одне. Якщо ви раптом замислите порушити закон — не кажіть про це мені. Якщо я про таке почую, то змушений буду негайно сповістити поліцію, інакше вважатимуся спільником.

Біллі витріщився на нього, шокований.

— Але я більше не збираюсь порушувати закон!

— Я дуже радий це чути. Що ж, повернімося до тих двох імен.

— Кевін і Філіп.

— Вони вам про щось говорять?

Біллі глипнув у дзеркало, що висіло над його столом.

— Ні. Я нічого такого не пригадую. Щоправда, у мене в голові постійно крутяться слова «небажані персони». Це якось пов’язано з Артуром, але я не знаю, що це означає.

Письменник нахилився вперед.

— Розкажіть мені про Артура. Що він за людина?

— Ніколи не виявляє почуттів — чимось нагадує мені Спока із «Зоряного шляху». Він із тих людей, котрі можуть, не тушуючись, поскаржитись на погане обслуговування в ресторані. Артур не має звички пояснювати людям, що в нього на думці, але дратується, коли його не розуміють. Вважає пустопорожні люб’язності гаянням часу і каже, що в нього для цього занадто щільний графік. Артур постійно в роботі — щось планує, влаштовує, залагоджує.

— Невже він ніколи не відпочиває?

— Іноді він грає у шахи, здебільшого з Рейдженом. А фігури для них переставляє Аллен. Однак загалом Артуру не до вподоби гаяти час.

— Здається, ви його не надто любите.

Біллі стенув плечима.

— Артур не з тих, кого можна любити чи не любити. Він із тих, кого поважаєш.

— Чи відрізняється Артурова зовнішність від вашої?

— Ми з ним приблизно однакові на зріст — метр вісімдесят три, і обоє важимо десь по вісімдесят шість кілограмів. Але Артур носить окуляри в тонкій оправі.

Їхня бесіда тривала три години. Вони обговорили декого з тих альтер-его Біллі, які згадувались у пресі, побалакали про членів його родини, торкнулися теми дитячих спогадів. Письменник намагався знайти спосіб систематизувати цей потік інформації. Найбільшу перешкоду становила амнезія Біллі. Враховуючи численні білі плями в пам’яті юнака, годі було й сподіватися зібрати достатньо матеріалу про його дитинство, а тим паче про ті надзвичайно важливі сім років, упродовж яких Біллі спав, тоді як інші особистості перехопили контроль над його життям. Письменник вирішив, що дозволить собі трішки охудожнити окремі елементи оповіді, але не відхилятиметься від фактів. За винятком згадок про ще не розкриті злочини, все буде описано точнісінько так, як розповість Біллі. Але письменникові не давала спокою одна проблема: він боявся, що біографія ряснітиме надмірною кількістю прогалин і тоді доведеться поставити на книжці хрест.

(2)

Лікар Кол відірвався від роботи. Йому заважали зосередитись гучні голоси, що линули з приймальні. Його секретарка сперечалася з якимось чоловіком із сильним бруклінським акцентом.

— Лікар Кол зараз дуже заклопотаний і не може вас прийняти.

— Прокляття, пані, в дупі я мав його заклопотаність. Мені тре’ йому дещо вручити.

Кол уже хотів було підвестися з крісла, коли двері кабінету розчахнулись і на порозі з’явився Біллі Мілліган.

— Це ви — мозкоправ Біллі? — запитав він.

— Я — лікар Кол.

— Еге. Ну, а я — Філіп. Ми тут подумали, що вам тре’ про це знати. — Він телепнув на стіл аркуш жовтого розлінованого паперу, розвернувся й вийшов.

Поглянувши на аркуш, лікар Кол зрозумів, що це довгий перелік імен, серед яких були як імена десятьох особистостей Біллі, так і багато інших. Останнім у списку було не ім’я, а слово «Учитель», написане з великої літери.

Спочатку Кол хотів наздогнати пацієнта, але потім передумав. Він зняв слухавку і попросив з’єднати його з медтехніком, який працював у кабінеті мікрохвильової терапії.

— Джордже, — сказав лікар, — у мене там на сьогодні запланована зустріч із Біллі Мілліганом і Дейвом Малавістою. Зроби таку ласку, зніми весь сеанс на відеокамеру.

Поклавши слухавку, лікар Кол знову пробіг очима список імен. Їх було двадцять чотири, і більшість із них він уперше бачив. Психіатр боявся собі в цьому зізнатись, але в його голові вже зажевріло прозріння. От тільки чи до снаги йому буде впоратися з такою ситуацією? І, заради всього святого, що це ще за Учитель?

По обіді лікар Кол прийшов до відділення РІТ і постукав у двері Мілліганової палати. За декілька секунд Біллі відчинив, сонний і скуйовджений.

— Так? — озвався він.

— У нас незабаром сеанс терапії, Біллі. Ну ж бо, продирай очі.

— Так, звичайно. Вже йду, лікарю.

Слідом за цим присадкуватим, але моторним чоловічком Біллі піднявся сходинками і вийшов за двері відділення РІТ.

Лікар і пацієнт закрокували коридором до сучасної прибудови, в якій розміщувалося геріатричне відділення, проминули автомати з безалкогольними напоями і солодощами й увійшли до кабінету мікрохвильової терапії.

Вони знайшли Джорджа в суміжному залі для бесід, де той налаштовував відеокамеру. Він привітав Біллі й лікаря Кола кивком. Праворуч від них стояли рядами стільці, мовби чекаючи на появу публіки. Ліворуч, за відчиненими дверима-ширмою, була встановлена відеокамера і виднілася ціла панель усіляких приладів і моніторів. Біллі сів на вказаний лікарем Колом стілець, і Джордж закріпив на юнакові мікрофон. Тієї миті до кімнати увійшов чорнявий молодик, і лікар Кол озирнувся, щоб привітатися з ним. Виявилося, що то Дейв Малавіста, старший психолог шпиталю.

Джордж показав жестом, що камера вже готова, і лікар Кол розпочав бесіду:

— Скажеш нам для запису, як тебе звати?

— Біллі.

— Чудово, Біллі. Мені потрібна твоя допомога, аби дещо з’ясувати. На поверхню почали спливати нові імена. Імена «твоїх людей», як ти їх називаєш. Тобі про це що-небудь відомо?

Біллі здивовано переводив погляд то на Кола, то на Малавісту.

— Ну, в Колумбусі один психолог якось питав мене, чи знаю я когось на ім’я Філіп.

Кол помітив, що коліна Біллі посіпуються вгору і вниз у нервовому ритмі.

— А імена Шон, Марк або Роберт ні про що тобі не говорять?

Біллі замислився. Його погляд став порожнім, губи заворушились у німій розмові. За хвильку він пробубонів:

— Я щойно чув голоси у своїй голові. Артур сперечався з кимось іще, і в суперечці прозвучали ці імена. Але я не розумію, про що йшлося. — Він завагався, а тоді продовжив: — Артур сказав, що Шон — не олігофрен. Він глухий від народження і через це відстає в розвитку. Для свого віку він недорозвинений. — Він помовчав. — Відтоді як лікарка Вілбур мене розбудила, всередині мене не вщухає боротьба, яка розпочалась іще до того, як мене приспали.

Його вуста знову заворушились, і лікар Кол подав Джорджу знак очима, щоб той зняв вираз обличчя Біллі крупним планом.

— Хочете, щоб вам хтось усе пояснив? — занепокоєно запитав Біллі.

— А з ким, на твою думку, мені краще поговорити?

— Я не впевнений. За останні кілька днів усе так переплуталось. Не знаю, хто зможе відповісти на ваші запитання.

— Біллі, а ти можеш самотужки зійти зі сцени?

Біллі подивився на лікаря здивовано і трохи ображено, ніби вирішив, що той його проганяє.

— Стривай, Біллі, я не те мав на увазі…

Проте очі юнака вже оскляніли. Якусь мить він сидів нерухомо, а тоді роззирнувся довкола, мовби тільки-но прокинувшись. Вираз його обличчя став настороженим та підозрілим. Він хруснув фалангами пальців і зміряв лікаря Кола суворим поглядом.

— Ви чимало недоброзичливтсів нажили собі, лікарю.

— Ти про що?

— Сам я на вас зла не тримаю, а от Артур гнівається.

— Це ж чому?

— Небажані персони вирвались на волю.

— А хто такі ці «небажані персони»?

— Тсе ті, кого Артур ізолював, тому шчо риси їхні непотрібними зробились.

— Але якщо ці люди стали зайвими, чому вони досі існують?

Рейджен спопелив його поглядом.

— А шчо, по-вашому, ми мали з ними зробити? Вколошкати?

— Розумію, — сказав Кол. — Продовжуй.

— Мене не влаштовує те, шчо робить Артур. Він теж повинен захисником бути. Сам я не можу впоратися з усім.

— Розкажи мені, будь ласка, про небажаних осіб. Чи схильні вони до насильства або злочинної поведінки?

— Я єдиний, хто грубу силу застосувати може. І тсе тілько за крайньої необхідності.

Раптом Рейджен помітив у себе на зап’ястку годинник і відверто здивувався.

— Це твій годинник? — запитав Кол.

— Не уявляю, звідки він узявся. Тсе, певно, Біллі його купив, поки я не дививсь. Як я вже казав, окрім мене, ніхто з наших не є злодієм, — усміхнувся юнак.

Тоді він продовжив:

— Артур є марнославним дуже і тсурається небажаних персон. Він велів, шчоби ми їхнє існування в таємнитсі тримали.

— А чому про них стало відомо тільки тепер?

— Тому шчо раніше не питав ніхто.

— Справді? Жодного разу?

Рейджен стенув плечима.

— Може, хтось питав у Біллі чи Девіда, але вони й самі нічого про тсе не знали. Ми умовилися, шчо про існування небажаних персон тілько тому зі сторонніх розповімо, хто нашу тсілковиту довіру заслужить.

— То чому ж ви все-таки надумали відкрити мені цю таємницю?

— Артур втрачає панівну позитсію. Небажані персони повстали й вирішили заявити про себе. Кевін написав для вас отой список. Тсе є дуже потрібний крок, але недобре було так рано тсе робити. Шче повної довіри не встановлено. Тепер наш захисний механізм знишчено. Я не мав би розповідати про небажаних персон, та я не брехатиму, коли мене прямо запитують.

— І що ж тепер буде, Рейджене?

— Ми об’єднаємося в одне тсіле. Тсього разу всі без винятку. Відновимо контроль. Більше не буде провалів у пам’яті. І верховодитиме тілько одна людина.

— І хто саме?

— Учитель.

— А хто такий Учитель?

— Він вам сподобається. В ньому врівноважені хороші риси й не дуже, як у кожній нормальній людині. Ви ж знаєте, шчо зараз діється з Біллі. Він є неврівноважений, шчоразу інакший, залежно від обставин. Учитель свого імені не назива, та я знаю, хто тсе є. Якшчо я скажу вам, хто насправді є Учитель, ви точно вирішите, шчо ми всі схибнулися.

— Поясни, будь ласка.

— Ви вже зустрічали окремі іпостасі Учителя, лікарю Коле. Як би вам тсе пояснити? Запитайте себе, як змогли ми навчитися всього, шчо вміємо? Тілько завдяки Учителю. Тсе він навчив Томмі пратсювати з електронікою, а шче вислизати з пут і замки одмикати. Тсе од нього Артур навчився біології, фізики й хімії. Тсе він показав мені, як зі зброєю поводитись, а також як рівнем адреналіну керувати, шчоби максимальної сили досягнути. Тсе він навчив усіх нас графіки й живопису. Учитель уміє все.

— То хто ж такий Учитель, Рейджене?

— Учитель — тсе є всі ми, всі Біллі в одному. Але сам Біллі про тсе не здогадується.

— Рейджене, а чому ти вийшов на сцену, аби все мені розповісти?

— Тому шчо Артур надто сердитий. Тсе його промах. Він послабив контроль, і тсе дало змогу Кевіну й Філіпу роздзвонити таємнитсю про небажаних персон. Артур є дуже мудрий, але він може схибити, як і всяка людина. І тепер усередині тсілий заколот.

Кол подав знак Малавісті, щоб той присунув стільця ближче.

— Ти ж не проти, щоб Дейв Малавіста до нас приєднався? — запитав лікар.

— Біллі побоювався, шчоби вас було двоє водночас, але мене тсе не лякає, — відповів Рейджен. Він окинув оком приміщення, нафаршироване електронним начинням, огледів кабелі, що зміїлися підлогою, і похитав головою. — Тсе була би кімната мрії для Томмі.

— Чи можеш ти нам трохи більше розповісти про Учителя? — поцікавився Малавіста.

— Ну, шчо вам шче сказати. У дитинстві Біллі винятково обдарованим був. Він був усіма нами вкупі. Тілько тепер він тсього не знає.

— Навіщо ж йому знадобилося ваше існування? — запитав Малавіста.

— Мене, наприклад, було для фізичного захисту створено.

— Але ж ти усвідомлюєш, що насправді ти лише витвір уяви Біллі?

Рейджен відхилився на спинку стільця й усміхнувся.

— Мені тсе пояснили вже. Я змирився з тим, шчо я є лише витвір уяви Біллі. Але сам Біллі шче й дотепер тсього не може визнати. Біллі багато в житті напартачив. Через тсе й небажані персони поз’являлись.

— Як гадаєш, чи варто сказати Біллі, що він і є Учитель? — спитав Малавіста.

— Якшчо він дізнається, то засмутиться дуже. Але коли ви будете з Учителем говорити, то знайте, шчо тсе ви балакаєте зі справдешнім, тсілісним Біллі. — Рейджен помовчав, розглядаючи свій новий наручний годинник. — Нечесно було розкидатися грошима Біллі без його відома. Ну та нехай. Тепер він принаймні знатиме, скільки часу втрачає.

До нього звернувся лікар Кол:

— Рейджене, чи не здається тобі, що вам усім час подивитися правді у вічі й узятися до вирішення вашої проблеми?

— Річ у тому, лікарю, шчо проблема не в мене, проблема — тсе я сам.

— Як би, на твою думку, відреагував Біллі, дізнавшись, що він і є Учитель?

— Тсе його зламало б.

Під час наступної терапевтичної бесіди Рейджен сказав лікареві Колу, що в них із Артуром відбулась довга і бурхлива суперечка, в результаті якої вони вирішили, що Біллі таки повинен знати правду. Спершу Артур наполягав, що Біллі не витримає такого потрясіння і що це може безповоротно розхитати його психіку. Але врешті-решт він мусив погодитись, що Біллі не зможе одужати, якщо не дізнається, що він і є Учитель.

Лікаря дуже втішило їхнє рішення. З того, що Рейджен розповів про свій конфлікт із Артуром і бунт небажаних персон, було очевидно, що становище незабаром стане геть критичним. Лікар Кол відчував, що пора вже Біллі зустрітися з рештою своїх внутрішніх «я» і довідатися, що це саме він накопичив усе це розмаїття знань і талантів і передав їх іншим. Психіатрові здавалося, що юнакові додасть снаги звістка про те, що він — Учитель.

Лікар Кол попросив Біллі вийти на сцену. Помітивши, що пацієнт нервово сіпає коліном, він зрозумів, що перед ним саме той, кого він хотів бачити, і сповістив, що Артур і Рейджен бажають, аби Біллі дізнався про себе дещо важливе. Було помітно, що юнаку страшенно цікаво, але разом з тим і лячно. Він кивнув і сказав, що готовий. Лікар Кол запхнув касету до програвача, налаштував гучність і повернувся на своє місце, звідки міг спостерігати за реакцією Біллі.

Ніяково всміхаючись, Біллі дивився на своє зображення на екрані. Побачивши на записі судомні рухи своїх колін, юнак звернув увагу на те, що вони в нього й зараз витанцьовують, і поклав на них руки, щоб угамувати сіпання. А коли на відеозаписі його вуста заворушились у безгучній внутрішній бесіді, Біллі підніс руку до губів і прикипів до екрану круглими від подиву очима, не в змозі повністю осягнути побачене. А тоді на записі з’явився Рейджен — те саме обличчя, але геть інша людина. Пролунали його слова: «Ви чимало недоброзичливтсів нажили собі, лікарю». Біллі вперше в житті почув Рейдженів голос не у своїй голові, а ззовні, з екрану.

Доти Біллі просто вірив на слово, коли йому казали, що він страждає на розлад множинної особистості. Сам він цього не відчував. Біллі помічав за собою хіба те, що він втрачає час і періодично чує голоси. Він не сумнівався, що лікарі кажуть правду про розщеплення особистості, просто не відчував на собі його проявів. І ось нині Біллі вперше побачив усе на власні очі. Вперше по-справжньому усвідомив, що відбувається.

Біллі з боязким здивуванням дивився на Рейджена, котрий пояснював про список із двадцяти чотирьох імен і про небажаних персон.

Ошелешено розтуливши рота, юнак слухав, як Рейджен розповідає, що всі особистості завдячують своїми знаннями та вміннями Учителеві. Але хто ж такий цей Учитель?

«Учитель — тсе є всі ми, всі Біллі в одному. Але сам Біллі про тсе не здогадується», — прозвучав з екрану Рейдженів голос.

Лікар Кол спостерігав за тим, як Біллі враз обм’як. На юнака накотилася кволість, його кинуло в піт.

Біллі вийшов із кабінету мікрохвильової терапії і побрів сходами на третій поверх. Зустрічні люди віталися з ним, однак Біллі не відповідав. Перетинаючи майже безлюдний вестибюль відділення РІТ, він відчув новий напад слабкості, і впав, тремтячи, у найближче крісло.

Він — Учитель.

Це він — джерело інтелекту, сили, художнього обдарування, вміння вислизати з пут.

Він намагався все це збагнути. Отже, спочатку існувала тільки стрижнева особистість. Тільки той Біллі, який з’явився на світ і отримав свідоцтво про народження. А тоді він узяв і розпався на багато частинок. Але за всіма тими розрізненими частинками завжди стояло таке собі безіменне єство — той, кого Рейджен назвав Учителем. Ця незрима, розщеплена, безтілесна сутність і породила всіх інших. Учитель створив цих дітей і цих монстрів, а отже, має одноосібно нести на своїх плечах увесь тягар відповідальності за їхні злочини.

Якби всі двадцять чотири людини злилися в одне ціле, то стали б Учителем. Це і був би справжній Біллі. Юнакові було цікаво, на що це було б схоже і чи відчув би він щось узагалі. Лікареві Колу необхідно зустрітися з Учителем. Це дуже допомогло б у лікуванні. Та й письменникові варто познайомитися з Учителем, адже той міг би розповісти про всі-всі події з їхнього життя.

Біллі заплющив очі й відчув, як дивний жар піднімається від його ніг, розтікається його тулубом, сягає рук і плечей, заповнює його голову. Він відчув, як усе його тіло тремтить і пульсує. Він подивився собі під ноги і побачив, що стоїть на сцені, у світляній плямі. Сліпуче біле світло різало йому очі. Дивлячись на це сяйво, Біллі раптом нутром відчув, що його люди повинні гуртом вийти на сцену — всі водночас, усі без винятку. І вони ступили з тіней на світло, і він був із ними, і сяйво огорнуло їх, і всі вони почали падати, розтинаючи простір із карколомною швидкістю, і у своєму скаженому польоті вони спліталися, з’єднувалися, зливалися в єдине ціле…

А потім падіння скінчилося.

Він судомно зчепив пальці і підняв руки перед собою, розглядаючи їх. Тепер він зрозумів, чому минулого разу йому не вдалося досягнути повного злиття. Тоді ніхто ще не знав про решту його людей. Зараз у ньому об’єдналися всі його творіння, пам’ять заполонили їхні вчинки та думки. До нього повернулися спогади про все, що відбувалося з раннього дитинства аж до цієї миті. Він пізнав усіх породжених ним особистостей — і вдалих, і недолугих, яких Артур охрестив небажаними персонами й намагався контролювати, а потім і приховати, соромлячись їх. Він тепер знав про себе все: всі дивацтва своїх людей, усі їхні життєві трагедії, всі приховані злочини. Він також знав, що відтепер про будь-які події, котрі він згадуватиме і переповідатиме письменникові, дізнаватимуться інші двадцять три його «я». І коли вони почують історію свого життя, коли білі плями в їхній пам’яті заповняться, це змінить їх назавжди і вороття вже не буде. Від цієї думки Біллі стало сумно, мовби він щось утратив. Та чи надовго?

Він відчув, що хтось наближається до нього вестибюлем, і повернувся поглянути, хто це. Деякі з його людей, збагнув він, уже зустрічали цього маленького лікаря.

Лікар Кол ішов вестибюлем відділення РІТ, прямуючи до сестринського посту, аж раптом побачив, що поблизу кімнати, де пацієнти зазвичай збиралися, щоб подивитись телевізор, сидить у кріслі Біллі. Принаймні, так психіатрові здалося на перший погляд. Але щойно юнак звівся на ноги і розвернувся до нього обличчям, Кол усвідомив, що це не той Біллі, якого він знав, і точно не одна з особистостей, яких лікареві випадало бачити. Була в його рухах незвична невимушеність, а його відкритий, щирий погляд пробуджував симпатію. Кол збагнув, що з юнаком щось трапилось. На його думку, вкрай важливо було показати пацієнтові, що його лікар достатньо уважний, аби без зайвих слів зрозуміти його стан. Психіатр мусив ризикнути. Він склав руки на грудях і сказав, дивлячись просто у проникливі очі свого підопічного:

— Учитель, чи не так? А я все чекав, коли ж ти з’явишся.

Учитель подивився на нього з висоти свого зросту і кивнув, усміхаючись кутиком вуст і випромінюючи спокійну силу.

— Ви пробилися крізь усе моє захисне маскування, лікарю Коле.

— Це не моя заслуга, ти й сам це знаєш. Просто настав слушний час.

— Тепер шляху назад немає.

— А ти хотів би, щоб усе стало так, як раніше?

— Та, мабуть, ні.

— Що ж, тепер ти зможеш розповісти письменникові вичерпну історію свого життя. Як далеко в минуле сягають твої спогади?

— До самого початку, — відповів Учитель, спокійно дивлячись лікареві в очі. — Я пригадую, як Біллі мало не помер від блокади дихальних шляхів, коли йому був місяць від народження. Його тоді встигли доправити до шпиталю у Флориді. Я пам’ятаю справжнього батька Біллі, котрий вкоротив собі віку. Його звали Джонні Моррісон. Він був коміком і конферансьє єврейського походження. Я пам’ятаю першого уявного друга Біллі.

Лікар Кол усміхнувся і кивнув, поплескавши юнака по плечу.

— Я надзвичайно радий, що ти з нами, Учителю. Всім нам іще так багато треба дізнатися.

Книга 2

Становлення Учителя

Розділ 7

(1)

Дороті Сендз пригадувала, як у березні 1955 року тримала на руках своє одномісячне немовля, якому щойно дала ліки, аж раптом дитяче личко зробилося багряним, а довкола ротика розповзлася бліда пляма.

— Джонні! — закричала жінка. — Біллі негайно треба до лікарні!

Джонні Моррісон примчав до кухні.

— Він нічого не міг проковтнути, — заторохтіла Дороті, — одразу все поверталося назад. А коли я дала йому ліки — з ним отаке трапилось!

Джонні гукнув Мімі, хатній робітниці, щоб пильнувала маленького Джима, і побіг заводити автомобіль. Дороті помчала слідом за ним із крихіткою Біллі на руках. Вони вскочили в машину і погнали до шпиталю гори Синай, що в Маямі-Біч.

У відділенні невідкладної допомоги молодий інтерн глипнув на немовля і сказав:

— Пані, боюсь, уже запізно.

— Він живий, ти, скурвий сину! — заверещала Дороті. — Зроби що-небудь!

Від слів матері інтерн підскочив, мов ужалений, притьмом узяв у неї дитину і, затинаючись, пробелькотів:

— Ми… ми зробимо все можливе.

Медсестра за столом реєстрації почала заповнювати картку хворого.

— Ім’я й адреса дитини?

— Вільям Стенлі Моррісон, — відповів Джонні. — Будинок 1311, Північно-східна сто п’ятдесят четверта вулиця, Північний Маямі-Біч.

— Віросповідання?

Джонні подивився на Дороті. Вона знала, що він уже було збирався сказати «юдей», але побачив вираз її обличчя і завагався.

— Католик, — мовила вона.

Джонні Моррісон розвернувся й закрокував до кімнати очікування. Дороті пішла за ним, безсило впала на пластикове сидіння і стала дивитись, як він курить одну цигарку за іншою. Вона підозрювала, що Джонні досі сумнівається, чи й справді Біллі його син. Біллі був не схожий на свого темноволосого і смаглявого брата Джима, котрому саме виповнилося півтора року. Джонні був на сьомому небі від щастя, коли народився Джимбо. Він навіть поговорював про те, що розшукає свою законну дружину і розлучиться. Втім, далі балачок справа так і не пішла. Зате він придбав рожевий будинок з ліпниною та пальмою на задньому подвір’ї, тому що, мовляв, людині шоу-бізнесу вкрай важливо мати затишне родинне гніздечко. І Дороті в цьому новому гніздечку жилося набагато краще, ніж у Серклвілі, що в штаті Огайо, де вона мешкала, коли ще була заміжня за Діком Джонасом.

Але зараз для Джонні настали скрутні часи, розуміла Дороті. Його жарти вже не смішили. Усі запрошення діставались молодим комікам, а Джонні залишалося тільки підбирати за ними крихти. Колись він був першокласним конферансьє та музикою, проте нині замість вигадувати нові номери пиячив і просаджував гроші в азартні ігри. Дійшло до того, що за комір він закладав іще до першого виходу на сцену — «для почину», як він висловлювався, й до кінця вечора був уже таким захмелілим, що останній виступ доводилося скасовувати. У його коронну фразу для публіки про те, що в ньому поєднуються «півблазня і півбарда», тепер сміливо можна було додавати: «І півпляшки бурбону».

Це був уже не той Джонні Моррісон, який на зорі співочої кар’єри Дороті влаштовував для неї виступи, а опісля проводив додому, щоб, за його словами, ніхто не скривдив його «двадцятирічну рум’яну селяночку з Огайо». Це був уже не той чоловік, чий міцний авторитет колись дозволяв їй присаджувати небажаних залицяльників, усього лише сказавши: «Охолоньте, хлопці, я подружка Джонні Моррісона».

У свої тридцять шість років Джонні, осліплий на ліве око і кремезний, як борець, більше скидався на її батька, ніж на супутника життя, думала Дороті.

— Тобі не варто стільки курити, — озвалася вона.

Він загасив цигарку в попільничці й засунув руки в кишені.

— Щось я не в гуморі виходити сьогодні на сцену, — промовив він.

— Ти й так цього місяця забагато виступів пропустив, Джонні.

Він глянув на неї вбивчим поглядом, і вона прикусила язика. Джонні вже було відкрив рота, й жінка приготувалася почути щось в’їдливе, коли до кімнати увійшов лікар.

— Пане і пані Моррісон, ми вважаємо, що з вашим сином усе буде гаразд. Пухлина блокує його стравохід, але ми дамо їй раду. Зараз ваш хлопчик у стабільному стані. Їдьте додому. Ми зателефонуємо вам, якщо будуть які-небудь зміни.

* * *

Біллі вижив. У перший рік свого життя він майже не вилазив із різних шпиталів у Маямі. Коли Джонні й Дороті їхали удвох на гастролі, Біллі й Джимбо залишалися з Мімі або в дитячому садочку-інтернаті.

Коли Біллі виповнився один рочок, Дороті завагітніла втретє. Джонні запропонував їй поїхати на Кубу, де можна було зробити аборт, але вона не погодилась. Через багато років Дороті пояснила дітям, що не хотіла брати на душу смертний гріх. У переддень нового, 1956 року з’явилася на світ Кеті Джо. Витрати на медичні послуги стали для Джонні непосильним тягарем. Він заліз у борги, почав більше грати і відчайдушніше пити. Якось Дороті довідалася, що він узяв у лихварів позику на шість тисяч доларів. Жінка влаштувала йому скандал. Він здійняв на неї руку.

Восени 1956 року Джонні шпиталізували через гостре алкогольне отруєння і депресію. Проте 19 жовтня його відпустили додому, щоб наступного дня він міг відсвяткувати з сім’єю п’ятий день народження Джимбо. Коли Дороті повернулася пізно ввечері з роботи, Джонні сидів, схилившись на стіл. На підлозі поруч із ним стояла переполовинена пляшка скотчу і валявся порожній флакон від снодійних пігулок.

(2)

Як пригадував Учитель, у найпершого уявного друга Біллі не було імені. Одного дня, за чотири місяці до свого четвертого дня народження, Біллі сидів у своїй кімнаті наодинці з іграшками, самотній і знуджений. Джимбо не бажав із ним гратися, Кеті була ще замала, а татові було не до нього — він читав книжку. Раптом Біллі побачив чорнявого хлопчика, що сидів навпроти, пильно спостерігаючи за ним великими карими очима. Біллі підштовхнув до нього солдатика. Хлопчик узяв фігурку, посадив до кузова іграшкової вантажівки і заходився катати її вперед і назад, туди і сюди. Вони не розмовляли, але це однаково було краще, ніж скніти на самоті.

Того вечора Біллі й безіменний хлопчик побачили, як тато Біллі підійшов до шафки з ліками і взяв флакон пігулок. У люстерку віддзеркалювалось татове обличчя. Він витрусив на долоню геть усі жовтенькі капсули і проковтнув їх, а тоді пішов і сів до столу. Біллі вклався у своє ліжечко. Його безіменний друг зник. Посеред ночі Біллі розбудив мамин лемент. Він бачив, як вона кинулася телефонувати в поліцію. Потім Біллі й Джимбо стояли біля вікна, дивлячись, як татка вивозять із будинку на каталці й забирають геть на машині з увімкненими мигалками.

У наступні дні тато не повертався, щоб погратися з Біллі, мама ходила сумна і заклопотана, Джимбо не було, а Кеті була ще занадто маленькою для ігор. Біллі спробував було з нею побавитись і поговорити, але мама сказала, що Кеті — крихітна тендітна дівчинка і з нею потрібно поводитися дуже-дуже обережно. Тому, коли Біллі знову занудьгував і відчув себе страшенно самотнім, він стулив повіки й заснув.

За мить Крістін розплющила очі й наблизилася до колиски, де лежала Кеті. Коли Кеті заплакала, Крістін одразу зрозуміла з виразу її обличчя, чого та хоче. Крістін підійшла до гарної пані і сказала, що Кеті голодна.

— Дякую, Біллі, — відповіла Дороті. — Ти в мене такий молодець. Приглядай за своєю сестричкою, поки я зготую вечерю. А перед тим, як іти на роботу, я почитаю тобі казочку на ніч.

Крістін не знала, хто такий Біллі і чому до неї так звертаються, та вона зраділа, що їй дозволили погратися з Кеті. Вона взяла червоний фломастер і намалювала для Кеті лялечку на стіні поруч із колискою.

Потім Крістін почула чиїсь кроки. Підвівши голову, вона побачила, що гарна пані сердито дивиться на помальовану стіну і на фломастер у Крістіниній долоньці.

— Так погано робити! Погано! Погано! — почала її шпетити Дороті.

Крістін заплющила очі і втекла.

Біллі отямився і побачив перед собою розгніване мамине обличчя. Коли вона вхопила його і затрясла, Біллі перелякався й заплакав. Він не розумів, за що його карають. Тоді він помітив малюнок і замислився, хто міг зробити таку шкоду.

— Я не бешкетував! — хлипав він.

— Ти зіпсував стіну! — кричала мати.

Він замотав головою.

— Це не Біллі зробив, це Кеті, — показав він на колиску.

— Не можна брехати, — відкарбувала Дороті, з кожним словом боляче тицяючи пальцем у його маленькі груди. — Брехати. Це. Погано. Брехуни потрапляють до пекла. А тепер марш до своєї кімнати!

Джимбо не схотів із ним розмовляти. Біллі запитав себе, чи ж не Джимбо помалював стіну. Біллі довгенько проплакав, але врешті його зморив сон.

Розплющивши очі, Крістін побачила, що на іншому кінці кімнати спить старший за неї хлопчик. Вона пошукала яку-небудь ляльку, але в кімнаті були самі тільки солдатики й машинки. Крістін не цікавили такі іграшки. Їй подобалися пупсики, іграшкові пляшечки з сосками і та пречудова ганчір’яна лялька, що була в Кеті.

Крістін вислизнула з кімнати й пішла шукати колиску Кеті. Їй довелося зазирнути у три кімнати, перш ніж вона знайшла потрібну. Кеті спала, тож Крістін взяла її ляльку і почимчикувала назад до ліжечка.

Вранці на Біллі чекала прочуханка за те, що він забрав у Кеті ляльку. Дороті знайшла іграшку в його ліжку і так люто трусила хлопчика, що той аж перелякався: ану ж у нього відпаде голова?

— Не смій більше так робити, — втовкмачувала Дороті. — Ця лялька належить Кеті.

Крістін засвоїла урок: з Кеті треба гратися дуже обачно, коли мама Біллі крутиться десь поблизу. Спершу Крістін думала, що Біллі — це той хлопчик, який спав на сусідньому ліжку, проте всі називали його Джимбо, і вона збагнула, що це старший брат. Вона знала, що її звуть Крістін, та всі чомусь кликали її Біллі, тож вона звикла відгукуватись на це ім’я. Вона дуже полюбила Кеті. Впродовж багатьох місяців Крістін бавила крихітку, вчила її новим словам, дивилась, як та починає ходити. Вона знала, коли Кеті хочеться їсти і які страви та любить. Вона відчувала, коли Кеті було боляче, і попереджала Дороті, що щось не гаразд.

Вони з Кеті полюбляли гратися в перевдягання, коли її мами не було вдома. Вони вбиралися в сукні, туфлі й капелюшки Дороті, а тоді вдавали, буцімто вони співачки і виступають у нічному клубі. Але найдужче Крістін подобалося малювати для Кеті картинки. Стіни вона більше не чіпала. Дороті купила їй багацько паперу та фломастерів, і всі постійно хвалили Біллі за те, як гарно він малює.

Джонні повернувся додому зі шпиталю і став для Дороті джерелом постійного занепокоєння. Коли він бавився з дітьми чи працював над новими піснями і номерами для свого шоу, то здавалося, ніби з ним усе гаразд, але варто було їй відвернутись, як він уже мчав телефонувати букмекерам. Дороті намагалась покласти цьому край, одначе Джонні знавіснів, облаяв її і вдарив. Після цього він перебрався до мотелю «Міджет Меншенз», не з’явившись удома ані на Різдво, ані в переддень Нового року, коли Кеті святкувала свій день народження.

18 січня Дороті розбудив телефонний дзвінок. Поліція знайшла тіло Джонні. Він сидів у своєму седані на парковці мотелю. Від вихлопної труби тягнувся шланг, інший кінець якого був увіпхнутий до салону. Джонні залишив прощальну записку на вісьмох аркушах, у якій засуджував Дороті й розпоряджався покрити його численні борги грошима зі страховки.

Коли Дороті сказала дітям, що Джонні пішов на небеса, Джимбо й Біллі підбігли до вікна і подивилися вгору.

Наступного тижня на Дороті вийшли лихварі, котрим Джонні заборгував шість тисяч доларів. Якщо вона не поверне їм гроші, пригрозили здоровані, з нею або з її малими може трапитися щось лихе. Дороті миттю зібрала дітей і накивала п’ятами. Спершу вона подалася до своєї сестри, Джо Енн Бассі, яка мешкала на Кі-Ларґо[11], а потім повернулася в Огайо, до Серклвіля. Там вона знову зустріла Діка Джонаса, свого колишнього чоловіка. Після декількох побачень і палких обіцянок Джонаса змінитися Дороті вдруге вийшла за нього заміж.

(3)

Одного ранку п’ятирічний Біллі прийшов на кухню, встав навшпиньки біля столу і потягнувся за рушником, але зачепив вазочку для печива, яка торохнула на підлогу і розбилася. Він спробував з’єднати уламки, та вони не трималися купи. Почувши, що хтось наближається, Біллі затремтів. Він боявся покарання, боявся, що йому зараз зроблять боляче.

Біллі розумів, що наробив шкоди, але не хотів бачити того, що ось-ось мало трапитись, не хотів чути, як мама буде його лаяти. Він міцно заплющив очі й заснув.

Шон розплющив очі й роззирнувся довкола. Його увагу привабили уламки скла на підлозі. Що це було? Чому воно розбилося? І що він тут робить?

Увійшла вродлива пані і сердито на нього подивилась. Її губи ворушились, але він не чув ані звуку. Пані почала грубо його торсати і тицяти пальцем йому у груди. Її обличчя розчервонілось, а рот роззявлявся у беззвучному воланні. Шон і гадки не мав, за що ця пані так на нього гнівається. Вона потягнула його за собою, заштовхнула до якоїсь кімнати і зачинила двері. Шон сидів там у мертвій тиші, не знаючи, що з ним буде далі. А тоді він заснув.

Біллі розплющив очі й тут-таки скулився, очікуючи, що на нього посиплються штурхани, проте штурханів не було. І коли це він встиг опинитись у своїй кімнаті? Біллі вже почав звикати до того, що він стуляє повіки і зненацька переноситься в інше місце і в інший час. Він вирішив, що таке, мабуть, відбувається з усіма людьми. От тільки раніше не встигав він прийти до тями, як його називали брехуном і карали за що-небудь, чого він не коїв. Нині ж уперше все сталось навпаки — він накапостив, а його за це не спіткала жодна кара. Біллі все чекав, що мама прийде насварити його за розбиту вазочку. Через це він увесь день нервував і не висовував носа з кімнати. Йому хотілось, аби Джимбо швидше повернувся додому зі школи. Чи щоб знову з’явився той чорнявий хлопчик, з яким вони якось бавилися солдатиками й машинками. Біллі міцно заплющив очі, сподіваючись, що, коли їх розплющить, хлопчик стоятиме перед ним. Але нічого не сталося.

Дивно, та він більше ніколи не почувався одиноким. Щойно Біллі ставало нудно, самотньо чи тоскно, треба було всього-на-всього заплющити очі. Коли він знову їх розплющував, то завжди був уже деінде і все змінювалось. Іноді, коли він опускав повіки, за вікном яскраво сяяло сонечко, а коли піднімав — було вже поночі. Або ж навпаки. А часом він грався з Джимбо чи Кеті, проте варто було йому моргнути — і він уже сидів на підлозі сам-один. Інколи після цього на передпліччях у нього проступали червоні сліди або його сіднички боліли так, мовби йому добряче всипали. Але самого Біллі ніколи більше не штурхали і не били.

Його дуже тішило, що він більше не дістає прочуханок.

(4)

Дороті прожила з Діком Джонасом рік. Після цього терпець їй урвався, і вона покинула його вдруге. На хліб собі й дітям вона заробляла, працюючи офіціанткою в ланкастерському заміському клубі, а також співаючи в коктейль-барах «Континенталь» і «Циліндр». Дітей Дороті віддала до школи Святого Йозефа в Серклвілі.

У першому класі Біллі навчався дуже добре. Черниці нахвалитися не могли його здібностями до образотворчого мистецтва. Він умів швидко робити ескізи, а його майстерність у застосуванні світлотіні була просто нечуваною як для шестирічної дитини. Проте коли Біллі був у другому класі, сестра Джейн Стівенс вирішила, що необхідно змусити хлопчика писати й малювати правою рукою.

— Твоєю лівою рукою орудує диявол, Вільяме. Треба його вигнати.

Біллі угледів, що черниця взялася за лінійку, і заплющив очі.

Шон озирнувся довкола й побачив, що до нього наближається з лінійкою в руці пані в чорній сукні й накрохмаленому білому нагруднику. Він розумів, що з’явився тут для того, аби його покарали. От тільки за що? У пані ворушилися губи, та Шон не чув, що вона каже. Він просто скулився, вдивляючись у її багряне від гніву обличчя. Вона вхопила його за ліву руку, замахнулась і стала в цілковитій тиші раз по раз опускати лінійку на його долоньку.

Умиваючись сльозами, Шон укотре запитував себе, чому він тут опинився і змушений прийняти покарання за те, чого не робив. Це було страшенно несправедливо.

Коли Шон пішов, Біллі розплющив очі й побачив спину сестри Стівенс, яка саме віддалялась. Він глипнув на свою ліву руку. Там набухли червоні пекучі рубці. Він відчув щось у себе на щоках і торкнувся обличчя правою рукою. Це що, сльози?

Джимбо назавжди запам’яталося те, що, хоча він і був старший за брата на рік і чотири місяці, саме семирічний Біллі підмовив його втекти того літа з дому. Вони спакують провіант, пояснював Біллі, прихоплять ножа і трохи одягу й вирушать на пошуки пригод, а додому повернуться багатими і знаменитими. Вражений блискуче продуманим планом молодшого братика, Джимбо погодився тікати з ним.

Вони вислизнули з будинку, несучи наплічники, пішки дістались околиці Серклвіля, залишили позаду житлові райони і спинилися на краю великого поля конюшини. Біллі вказав на п’ять-шість яблунь, які росли посеред поля, і сказав, що там вони зроблять привал і підобідають. Джимбо почимчикував за ним.

Вони сиділи, спершись на стовбури дерев, наминали яблука і теревенили про те, які пригоди на них чекають. Раптом Джимбо відчув, що здійнявся неабиякий вітрюган. Довкола хлопчиків яблука градом посипались на землю.

— Гей, — озвався Джимбо, — насувається буря.

— Подивись-но на цих бджіл! — роззирнувся довкола Біллі.

Джимбо помітив, що все поле аж кишить бджолами, які рояться і дзижчать у конюшині.

— Та вони всюди! Ми тут у пастці. Нас закусають до смерті. Рятуйте! Рятуйте! — зарепетував він. — Хто-небудь! На допомогу!

Біллі хутко спакував наплічники.

— Отже, так. Коли ми йшли сюди, нас не вжалили. Тому вибиратися будемо тим самим шляхом. Але цього разу краще побіжімо. Нумо, гайда!

Джимбо припинив кликати на допомогу і приєднався до Біллі.

Хлопці щодуху чкурнули полем і врешті вибігли на дорогу. Жодна бджола їх не вкусила.

— Швидко ти зметикував, — похвалив Джимбо.

Біллі поглянув на небо, що темнішало просто на очах.

— Якісь зловісні хмари. Гаразд, сьогодні все зірвалось, тому давай поки що відкладемо наші плани. Повернемось додому, але щоб нікому ані слова. Тоді можна буде спробувати ще раз.

Дорогою додому Джимбо дивувався, чому це він дозволяє молодшому братові собою командувати.

Пізніше того літа хлопчики почали влаштовувати вилазки в ліси довкола Серклвіля. Якось вони дійшли до струмка Гарджис і побачили, що з гілки дерева над водою звисає линва.

— Можна перескочити на той бік, гойднувшись на мотузці, — запропонував Біллі.

— Спочатку я перевірю її на міцність, — сказав Джимбо. — Я старший за тебе, а тому піду перший. Якщо мотузка витримає мене, ти теж перескочиш.

Джимбо взявся за линву, відійшов назад, а тоді розбігся і стрибнув. До протилежного берега було вже зовсім недалечко, коли хлопець зірвався з мотузки і шубовснув у багно, яке негайно почало його засмоктувати.

— Сипучий пісок! — закричав Джимбо.

Біллі зреагував блискавично. Він знайшов великий дрючок і кинув братові, а сам миттю видерся на дерево, проповз гіллякою, що нависла над водою, спустився вниз по линві й витягнув Джимбо на берег. Опинившись у безпеці, той повалився на землю навзнак і подивився на Біллі. Той мовчав. Джимбо обійняв молодшого братика за плечі й мовив:

— Ти врятував мені життя, Білле. Я твій боржник.

На відміну від Біллі та Джимбо, Кеті дуже любила католицьку школу. Вона обожнювала черниць і вирішила, що теж хоче стати черницею, коли виросте. Кеті ідеалізувала образ батька й намагалась якнайбільше про нього дізнатись. Дороті розповіла дітям, що тато занедужав, потрапив до шпиталю і там помер. П’ятирічна Кеті нічого не робила, попередньо не запитавши себе: «Чи сподобалось би це таткові Джонні?» Не позбулась вона цієї звички і в дорослому віці.

Співаючи в нічних клубах, Дороті заощадила трохи грошенят і придбала частину акцій бару «Циліндр». Тоді ж вона зустріла молодого красунчика з добре підвішеним язиком. Той переконав її, що вони удвох повинні відкрити ресторанчик у Флориді. От тільки часу на роздуми в них обмаль, пояснював молодик. Дороті має негайно вирушити з дітьми до Флориди, щоб оглянути кілька потенційних приміщень. Сам же він затримається в Серклвілі й хутенько продасть її акції, після чого приєднається до неї у Флориді. Єдине, що Дороті необхідно зробити, — це переписати на нього свій пакет акцій.

Вона вчинила так, як він їй сказав, — подалася з дітьми до Флориди, зупинилась у сестри, оглянула кілька виставлених на продаж приміщень і місяць чекала на приїзд молодика. Коли той так і не з’явився, Дороті збагнула, що стала жертвою шахрайства. Вона змушена була повернутися до Серклвіля, тепер уже не маючи ані копійки за душею.

У 1962 році, співаючи в барі боулінг-клубу, Дороті познайомилась із удівцем на ім’я Чалмер Мілліган. Він жив із донькою, Чаллою, котра була одного віку з Біллі. У Міллігана була також доросла донька, медсестра за фахом. Він почав зустрічатися з Дороті і влаштував її на роботу до тієї компанії, де працював на верстаті, штампуючи деталі до телефонних апаратів.

Біллі він одразу не сподобався.

— Я йому не довіряю, — поділився хлопчик із Джимбо.

Щорічний Гарбузовий фестиваль був родзинкою Серклвіля і славився на увесь Середній Захід. Вулицями міста сунула врочиста хода і пливли святково розцяцьковані платформи на колесах, а хідники перетворювались на ярмарок, де крамарі продавали з рундуків гарбузові пампухи, гарбузові льодяники і навіть гарбузові гамбургери. Місто ставало чарівною гарбузовою казкою з вогниками, прапорцями й атракціонами. Гарбузовий фестиваль у жовтні 1963 року запам’ятався Біллі як щаслива пора.

Дороті вирішила, що їй нарешті всміхнулася доля. Вона зустріла надійно працевлаштованого чоловіка, котрий зможе про неї подбати та ще й обіцяє всиновити її хлопчиків і вдочерити Кеті. З нього вийде гарний батько, думала Дороті, а сама вона стане хорошою матір’ю для Чалли. 27 жовтня 1963 року Дороті вийшла заміж за Чалмера Міллігана.

Однієї листопадової неділі, за три тижні після весілля, Чалмер привіз їх усіх на невелику ферму, яку успадкував від батька. Ферма була у Бремені, що в штаті Огайо, — лише за чверть години їзди від їхньої домівки. Діти захоплено досліджували фарбований набіло фермерський будиночок, гойдались у кріслі-гойдалці, яке стояло на ґанку, нишпорили в оранжереї за будинком і в старому хліві з червоними стінами, що бовванів трохи віддалік, на схилі пагорба. Чалмер повідомив, що хлопчикам доведеться приїздити сюди у вихідні й допомагати йому по господарству. Попереду багато клопотів — необхідно обробити ґрунт, щоб можна було посадити овочі.

Біллі обвів поглядом поля, де гнили гарбузи, і спробував закарбувати у пам’яті хлів і навколишній пейзаж. Він збирався все це намалювати, щойно повернеться додому, і подарувати малюнок своєму новому татові Чалу.

* * *

Наступної п’ятниці матінка-ігуменя та отець Мейсон увійшли до кімнати, де у третьокласників був урок, і про щось зашепотілися з сестрою Джейн Стівенс.

— Діти, встаньте-но, будь ласка, і схиліть голови, — мовила сестра Стівенс, по її щоках котилися сльози.

Учні розгублено слухали, як отець Мейсон із тремтінням у голосі виголошує помпезну промову:

— Діти, ви, певно, ще не усвідомлюєте, які події відбуваються нині на світовій арені. Я наразі й не сподіваюся, що ви зможете все це осягнути. Проте я мушу вам дещо повідомити. Сьогодні вранці нашого президента, Джона Ф. Кеннеді, вбито. Помолімося.

Прочитавши «Отче наш», отець Мейсон відіслав учнів надвір, де їм було сказано зачекати на прибуття автобусів, що мали розвезти їх по домівках. Відчуваючи, який глибокий смуток оповив усіх дорослих, діти принишкли й терпляче чекали.

У ті вихідні родина Мілліганів сиділа перед телевізором, дивлячись випуск новин. Показували поховальний кортеж, і Дороті плакала. Біллі не міг цього витримати. Йому було нестерпно боляче бачити маму сумною, чути її схлипування. Він заплющив очі, і…

З’явився Шон. Він подивився на телевізійний екран, де без єдиного звуку мигтіли кадри, глипнув на людей, котрі за цим спостерігали, а тоді підповз до телевізора, наблизив обличчя до нього впритул і відчув вібрацію. Чалла відштовхнула Шона, щоб той не затуляв екран. Хлопчик подався до своєї кімнати й сів на ліжко. Він виявив, що коли поволі випускати повітря крізь зціплені зуби — щось на зразок дззззззз, — то в голові так само химерно вібрує. Він довго сидів сам-один у кімнаті, роблячи те своє дззззззз.

Чалмер забрав дітей зі школи Святого Йозефа й записав до однієї із серклвільських державних шкіл. Він був ірландським протестантом і не збирався терпіти, щоб хтось у його родині навчався в католицькій школі. Також усі вони відтепер повинні були ходити до методистської церкви.

Дітям було не до вподоби, що їх змусили проміняти «Аве Марія» та «Отче наш» — «дорослі» молитви, до яких вони вже звикли, — на дитячі віршики, які бурмотіла Чалла. Особливо «Бога молю, перш ніж спатоньки йти»[12].

Біллі вирішив, що коли вже йому конче необхідно змінити віросповідання, то краще він прийме юдаїзм і буде як татко, Джонні Моррісон.

Розділ 8

(1)

Невдовзі після весілля, коли родина Мілліганів переїхала до сусіднього міста, Ланкастера, Дороті почала помічати, що Чалмер навдивовижу суворо ставиться до всіх чотирьох дітей. Ніяких розмов за столом. Не сміятися. Сільничку передавати винятково за годинниковою стрілкою. Коли приходили гості, діти мусили сидіти, виструнчившись, поставивши ноги рівнесенько і поклавши долоні на коліна.

Кеті заборонялося сидіти в матері на руках.

— Ти для цього занадто доросла, — гримав Чалмер на семирічну дівчинку.

Якось Джимбо попросив брата передати йому сіль. Біллі, який не міг так далеко простягнути руку, штовхнув сільничку, і та ковзнула до Джимбо по столу.

— Що це ще за вибрики? — визвірився Чалмер. — Тобі дев’ять років, а ти поводишся, як дурне дітисько!

Діти почали боятися вітчима. Особливо страшним він бував після того, як вип’є пива.

Біллі, занадто наляканий, аби відкрито збунтуватися, геть замкнувся в собі. Хлопчик не міг зрозуміти, чим він заслужив усю цю суворість і ворожість, усі ці покарання. Одного разу Біллі подивився просто вітчимові в очі, коли той його шпетив, і Чалмер процідив із крижаною люттю:

— Опусти очі долі, коли я до тебе звертаюся.

Від його тону Біллі скулився й потупив погляд.

Коли Шон розплющував очі й роззирався довкола, частіше за все перед ним маячило чиє-небудь сердите обличчя. Хтось свердлив його поглядом і ворушив губами. Часом це була вродлива пані, часом — одна з двох дівчаток або старший за нього хлопчик, який, бувало, штурхав його чи забирав у нього іграшки. Коли ці люди ворушили губами, Шон видавав звуки, схожі на дзижчання. Це смішило всіх, окрім кремезного злого чоловіка. Той чоловік спопеляв його розгніваним поглядом, і Шон плакав. Від ридань у Шона в голові виникало таке саме химерне відчуття, як і від дзижчання. Після цього він зазвичай стуляв повіки і втікав.

Якось Кеті згадала улюблену дитячу розвагу Біллі.

— А зроби-но знову «бджілку», — попросила вона. — Нехай Чалла подивиться.

— Яку ще «бджілку»? — здивовано витріщився на дівчат Біллі.

— Ну, оте бджолине дззззззз, що ти постійно робиш.

Біллі не розумів, про що мова, але зімітував бджолине гудіння.

— Ти такий кумедний, — сказала Кеті.

— Чому ти ночами дзижчиш? — запитав якось Джимбо, коли хлопчики були у своїй кімнаті.

Брати спали удвох у старовинному дерев’яному ліжку, і Джимбо неодноразово прокидався від того, що з вуст Біллі линули деренчливі звуки.

Біллі збентежило те, що Джимбо, як і дівчатка перед тим, говорить про якесь дзижчання, а він, Біллі, і гадки не має, що все це означає. Хлопчик швиденько все обдумав і сказав:

— Це я нову гру вигадав.

— І що ж це за гра така?

— Вона зветься «Маленька бджілка». Ось, поглянь. — Він заховав обидві руки під ковдру і почав водити ними по колу. — Дззззззз! Бачиш, там бджолиний рій.

Джимбо здавалося, ніби звук і справді йде з-під ковдри. Біллі витягнув назовні руку, складену в кулак, і тепер дзижчання мовби долинало з його кулака. Потім він зобразив пальцями, як бджілка походжає туди-сюди подушкою. Біллі повторив це кілька разів, буцімто з різними бджолами. Зненацька Джимбо відчув, як щось боляче шпигнуло його в руку.

— Ой! Нащо ти це зробив?

— Це одна з бджілок тебе вжалила. Тепер лови її! Можеш по ній ляснути чи накрити її долонею.

Джимбо декілька разів влучав по бджолі, що його вкусила. Але коли він укотре її спіймав, темна спальня сповнилася дзижчанням, яке ставало дедалі гучнішим і сердитішим. Вільною рукою Біллі почав дошкульно щипати брата.

— Ой! Ай! Та годі тобі, мені ж боляче!

— Це не я, — відказав Біллі. — Ти зловив маленьку бджілку, тож тепер її татко і старший братик прилетіли тебе провчити.

Джимбо відпустив маленьку бджілку на волю, і Біллі зобразив, як увесь бджолиний рій кружляє разом із нею по подушці.

— Хороша гра, — сказав Джимбо. — Давай завтра ввечері знову так гратися.

Перед сном Біллі лежав у темряві й розмірковував. Мабуть, дзижчання і справді пояснюється тим, що він вигадував якусь гру. Гудів собі по-бджолиному, не усвідомлюючи, що всі в будинку його чують. Таке, певно, з багатьма трапляється. Як, наприклад, втрата часу. Біллі був упевнений, що час втрачають усі люди. Він часто чув од матері й сусідів нарікання: «Господи, і куди тільки час подівся», «аж не віриться, що вже так пізно» або «не встигнеш озирнутись — а дня вже нема».

(2)

Один недільний день особливо виразно закарбувався в пам’яті Учителя. Минув рівно тиждень від Дня дурня. Біллі, якому майже два місяці тому виповнилося дев’ять, помітив, що тато Чал увесь день не зводить із нього очей. Біллі взяв погортати журнал, але, підвівши погляд від сторінок, побачив, що Чалмер сидить із кам’яним виразом обличчя, підперши підборіддя рукою, і пильно стежить за кожним рухом хлопчика своїми безживними зеленкувато-блакитними очицями. Біллі піднявся, акуратно поклав журнал на кавовий столик і сів на канапу так, як йому постійно втовкмачували, — ноги рівно стоять на підлозі, руки лежать на колінах. Але Чалмер не припиняв пожирати його очима, тож Біллі підвівся й пішов на заднє подвір’я. Він був стривожений і не знав, чим себе зайняти, тому вирішив погратися з Блекджеком. Усі казали, що Блекджек — лютий собацюра, проте Біллі завжди добре з ним ладнав. Однак, озирнувшись на будинок, хлопчик побачив, що Чалмер витріщається на нього з вікна ванної кімнати.

Біллі не на жарт перелякався. Йому кортіло вшитися з-під настирливого погляду Чалмера, тож він обійшов будинок і примостився у дворі. Попри те що вечір був теплий, Біллі тремтів, наче осиковий листок. Хлопець, який розвозив пресу, жбурнув йому свіжу газету, і Біллі звівся на ноги, збираючись занести її до будинку, проте побачив у вікні вітальні Чалмера, котрий уважно за ним спостерігав.

Решту недільного вечора Чалмер свердлив Біллі поглядом. Хлопчика били дрижаки, бо він і гадки не мав, що від нього потрібно вітчимові. Чалмер нічого не пояснював. Він узагалі не розтуляв вуст, але його очі відстежували кожен крок Біллі.

Уся родина дивилася випуск телепередачі Волта Діснея «Чудовий світ кольору». Біллі простягнувся на підлозі перед телевізором. Час від часу хлопчик озирався через плече й ловив на собі холодний риб’ячий погляд Чалмера. Коли Біллі пересів на канапу, якнайближче до мами, Чалмер підвівся й, гучно тупаючи, вийшов за двері.

Тієї ночі Біллі не спалося.

Наступного ранку, ще до снідання, Чалмер з’явився на кухні, маючи такий вигляд, ніби теж усю ніч мучився від безсоння. Він сказав, що Біллі доведеться поїхати з ним на ферму, бо там купа роботи.

Чалмер обрав кружний шлях до ферми і за всю поїздку не зронив ані слова. Прибувши на місце, він відчинив гараж і завів до хліва культиватор. Біллі заплющив очі. Далі запанував біль.

У звіті, поданому на розгляд суду лікарем Джорджем Гардингом, цей випадок описується так: «Пацієнт стверджує […] що був жертвою садистських знущань і сексуальної наруги з боку Міллігана-старшого, включно з анальними коїтусами. Акти сексуального насильства почалися, коли пацієнтові було вісім чи дев’ять, і періодично траплялись упродовж року, здебільшого на фермі, де пацієнт часто залишався з вітчимом наодинці. За його словами, він боявся, що вітчим його вб’є, оскільки той погрожував «закопати його у хліві, а матері сказати, що він утік із дому».

Того дня у хліві свідомість, почуття і сама душа Біллі розлетілись на двадцять чотири уламки.

(3)

Спогади Кеті, Джимбо й Чалли про перший випадок побиття Чалмером їхньої матері збігаються з тим, що розповів Учитель. За словами Дороті, Чалмер оскаженів через те, що вона заговорила на роботі з чорношкірим колегою. Вона працювала за станком і раптом помітила, що поруч із нею чоловік, який має наглядати за конвеєром, клює носом. Дороті підійшла до нього, поторсала за плече і сказала, що дрімати за такою роботою небезпечно. Чоловік усміхнувся їй і подякував.

Повертаючись на своє місце, Дороті помітила, що Чалмер дивиться на неї вовком. Дорогою додому він похмуро мовчав.

Вдома вона не витримала й запитала:

— Не хочеш сказати мені, в чому річ?

— Що у тебе з тим ніґґером? — гиркнув Чалмер.

— У мене з ним? На Бога, що ти таке верзеш?

І тут Чалмер її вдарив. Дітям було видно з вітальні, як він її духопелить. Біллі вжахнувся. Він хотів захистити маму, не дати Чалмеру її скривдити, проте від вітчима відгонило алкоголем, і хлопчик боявся, що Чалмер уб’є його, закопає у хліві й розповість усім, що той утік із дому.

Біллі дременув до своєї кімнати, затраснув за собою двері, прихилився до них спиною і затулив вуха долонями. Проте до нього долинали мамині крики. Ридаючи, Біллі повільно сповз на підлогу. Потім він міцно заплющив очі, і з’явився Шон, чия глухота принесла нарешті тишу.

То був початок буремної пори у житті Біллі, пригадував Учитель. Усе геть заплуталось. Біллі втрачав час, ніколи не знав, що нині за день, тиждень або й місяць. Його чудернацька поведінка привертала увагу вчителів. Особистості Біллі часто не розуміли, що діється, і тому могли бовкнути щось химерне чи встати посеред уроку й тинятись по класу. В таких випадках Біллі відсилали в куток. Повернувшись личком до стіни, покарання зазвичай відбувала трирічна Крістін.

Вона могла довго стояти в кутку, не пускаючи ані пари з вуст, що допомагало Біллі не вскочити в додаткову халепу. Марк, який ні на чому, окрім ручної праці, не міг як слід зосередитись, просто забудькувато побрів би геть. Томмі збунтувався б. Девід би дуже страждав. Джейсон випустив би пару, заверещавши на все горло. Боббі з головою поринув би у свої фантазії. Семюель, котрий, як і Джонні Моррісон, сповідував юдаїзм, почав би молитися. Усі вони могли втнути щось не те і втягнути Біллі в іще більші неприємності. Лише Крістін, котра ніколи не дорослішала, здатна була терпляче стояти в кутку і тримати язика за зубами.

Крістін була їхньою особливою дівчинкою для кутка.

І саме вона першою почула одного з інших альтер-его. Того ранку дорогою до школи вона зупинилась у полі, щоб назбирати квітів. Крістін знайшла сумах і шовковицю та спробувала додати їхні гілочки до букету. Якщо вона подарує квіти учительці, пані Рот, можливо, та більше не буде так часто ставити її в куток. Проминаючи яблуню, Крістін вирішила, що значно ліпше буде принести вчительці яблуко. Вона викинула польові квіти і потягнулася за плодами, проте ті висіли зависоко, тож вона засмутилась і на її очах забриніли сльози.

— Шчо трапилося, дівчинко? Чом тсе ти плачеш?

Крістін роззирнулась навсібіч, але поблизу не було жодної живої душі.

— Деревце не дає мені яблучок, — відгукнулась вона.

— Годі сльози лити. Рейджен дістане тобі яблук.

Він видерся на дерево, а тоді, піднатужившись, виламав нічогеньку гілляку і спустився з нею долі.

— Тримай, — сказав Рейджен. — Ось тобі багатсько яблук. — Він набрав їх стільки, скільки влізло в руки, й вивів Крістін на дорогу до школи.

Коли Рейджен пішов, дівчинка не втримала яблук, і ті покотилися просто на дорогу. Машина стрімко наближалась до найбільшого і найлискучішого яблука — саме його Крістін хотіла подарувати пані Рот. Крістін потягнулась до нього, але Рейджен відштовхнув дівчинку з дороги, врятувавши її від загибелі під колесами автомобіля. Вона побачила, що машина розчавила пречудове яблуко, і заплакала, та Рейджен підняв інше яблуко, хоч і не таке гарне, обтер його і вручив Крістін, щоб тій було що принести до школи.

Коли вона поклала плід на вчительський стіл, пані Рот сказала:

— Ой, дуже тобі дякую, Біллі.

Крістін образилась, адже це вона принесла яблуко. Вона пройшла в кінець класу, не знаючи, де їй сісти, і врешті примостилася за парту в лівому ряду. Та за кілька хвилин з’явився великий хлопчик і гиркнув:

— Чеши з мого місця!

Крістін засмутилась, але, відчувши, що Рейджен уже готовий вийти і врізати цьому хлопчикові, швиденько встала й пішла до іншого місця.

— Гей, там я сиджу! — гукнула дівчинка, що стояла біля дошки. — Біллі всівся за мою парту!

— Ти що, не знаєш, де твоє місце? — запитала пані Рот.

Крістін похитала головою.

Пані Рот вказала на вільну парту в правому ряду.

— Ти сидиш там, Біллі. А тепер марш на місце.

Крістін не розуміла, чому пані Рот сердиться. Вона ж так старалася сподобатись учительці. Крізь сльози дівчинка відчула, що Рейджен рветься назовні, аби заподіяти пані Рот щось лихе. Крістін міцно заплющила очі й затупала ніжками, щоб зупинити Рейджена. Після цього вона й сама пішла геть.

Біллі розплющив очі, озирнувся довкола і збентежився, побачивши, що він на уроці. Лишенько, як він тут опинився? І чому всі на нього вибалушились і гигочуть?

Виходячи з класу, пані Рот озвалася до нього:

— Ще раз дякую тобі за яблуко, Біллі. Це було надзвичайно мило з твого боку. Мені дуже прикро, що довелося тебе насварити.

Він, анічогісінько не розуміючи, дивився, як учителька віддаляється коридором.

(4)

Коли Джимбо й Кеті вперше почули з братових вуст британський акцент, вони вирішили, що Біллі блазнює. Хлопчики саме були у своїй кімнаті й відбирали білизну для прання. Кеті прийшла дізнатись, чи Біллі готовий іти разом із нею й Чаллою до школи.

— Що з тобою, Біллі? — запитала Кеті, помітивши на обличчі брата якийсь розгублений вираз.

Він зиркнув на неї, тоді обвів поглядом кімнату й подивився на якогось хлопця, що на нього витріщався. Він і гадки не мав, хто ці двоє і як він сюди потрапив. Також він не знав нікого на ім’я Біллі. Він був упевнений, що його звати Артур і він із Лондона.

Він опустив очі й побачив, що на ньому різні шкарпетки — одна чорна, друга бузкова.

— Отакої! Та ці шкарпетки розпаровані.

Дівчинка й хлопчик розреготались.

— Ну ти й кривляка, Біллі! Вийшло просто першокласно! Говориш зовсім як доктор Ватсон із тих фільмів про Шерлока Голмса, що ти весь час дивишся. Правда ж, Джимбо?

І дівчинка підстрибом повіялася з кімнати. Хлопчик, якого вона назвала Джимбо, побіг за нею, на ходу гукнувши Артурові:

— Краще поквапся, бо запізнишся!

Йому стало цікаво, чому вони називають його Біллі, коли насправді він Артур.

Може, він вдає з себе когось іншого? Що, як йому довелося проникнути до цього будинку під чужим іменем, бо він розвідник чи детектив? Треба буде застосувати логічне мислення й розплутати цю загадку. Чому на ньому непарні шкарпетки? Хто їх на нього нап’яв? Що тут узагалі коїться?

— Біллі, ти йдеш? Ти ж знаєш, як оскаженіє тато Чал, якщо ти знову запізнишся.

Артур вирішив, що коли вже він тут під прикриттям, то треба грати свою роль до кінця. Він вирушив разом із Чаллою та Кеті до школи на Ніколас-Драйв, але дорогою не зронив ані слова. Коли вони проминули двері до однієї з класних кімнат, Кеті сказала:

— Куди це ти розігнався, Біллі? То ж був твій клас.

Він не заходив до кімнати, поки не з’ясував, де повинен сидіти. Він визначив це, зачекавши, доки всі учні розсядуться по місцях і залишиться тільки одна вільна парта. Артур пройшов до неї з високо піднятою головою, дивлячись просто перед собою і не наважуючись ні з ким розмовляти. Він дійшов висновку, що ті двоє дітей сміялися з нього через те, що його вимова відрізняється від їхньої.

Учителька роздала всім завдання для контрольної роботи з арифметики.

— Коли закінчите, — оголосила вона, — вкладіть аркуші з відповідями у свої підручники і йдіть на перерву. Повернувшись, перевірте відповіді і здайте роботи мені для оцінювання.

Артур пробіг очима по завданнях і зневажливо пирхнув. Самі лише приклади на ділення у стовпчик і на множення. Він узяв олівець, хутко все обчислив подумки й позаписував відповіді. Після цього він вклав аркуш у підручник, згорнув руки на грудях і задивився у простір порожнім поглядом.

Усе це було до безглуздя елементарно.

На перерві у шкільному дворі галаслива дітлашня діяла йому на нерви, тож він заплющив очі, і…

На наступному уроці вчителька сказала:

— А тепер витягайте ті аркуші, що ви вклали в підручники.

Біллі рвучко підвів голову, аж підскочивши від несподіванки.

Як це він опинився у своєму класі? Він пам’ятав, як прокинувся вранці, проте не міг пригадати одягання і дорогу до школи. Біллі не мав жодного уявлення, що він робив відтоді, як виліз сьогодні з ліжка, і доти, як отямився оце щойно за партою.

— Перш ніж здавати контрольні роботи, можете ще раз перевірити відповіді.

Які ще контрольні роботи?

Він не розумів, що відбувається, але вирішив: якщо вчителька запитає, де його завдання з математики, він скаже, що десь його залишив чи загубив надворі під час перерви. Треба ж якось викручуватися. Біллі розгорнув підручник і остовпів від подиву. Там лежав аркуш із контрольною роботою, і всі п’ятдесят прикладів були розв’язані. Біллі зауважив, що аркуш списаний чужою рукою, — почерк був трохи схожий на його власний, але мав такий вигляд, мовби писали похапцем. Біллі часто знаходив у себе незнайомі нотатки, та досі припускав, що то його записи, просто він геть забув про них. Одначе він твердо знав, що зі своїм нікудишнім знанням математики нізащо не зміг би самотужки розв’язати всі ці приклади. Він скосив очі й побачив, що в дівчинки за сусідньою партою такий самий аркуш із завданнями. Він стенув плечима, взяв олівець і написав угорі аркуша: «Білл Мілліган». Він не мав наміру перевіряти відповіді — як би він їх перевірив, якщо йому ці приклади не по зубах?

— Ти вже скінчив?

Біллі підвів очі й побачив, що над ним стовбичить вчителька.

— Еге.

— Отже, перевіряти роботу ти не збираєшся?

— Ні.

— Ти що, аж настільки впевнений у тому, що все розв’язав правильно?

— Хтозна, — відповів Біллі. — Єдиний спосіб переконатися — це здати роботу вам на оцінку.

Вчителька забрала аркуш Біллі й повернулася до свого столу. Вже за хвилину хлопчик побачив, що вона суворо супиться. Вона знову підійшла до нього і звеліла:

— Дай-но мені оглянути твій підручник, Біллі.

Він простягнув учительці підручник, і вона погортала сторінки.

— Покажи мені руки.

Біллі підкорився. Тоді вчителька забажала дослідити манжети його сорочки, вміст його кишень і поличку під кришкою його парти.

— Нічого не розумію, — нарешті зронила вона. — Ти ніяк не міг дістати готові розв’язки, бо я підготувала копії аркушів із завданнями вранці і єдиний примірник відповідей лежить у мене в сумці.

— То я добре написав контрольну? — запитав Біллі.

Учителька неохоче віддала хлопцеві роботу.

— Ти отримав «відмінно».

Учителі називали Біллі прогульником, шибеником, брехуном. З четвертого до восьмого класу його регулярно тягали до кабінетів різноманітних консультантів, директора, шкільного психолога. Його дорослішання було нескінченною боротьбою, що вимагала розповідати баєчки, маніпулювати правдою, висмоктувати з пальця пояснення, — все для того, аби приховати від сторонніх, що в переважній більшості випадків він просто не знає, що відбувалося з ним кілька днів, годин або навіть хвилин тому. Люди помічали його транси. Люди казали, що він дивна дитина.

Коли Біллі усвідомив, що він не такий, як усі, що інші люди не втрачають час, що всі довкола дружно переповідають йому те, що він, мовляв, сказав чи зробив, і тільки він сам не може пригадати анічогісінько, він вирішив, що схибнувся. І Біллі зачаївся.

Якимось чином йому вдалося зберегти все це в таємниці.

Учитель пригадав, як навесні 1969 року, коли Біллі було чотирнадцять і він навчався у восьмому класі, Чалмер привіз його на ферму, завів ген за кукурудзяне поле, тицьнув йому до рук лопату і наказав копати.

Лікарка Стелла Каролін описала цю подію у своєму звіті, який зачитували на судовому процесі: «[Вітчим] ґвалтував Біллі й погрожував поховати його живцем, якщо той розповість про це матері. Він і справді закопав хлопчика в землю, помістивши на рівні його обличчя трубку для надходження повітря. […] Перш ніж відкопати хлопчика, він помочився крізь трубку просто йому на обличчя». (Журнал «Ньюзвік» від 18 грудня 1978 року.)

З того дня Денні боявся ґрунту. Він більше ніколи не валявся на травичці, не торкався землі й не малював пейзажів.

(5)

Через декілька днів після тих подій Біллі увійшов до своєї кімнати і спробував засвітити нічник. А дзуськи. Він клацав і клацав вимикачем, але все марно. Біллі почовгав на кухню, взяв нову лампу й повернувся до себе, збираючись поміняти її. Він бачив, як це робить мама. В результаті Біллі так шваркнуло струмом, що він аж гупнувся об стіну.

Томмі розплющив очі й роззирнувся довкола ні в сих ні в тих. Він помітив на ліжку лампу. Зазирнувши під абажур нічника, він узяв лампу до рук і почав її вкручувати. Одначе, щойно Томмі доторкнувся до металевого патрона, його знову добряче ушкварило. А бодай йому цей та той! Що ж це, в біса, діється? Томмі зняв абажур і зазирнув усередину патрона. Поліз туди пальцем і отримав іще один удар струмом. Тоді він сів і спробував розібратися, що ж це за чортівня. Він ковзнув очима по дроту — від нічника й до того місця, де штепсель був увімкнений у розетку. Томмі від’єднав нічник від розетки і знову помацав металевий патрон. Цього разу нічого не трапилось. Отже, той клятий струм іде від дротів, що у стінах. Томмі трохи посидів, вдивляючись у дірочки розетки, а тоді схопився на ноги й помчав на нижній поверх. Він простежив дроти від стелі й до розподільчого щитка, далі пішов за кабелем, котрий вів від щитка надвір, і там здивовано вкляк, побачивши, що кабель тягнеться до одного з телеграфних стовпів, які стирчать уздовж вулиці. То ось навіщо потрібні ці одоробла!

Томмі закрокував від стовпа до стовпа, щоб дізнатись, куди ж вони його приведуть. Уже майже споночіло, коли він опинився перед спорудою, оточеною парканом із дротяної сітки. Поруч був знак із написом «Електростанція Огайо». Гаразд, подумав Томмі, а самі вони де беруть оту силу, завдяки якій світяться лампи і яка може так тебе шмальнути, що й душу витрясе?

Повернувшись додому, хлопчик узяв телефонний довідник, знайшов інформацію про електростанцію Огайо й виписав адресу. За вікном було вже темно, тож Томмі вирішив, що з’ясує, звідкіля береться електрика, навідавшись туди завтра вранці.

Наступного дня він подався до будівлі електростанції Огайо, розташованої в середмісті. Зайшовши до приміщення, Томмі отетерів. Там було повно людей. Усі вони сиділи за столами й відповідали на телефонні дзвінки або щось друкували. Та це ж звичайнісінька контора, бий її грім! Плентаючись по Мейн-стрит і силкуючись вигадати інший спосіб довідатись про те, звідки береться електрика, Томмі натрапив на вказівний знак із написом «Бібліотека», що стримів перед будівлею муніципалітету.

Ось і чудово, він спробує знайти інформацію в книжках. Томмі піднявся на другий поверх, понишпорив у картотеці, вишукуючи ключове слово «електрика», взяв потрібні книжки й поринув у читання. Він захоплено дізнавався про дамби й гідроелектростанції, про спалення вугілля та інших горючих речовин для отримання тієї енергії, котра приводить у дію різноманітні механізми й засвічує вогні.

Він сидів за читанням, аж поки надворі смеркло. Тоді Томмі побрів вулицями Ланкастера, дивлячись на те, як вмикаються ліхтарі, й тішачись, що тепер знає, звідки береться електроенергія. Він вирішив, що вивчить геть усе про електрику і про механізми, що на ній працюють. Хлопчик зупинився перед вітриною крамниці електротоварів. Чималий натовп зібрався перед виставленими у вітрині телевізорами. На їхніх екранах астронавт у скафандрі спускався драбиною.

— Аж не віриться, — озвався хтось у натовпі. — Трансляція прямісінько з Місяця.

«…але величезний стрибок для людства», — линуло з динаміків[13].

Томмі подивився на місяць у небі, а тоді знову перевів погляд на екран телевізора. Тепер йому і про це закортіло дізнатися більше.

Раптом Томмі побачив жіноче відображення у склі вітрини.

— Біллі, ходімо вже додому, — сказала Дороті.

Він подивився в очі вродливій матері Біллі й почав було їй пояснювати, що його звати Томмі, та вона поклала руку йому на плече й повела до машини.

— Припиняй уже це вештання містом, Біллі. Ти повинен повертатись додому до того, як Чал приходить зі служби, інакше ти й сам знаєш, що буде.

Поки вони їхали додому, Дороті раз по раз кидала на нього косі погляди, мовби намагаючись збагнути, що в нього на думці, проте хлопець мовчав.

Вдома вона нагодувала Томмі й запропонувала:

— Чому б тобі не помалювати, Біллі? Це завжди тебе заспокоює. Якийсь ти сьогодні нервовий.

Він стенув плечима й пішов до кімнати, де зберігалося різне причандалля для живопису. Швидкими мазками він зобразив нічну дорогу з вервечкою телеграфних стовпів. Закінчивши картину, Томмі відступив назад, щоб нею помилуватися. Збіса непогано як на початківця, вирішив він. Наступного ранку Томмі прокинувся вдосвіта й намалював іще один пейзаж. Цього разу на картині був день, але попри це в небі виднівся місяць.

(6)

Біллі любив квіти, поезію і допомагати матері по господарству, проте Чалмер називав його за це ганчіркою і малим гомосеком, тож хлопчик припинив поратись по господарству і писати вірші. З’явилась Адалана, щоби крадькома робити це замість нього.

Одного вечора Чалмер подивився фільм про Другу світову війну, в якому гестапівець, допитуючи жертву, молотив її гумовим шлангом. Щойно фільм закінчився, Чалмер пішов на подвір’я, відчикрижив від садового шланга шматок десь із метр двадцять завдовжки, зігнув його вдвоє та обмотав складені докупи кінці чорною клейкою стрічкою, зробивши такий собі держак.

Коли він повернувся до будинку, Біллі саме мив посуд.

Адалана й незчулась, як потужний удар у поясницю збив її з ніг.

Чалмер повісив шланг за петлю на двері своєї спальні й завалився в ліжко.

Адалана завчила урок. Чоловіки — жорстокі й підлі, довіряти їм не можна. Їй хотілось, щоб Дороті, Кеті або Чалла пригорнули її, поцілували і зробили так, щоб усі її страхи та злигодні минулись. Однак вона знала, що може через це опинитись у ще більшій халепі, тож просто заповзла до ліжка і плакала, поки її не зморив сон.

Чалмер використовував шланг часто. Головним чином на Біллі. Дороті розповідала, що вішала на двері спальні свої халати й нічні сорочки, прикриваючи ними шланг. Вона сподівалась, що коли той не впадатиме Чалмеру в око, чоловік припинить за нього хапатись. Якось, коли Чалмер уже давненько не використовував шланг, Дороті нишком викинула його геть. Чалмер так і не довідався, куди той подівся.

На додачу до потаємних експериментів із двигунами й електротехнікою Томмі вивчав різні засоби втечі. Він читав про таких видатних майстрів вислизати з пут і пасток, як Гудіні й Сильвестр, і був розчарований, дізнавшись, що деякі з найгучніших їхніх втеч були всього-на-всього трюками.

Джимбо пригадував, що в подальші роки брат іноді просив міцно зв’язати йому руки мотузкою і залишити його на самоті. Коли поруч нікого не було, Томмі досліджував вузли й розвивав гнучкість і рухливість зап’ястків, аби мотузки легко з них зсувалися. Для практики він зав’язував мотузку на одному з зап’ястків, а потім розплутував вузли, тримаючи руки за спиною.

Якось Томмі прочитав про африканські мавпячі пастки. Тварини просувають лапу крізь вузький отвір, аби дістати приманку, а тоді, вхопивши повну жменю їжі, вже не можуть витягнути кінцівку з сильця. Це змусило хлопця замислитися про анатомічну будову руки. Він пильно роздивився схему кісток людської кисті в енциклопедії, і йому сяйнула думка: якщо скласти долоню таким чином, щоб вона стала вужчою, ніж зап’ясток, то можна завиграшки звільнитися з будь-яких пут. Він виміряв товщину своїх зап’ястків і ширину долонь, після чого вигадав систему вправ, аби зробити суглоби більш гнучкими і слухняними. Коли Томмі нарешті навчився складати долоню так, щоб вона ставала вужчою за зап’ясток, він усвідомив: віднині жодні ремені чи ланцюги не зможуть його стримати.

Тоді Томмі вирішив, що йому також необхідно навчитися тікати з замкнених приміщень. Одного разу, коли матері Біллі не було вдома і він залишився в будинку сам-один, Томмі взяв викрутку й розібрав дверний замок, щоб подивитись, як той працює. Хлопець замалював механізм замка і завчив усі його деталі. Щоразу як на очі траплявся новий тип замка, Томмі розкручував його, запам’ятовував його будову і знову складав докупи.

Якось він гуляв середмістям і натрапив на слюсарну майстерню. Старий майстер дозволив хлопцеві досхочу роздивлятися різноманітні замки й вивчати принцип їхньої дії. Він навіть позичив Томмі довідник про магнітні й поворотні замки, а також про різновиди сейфових замків. Томмі вчився старанно, постійно себе випробовуючи. У крамниці спортивних товарів він побачив наручники й загорівся ідеєю навчитися їх відмикати. Томмі вирішив придбати собі пару, хай-но лиш у нього заведуться грошенята.

Якось за вечерею Чалмер поводився особливо брутально. Томмі напружено міркував, як би це насолити вітчимові й вийти сухим із води, і таки вигадав спосіб.

Він узяв напилок із ящика з інструментами, зняв кришечку з Чалмерової електробритви і старанно затупив напилком усі три леза. Потім він повернув кришечку на місце і почимчикував геть.

Наступного ранку, коли Чалмер пішов голитися, Томмі встав під дверима ванної кімнати. До нього долинуло клацання, з яким увімкнулася бритва, а потім зойки болю, адже тупі леза видирали щетинки замість того, щоб їх зрізати.

Чалмер вилетів із ванної.

— Чого вибалушився, клятий лайдак? Не стовбич тут, наче якийсь недоумок! — гаркнув він.

Томмі запхав руки до кишень і побрів геть, ховаючи обличчя, щоб Чалмер, бува, не помітив, як він шкіриться.

Аллен уперше вийшов на сцену, коли довелося переконувати ватагу місцевих розбишак не кидати його до котловану на будмайданчику якоїсь новобудови. Він улещував здорованів, застосовуючи всі свої маніпуляторські здібності, та все дарма. Вони однаково зіштовхнули його до ями й жбурляли в нього камінням. Аллен вирішив, що затримуватись тут немає сенсу.

Денні почув, як на землю перед ним гепнувся камінь. За першим каменем під ноги полетів другий, а потім і третій. Денні підвів голову й побачив, що на краю котловану зібралася зграя хуліганів і кидається в нього камінням. Один влучив йому в ногу, інший поцілив у бік. Денні чкурнув до дальнього кінця ями й забігав колами, силкуючись знайти вихід. Усвідомивши кінець кінцем, що стіни котловану занадто круті і він не подужає видертись нагору, Денні опустився на землю, підібгавши ноги по-турецькому.

Коли камінь вгатив Томмі у спину, той подивився вгору, швидко оцінив ситуацію і збагнув, що треба мерщій давати драла. Він умів відмикати замки й розв’язувати мотузки, проте зараз для втечі вимагалося зовсім інше. Щоб вилізти з цієї ями, необхідна була фізична сила.

Рейджен схопився на ноги, витягнув з кишені складаного ножа, блискавично видряпався нагору й посунув на розбишак. Він клацнув викидним лезом і став переводити погляд із одного супротивника на іншого, тамуючи лють і чекаючи, хто ж наскочить на нього першим.

Він готовий був без тіні сумніву всадити ніж у будь-кого з них. Одначе хулігани обрали жертвою знущань хлопчину, на голову нижчого за них самих, і геть не очікували, що він дасть їм таку відсіч. Вони сипнули врізнобіч, і Рейджен спокійно пішов додому.

За словами Джимбо, згодом батьки тих зірвиголів поскаржились, що Біллі погрожував їхнім чадам ножем. Чалмер, навіть не давши собі клопоту вислухати пояснення Біллі, потягнув того на заднє подвір’я і відлупцював.

(7)

Дороті зауважила, що молодший син змінився й поводиться дивно.

— Біллі був сам не свій, — згодом розповідала вона. — Він став похмурим, замкненим. Я, бувало, до нього заговорю, а він у відповідь анічичирк, тільки дивиться кудись у простір, мовби думками казна-де. Він почав блукати середмістям, наче той сновида. Просто йшов собі з уроків, коли заманеться. Якщо Біллі встигали перехопити на території школи, то мені телефонували, щоб я приїхала й забрала його, але часом його відсутність помічали, коли вже й слід прохолов. Мене про це сповіщали, і я вирушала на пошуки, знаходила його десь у місті, забирала додому й казала йому: «Ну ж бо, Біллі, йди полеж». Але сердешний навіть не знав, де його кімната. І оце, бувало, веду я його туди, а сама думаю: «Господи, помилуй!» А коли Біллі прокидався і я цікавилась, як він почувається, він дивився на мене очманіло й питав: «А я хіба до школи сьогодні не ходив?» А я йому: «Авжеж ходив, Біллі. Невже ти не пригадуєш, як я за тобою приїхала? Ти був у школі, й пан Янг зателефонував мені, аби я тебе забрала. Ти не пам’ятаєш, як ми з тобою їхали додому?» А Біллі тоді, бувало, погляне на мене якось розгублено, кивне і тільки й зронить: «Ох». — «Хіба ти вже все забув?» — запитувала я. А він відказував: «Мабуть, мені сьогодні просто зле».

— Мене намагалися переконати, що справа в наркотиках, — продовжувала Дороті, — та я знала, що це не так. Мій хлопчик наркотиків і пальцем не торкався. Та де там! Він навіть аспірин не приймав. Ліки в нього доводилось мало не силою запихати. Іноді він приходив додому сам, але був мовби в якомусь трансі й не озивався до мене, поки не подрімає. Тоді він виходив зі своєї кімнати і знову ставав моїм Біллі. А я ж казала, я повторювала всім і кожному: «Моєму синочкові потрібна допомога».

(8)

Артур періодично з’являвся на уроках, аби тицьнути вчителів носом у їхні помилки, коли клас вивчав всесвітню історію, а особливо теми, пов’язані з Англією та її колоніями. Втім, більшість часу Артур проводив у ланкастерській громадській бібліотеці. З книжок можна було дізнатися значно більше, ніж від купки зашорених провінційних педагогів.

Розповідь учителя про Бостонське чаювання роздратувала Артура. Він прочитав правдиву версію цієї історії в канадській книжці під назвою «Голі факти». Там спростовувався ура-патріотичний міф і писалось, що то був усього-на-всього дебош п’яних моряків. Але коли Артур спробував це пояснити, усі в класі зареготали. Він вийшов за двері, залишивши учнів гиготіти за його спиною, і попрямував назад до ланкастерської читальні. Тамтешня симпатична бібліотекарка ніколи не сміялася з його акценту.

Артур швидко збагнув, що ділить свідомість із кимось іще. Він перевірив календар і усвідомив, що з датами щось не клеїться. Згідно з тим, що він читав, і з його власними спостереженнями, інші люди не спали так багато, як він.

Артур почав принагідно запитувати в Кеті, Джима, Чалли або Дороті, чим він займався попереднього дня, і вони описували дії, котрих він зовсім не пригадував. Ситуація вимагала ретельного аналізу.

Однієї ночі Артур уже готувався поринути в сон, аж раптом відчув у своїй голові чужу присутність. Він відігнав дрімоту й запитав:

— Хто ти такий? Відповідай негайно.

— Ні, це ти, в дідька, хто такий? — відгукнувся чийсь голос.

— Мене звати Артур. А тебе?

— Томмі.

— І що ж ти тут робиш, Томмі?

— А сам ти що тут робиш?

Такий обмін запитаннями тривав іще якийсь час.

— Як ти тут опинився? — нарешті поцікавився Артур.

— Чорт його зна. А ти?

— Не маю ані найменшого уявлення, але неодмінно з’ясую.

— Як?

— Тут треба міркувати логічно. Є в мене одна ідея. Давай вести облік того часу, коли ми не спимо. Тоді можна буде перевірити, чи його сума збігається з кількістю годин у добі.

— А що, хороша ідея.

— Позначай зсередини на дверцятах шафи кожну прожиту годину, — сказав Артур. — Я робитиму те саме. Потім підрахуємо наші позначки, звіримось із календарем і дізнаємось, чи все тут сходиться.

Виявилось, що ні.

Отже, мусили бути й інші.

Коли Артур не спав, він кожнісіньку мить присвячував розв’язанню цієї загадки й пошукові людей, котрі, схоже, ділили з ним тіло і свідомість. Після знайомства з Томмі він по черзі накопав інформацію й на решту. Всього їх було двадцять троє, включно з ним самим і з тим хлопцем, якого сторонні називали Біллі або ж Біллом. Шляхом дедукції Артур визначив, хто всі ці люди, які вони на вдачу і що вміють робити.

Скидалось на те, що тільки маленька дівчинка на ім’я Крістін дізналась про існування інших раніше за Артура. Він з’ясував, що це дитя може відчувати все, що відбувається в голові у кожного з них, коли вони контролюють свідомість. Артурові стало цікаво, чи можна спеціально розвинути в собі таке вміння.

Він обговорив це з типом, якого звали Аллен. Цей шельма завжди був тут як тут, коли треба було наплести три мішки гречаної вовни, щоб виплутатися зі скрутної ситуації.

— Аллене, коли наступного разу контролюватимеш свідомість, добряче зосередься і переповідай мені все, що бачиш навколо.

Аллен погодився на експеримент. Вийшовши наступного разу в зовнішній світ, він заходився описувати Артурові те, що було навкруги. Артур старався все це уявити й нарешті домігся того, що картина з усією чіткістю постала перед його внутрішнім зором. А тоді, зробивши колосальне вольове зусилля, Артур зміг побачити світ крізь очі Аллена. Втім, він виявив, що це працює, тільки якщо він дуже зосереджений і не спить, навіть коли свідомість контролює не він. Ось так Артур здобув свою першу інтелектуальну перемогу над матеріальним світом.

Артур усвідомив, що знання роблять його відповідальним за всю цю велику й багатоманітну «сім’ю». Всі вони співіснують в одному тілі, тож необхідно запровадити бодай якийсь лад у цьому хаосі.

Оскільки ніхто, крім нього, не зміг би впоратись із цим завданням тверезо і без зайвих емоцій, Артур вирішив, що сам візьметься до цієї справи і знайде справедливе, дієве й, найголовніше, логічне вирішення проблеми.

(9)

Діти у школі глузували з Біллі, коли той розгублено тинявся коридорами. Вони бачили, що часом він розмовляє сам із собою чи поводиться, наче мале дівчисько, і збиткувалися з нього. Одного холодного дня, під час перерви, до Біллі на шкільному подвір’ї причепилася зграя хлопчаків.

Хтось кинув у нього камінь, влучивши в бік. Біллі навіть не одразу зрозумів, що відбувається, зате твердо знав, що не можна давати волю гніву, бо Чалмер його за це покарає.

Рейджен розвернувся до забіяк, що заливалися сміхом, і вп’явся в них сердитим поглядом. Тут іще один хлопець підняв камінь і жбурнув у Рейджена, але той зловив каменюку на льоту і спритно метнув її назад, поціливши кривдникові в макітру.

Хлопці отетеріло позадкували, а Рейджен витягнув із кишені ножа з викидним лезом і пішов на них. Хулігани кинулись навтьоки. Рейджен трохи постояв, озираючись довкола і намагаючись зрозуміти, що це за місце і як він тут опинився. Він склав ножа, заховав до кишені й закрокував геть, не маючи жодного уявлення, як усе це розуміти.

Артур був свідком цієї події. Він зауважив Рейдженові моторність і лють і, проаналізувавши інформацію, здогадався, яке в Рейджена призначення. Артур усвідомлював, що з непередбачуваними спалахами гніву доведеться щось робити, але, перш ніж відрекомендуватися Рейджену, вирішив за ним постежити і краще його пізнати. Найбільше Артура здивувало те, що Рейджен думав зі слов’янським акцентом. На Артурове переконання, слов’яни були першими варварами. Отже, співпрацювати з Рейдженом буде все одно, що мати справу з варваром. Рейджен небезпечний, але така людина може стати у великій пригоді, якщо вони опиняться в загрозливій ситуації. Необхідно тільки спрямувати його силу в потрібне русло. Артур вирішив дочекатися слушного часу і лише тоді встановити контакт із Рейдженом.

За кілька тижнів Кевін приєднався до гурту місцевих шибайголів у баталії проти хлопчаків з іншого району. Полем бою був земляний насип, що височів за великим котлованом на будмайданчику. Кевін почувався крутим перцем, кидаючись у супротивників грудками землі, які при падінні вибухали, наче ті земляні бомбочки, і сміючись зі своїх промахів.

Раптом він почув, як десь зовсім поруч незнайомий голос під’юджує:

— Ти нижче пуляй, братан, нижче!

Кевін спинився й роззирнувся навкруги, та поблизу нікого не було.

— Нижче, нижче, — знову почувся той голос. Схожа вимова була в бруклінського солдатика у фільмі про війну, який колись показували по телевізору. — Тре’ кидати тамті бісові грудки нижче!

Кевін був спантеличений. Він припинив жбурлятися землею й сів на насип, бажаючи з’ясувати, хто це з ним розмовляє.

— Ти де? — запитав він.

— А ти де? — відлунням озвався голос.

— Я на земляній купі, за котлованом.

— Та ну? Я теж там.

— Як тебе звати? — поцікавився Кевін.

— Філіп. А тебе?

— Кевін.

— Тю, ну й смішне в тебе ім’я.

— Он як? Стояв би ти зараз переді мною, то вже сміявся б на кутні.

— Ти де живеш? — запитав Філіп.

— На Спрінґ-стрит. А сам ти звідкіля будеш?

— Я з Брукліна, це в Нью-Йорку. Але зара’ я теж кантуюсь на Спрінґ-стрит.

— Я живу в будинку номер 933. Білий такий, — пояснив Кевін. — Він належить якомусь дядьку на ім’я Чалмер Мілліган, і той чомусь постійно кличе мене Біллі.

— Очманіти! Я теж там живу і знаю тамтого дядька. Він і мене назива’ Біллі. Але тебе я в будинку не бачив.

— Як і я тебе, — відповів Кевін.

— То як, братан, — сказав Філіп, — гайда трощити шкільні вікна?

— Я тільки за, — погодився Кевін, і хлопці побігли до школи, де розбили з десяток вікон.

Артур, спостерігаючи за цими двома, дійшов висновку, що вони мають злочинні нахили і в майбутньому можуть стати джерелом дуже серйозних проблем.

Рейджен знав декого з людей, котрі жили в одному з ним тілі. Він знав Біллі ще відтоді, як уперше усвідомив себе. Знав Девіда, якому діставався весь біль, і Денні, котрий жив у постійному страху. Знав і обожнював трирічну Крістін. Але Рейджен був переконаний, що існує також багато інших, просто він із ними ще не зустрічався. Якби їх було лише п’ятеро, то неможливо було б пояснити голоси, які він чув, і деякі події.

Рейджен знав, що його прізвище — Вадасковинич, що родом він із Югославії і що його призначення — вижити самому й за будь-яку ціну захистити решту, особливо діточок. Хлопець усвідомлював, що він надзвичайно дужий, а також уміє передчувати небезпеку, наче павук, який за ледь помітним тремтінням ниточок відчуває, що до павутиння вторгнувся незваний гість. Рейджен здатен був акумулювати страхи інших та обертати їх на дію. Він заприсягнувся собі, що тренуватиметься, працюватиме над своїм тілом та опанує бойові мистецтва. Проте йому здалося, що цього буде замало в такому ворожому світі.

Він сходив до місцевої крамниці спортивних товарів і придбав метального ножа. Потім він пішов до лісу й почав тренуватися блискавично витягати ножа з черевика й кидати його у стовбур дерева. Коли стемніло так, що хоч в око стрель, Рейджен попрямував додому. Ховаючи ножа в черевик, він вирішив, що більше ніколи в житті не буде беззбройним.

Дорогою додому він почув незнайомий голос із британським акцентом. Він притьмом озирнувся, пригинаючись і вихоплюючи ножа, проте позаду нікого не виявилось.

— Я у твоїй голові, Рейджене Вадасковинич. Ми з тобою ділимо одне тіло.

Артур на ходу розповів усе, що зміг дізнатися про решту людей, котрі жили всередині.

— Ти справді є в моїй голові? — запитав Рейджен.

— Саме так.

— То ти шчо, знаєш, над чим я пратсюю?

— Останнім часом я за тобою спостерігав. Ти блискуче вправляєшся з ножем, але я вважаю, що не слід зациклюватися на одному виді зброї. Було б чудово, якби на додачу до бойових мистецтв ти навчився користуватися вогнепальною зброєю та вибухівкою.

— Бомби — тсе не моє. Я не тямлю у всіх тих дротах і контактах.

— Що ж, на цьому може спеціалізуватися Томмі. Хлопець — справжній мастак у всьому, що стосується електроніки й механіки.

— Шчо тсе шче за Томмі?

— Колись я вас познайомлю. Якщо ми хочемо вижити в цьому світі, нам конче необхідно привнести який не який порядок у цей хаос.

— А шчо таке «хаос»?

— Коли Біллі безтямно вештається довкола, перевтілюється з однієї людини на іншу просто на очах у сторонніх, береться до справ і кидає їх на півдорозі, потрапляє в халепи, з яких декому з нас доводиться його рятувати ціною колосальних зусиль, — ось це, як на мене, і є ніщо інше, як хаос. Треба взяти ситуацію під контроль.

— Я не люблю надто суворий контроль, — зауважив Рейджен.

— Найголовніше для нас, — продовжував Артур, — навчитися контролювати людей і події таким чином, щоб забезпечити своє виживання. Я вважаю це нашою першочерговою місією.

— А шчо є друге на черзі?

— Самовдосконалення.

— Тсе є добре, — погодився Рейджен.

— Давай-но я розповім тобі про книжку, де пояснювалось, як можна керувати рівнем адреналіну в крові для досягнення максимальної фізичної сили.

Рейджен слухав, як Артур описує свої наукові пошуки в галузі біології й зокрема тему, що цікавила його понад усе: опанування страху й перетворення його на енергію за допомогою адреналіну й гормонів щитоподібної залози. Рейджена дратувало те, що Артур автоматично приписав собі роль ватажка, проте він не міг не визнати, що цей англієць знав багато такого, про що він, Рейджен, навіть не здогадувався.

— Вмієш грати в шахи? — запитав Артур.

— Шче б пак.

— Прекрасно. Пішак на e-4.

Рейджен замислився на якусь мить, а тоді відповів:

— Кінь на f-6.

Артур подумки уявив дошку.

— А, індійський захист. Дуже добре.

Артур виграв цю партію, як і кожнісіньку з тих шахових партій, що їм судилося зіграти в майбутньому. Рейджен мусив визнати, що, коли йшлося про інтелект і вміння зосереджуватись, Артур міг завиграшки втерти йому носа. Югослав підбадьорював себе думкою, що Артур геть безпорадний у бою і не зміг би побороти супротивника, навіть якби на кону було його власне життя.

— Ти повинен стати нашим захисником, — сказав Рейдженові Артур.

— Як тсе тобі вдається мої думки читати?

— О, це дуже просто. Колись ти, певно, й сам зможеш навчитись.

— А Біллі шчось про нас знає?

— Ні. Він деколи чує голоси й бачить видіння, але про наше існування він і гадки не має.

— А хіба не крашче буде йому про тсе розповісти?

— Не думаю. Мені здається, що він може збожеволіти, якщо дізнається.

Розділ 9

(1)

У березні 1970 року Роберт Мартін, психолог школи Старбері, написав у звіті:

Декілька разів бувало таке, що Білл не усвідомлював, де він перебуває, не міг пригадати, де залишив свої речі, і не спроможний був пересуватися без сторонньої допомоги. У кожному з цих випадків його зіниці були звужені до мінімуму. Останнім часом у Білла спостерігаються часті непорозуміння з учителями та однокласниками. Зазвичай ці непорозуміння призводять до того, що він вибігає з класу посеред уроку. В такі моменти він стає пригніченим, плаче й не бажає ні з ким спілкуватись. У розпал одного з таких інцидентів свідки бачили, як Білл намагався вийти на дорогу просто перед автомобілем. Через таку поведінку Білла повели на обстеження до лікаря. Той діагностував «психічні транси».

Під час моїх бесід із Біллом той здавався пригніченим, але цілком володів собою. Психологічне оцінювання виявило у хлопчика сильну антипатію до вітчима і, як наслідок, відразу до власного дому. Білл вбачає у вітчимові невблаганного тирана, котрий не дбає про почуття інших. Мати Білла, яку викликали для бесіди, підтвердила цю характеристику. Вона також розповіла, що біологічний батько Білла наклав на себе руки, а вітчим постійно твердить хлопчику, що яблуко від яблуні недалеко падає. Окрім того, він часто повторює, що це саме Білл і його матір довели біологічного батька хлопчика до самогубства (так засвідчила мати).

(2)

Джон В. Янг, директор школи Стенбері, помітив, що Біллі Мілліган частенько пропускає уроки й натомість сидить на сходах поблизу директорського кабінету чи в задньому ряду актової зали. Янг щоразу підсідав до хлопця й розмовляв із ним.

Часом Біллі розповідав про покійного батька й казав, що хоче присвятити себе сценічній кар’єрі, коли виросте. Інколи говорив про те, наскільки кепсько йому ведеться вдома. Проте часто директор Янг усвідомлював, що хлопчик у трансі. Тоді він допомагав Біллі дійти до машини й відвозив його додому. Коли такі випадки стали ну надто вже систематичними, директор направив Біллі до Фейрфілдського окружного шпиталю психічного здоров’я.

Лікар Гарольд Т. Браун, психіатр і директор шпиталю, вперше зустрівся з Біллі Мілліганом 6 березня 1970 року. Браун, сухорлявий чоловічок із довгими сивими бакенбардами й майже відсутнім підборіддям, розглядав хлопчину крізь окуляри в чорній оправі. Перед ним був охайний, стрункий і цілком здоровий на вигляд п’ятнадцятирічний юнак. Він сидів спокійно, не напружуючись і не нервуючи, проте уникав дивитися лікарю в очі.

«У пацієнта м’який голос, — зазначив лікар Браун у своїх нотатках, — але монотонний, мовби він говорить у стані трансу».

Біллі придивлявся до лікаря.

— Опиши свої відчуття, — попросив Браун.

— Це наче сон, який то накочується, то відступає. Мій тато ненавидить мене. Я чую, як він на мене волає. Мою кімнату заливає червоне сяйво. Я бачу сад, там є алея, квітники, ставок, дерева, і ніхто в тому саду на мене не кричить. І взагалі, мені багато чого верзеться. Я бачу двері з безліччю замків і засувів, і хтось гупає, бажаючи вирватись назовні. Я бачу, як жінка падає з висоти, а тоді перетворюється на купу залізяччя, і я не можу до неї дістатись. Я, певно, єдиний, кому для того, щоб дивитися такі «мультики», не потрібні ЛСД.

— Що ти відчуваєш, коли думаєш про своїх батьків? — запитав лікар Браун.

— Я боюся, що він її вб’є і це буде моя провина. Вони сваряться через мене, бо він ненавидить мене лютою ненавистю. Мені через це сняться такі жахіття, що я навіть передати не можу. А ще іноді в мене буває дивне відчуття невагомості. Часом здається, що я міг би відірватися від землі.

У першому звіті лікаря Брауна значалось: «Попри описані марення пацієнт, схоже, розрізняє, що є реальним, а що ні. Виразних ознак психотичного розладу не виявлено. Концентрація уваги задовільна. Просторова орієнтація в нормі. Пам’ять хороша. Вміння адекватно оцінювати ситуацію істотно порушене через вищезгадані марення і схильність пацієнта все драматизувати. Наразі зібрано недостатньо інформації, щоб скоригувати поведінку пацієнта. Попередній діагноз: важкий істеричний невроз конверсійного типу, код за класифікацією Американської психіатричної асоціації — 300.18».

За словами Учителя, котрий згодом пригадував цей сеанс у психотерапевта, лікар Браун розмовляв не з Біллі. То Аллен описував йому думки й видіння Девіда.

* * *

Через п’ять днів після бесіди з лікарем Мілліган прийшов до шпиталю без попереднього запису. Втім, помітивши, що хлопець у стані трансу, лікар Браун погодився його прийняти. Він зауважив, що пацієнт, схоже, усвідомлює, де він, і реагує на вказівки.

— Нам доведеться зателефонувати твоїй матері, — попередив Браун, — і сповістити її, що ти зараз у шпиталі.

— Гаразд, — погодився Девід, підвівся і вийшов за двері.

За кілька хвилин до приймального покою повернувся Аллен і став чекати, коли його покличуть до кабінету лікаря. Браун спостерігав, як той сумирно сидить, втупившись невидющим поглядом у стіну.

— Що сьогодні трапилось? — запитав лікар.

— Я собі був у школі, — почав розповідати Аллен, — і десь о пів на дванадцяту раптом задрімав. Коли я прокинувся, то побачив, що стою на даху Гікл-Білдинг[14] і дивлюся вниз, наче збираюся стрибнути. Я спустився з даху, пішов до поліцейського відділку і попросив зателефонувати до моєї школи, щоб там не хвилювались, а сам прийшов до вас.

Браун зміряв хлопця довгим уважним поглядом, погладжуючи свої сиві бакенбарди.

— Біллі, ти приймаєш які-небудь наркотики?

Аллен заперечно похитав головою.

— У тебе погляд осклянів. Що ти в цю мить перед собою бачиш?

— Людські обличчя. Ну, не зовсім обличчя — тільки очі, носи й дивні кольорові плями. І я бачу, як із людьми трапляються погані речі. Їх збивають машини, вони кидаються з високих скель, тонуть.

Лікар Браун спостерігав за Мілліганом. Той принишк, мовби стежачи за кадрами на незримому екрані.

— Біллі, розкажи-но мені, як у тебе справи вдома. Поговорімо про твою сім’ю.

— Чалмер любить Джима й ненавидить мене. Постійно на мене горлає. Він для нас із мамою пекло на землі влаштовує. Я втратив роботу в крамниці. Розумієте, я її навмисно втратив, аби залишатися вдома з мамою. Довелося вдати, ніби я краду пляшку вина, щоб мене звільнили.

19 березня лікар Браун відмітив, що пацієнт вбрався в гольф і блакитний піджак і це надало йому майже жіночного вигляду.

«Я вважаю, — занотував лікар після бесіди, — що в цьому випадку амбулаторного лікування буде замало. Пацієнта, задля його ж добра, варто покласти до підліткового відділення Головного шпиталю Огайо, розташованого в Колумбусі. З лікарем Раулджем про все вже домовлено. Остаточний діагноз — істеричний невроз пасивно-агресивного типу».

Через п’ять тижнів після п’ятнадцятого дня народження Біллі Дороті й Чалмер Міллігани здали його на «добровільне» лікування до підліткового відділення Головного шпиталю Огайо. Біллі був переконаний, що через постійне ниття і кепську поведінку мама вирішила здихатись його і натомість преспокійно жити з Чалмером.

(3)

ГОЛОВНИЙ ШПИТАЛЬ ОГАЙО — КАРТА ПАЦІЄНТА — КОНФІДЕНЦІЙНО

24 березня, 16.00. Пацієнт отримав травму (а саме: розсічення під правим оком) у бійці з іншим пацієнтом, Деніелом М. Бійка трапилась у загальній кімнаті, куди виходять двері палат, незадовго до 16.00. Як вдалося з’ясувати, Вільям і Деніел гралися. Вільям розсердився і вдарив Деніела, а Деніел дав здачі. Пацієнтів розділили.

25 березня. У пацієнта знайшли складаний ніж. У його палаті також виявили невеликий напилок, поцуплений зі столярної майстерні. Лікар Раулдж поговорив із пацієнтом, і той зізнався, що мав намір накласти на себе руки. Пацієнта помістили до ізолятора, щоб запобігти самогубству.

26 березня. Пацієнт поводився досить добре. Періодично нарікав, що бачить дивні видіння. У розвагах участі не брав — майже весь час просидів на самоті.

1 квітня. Пацієнт верещав, що на нього насуваються стіни і що він не хоче помирати. Лікар Раулдж помістив його до ізолятора і насварив за те, що той мав при собі цигарки й коробку сірників.

12 квітня. Вже кілька ночей поспіль пацієнт комизиться, коли настає час іти до сну. Запитує, чи він у трансі. Сьогодні пацієнт забажав отримати додаткову дозу ліків. Коли йому сказали, щоб вкладався спати, пацієнт став агресивним.

(4)

Сцени влаштовував Джейсон. Він був своєрідним «вентилем», який, репетуючи на все горло, міг зняти зайве емоційне напруження. Зазвичай він був тихим і сором’язливим хлопчиною, аж поки не виникала нагальна потреба випустити пару. Саме Джейсона щоразу мусили ізолювати в палаті з м’якими стінами.

Він з’явився, коли Біллі було вісім років. Із першої миті Джейсон ладен був вибухнути від надміру почуттів, але раніше його не випускали у зовнішній світ, тому що Біллі за таку поведінку діставалось на горіхи. У шпиталі страх і напруження сягнули апогею, і Джексон почав влаштовувати емоційні розрядки зі сльозами й вереском.

Наприклад, він зірвався, побачивши по телевізору сюжет про вбивство чотирьох студентів Кентського університету[15]. Санітари кинули його до ізолятора.

Усвідомивши, що Джейсона замикають в ізоляторі щоразу, як той казиться, Артур вирішив ужити заходів. У шпиталі, як і вдома, не можна було виявляти гнів. Якщо котрийсь із них зривався — карали всіх. Отож Артур охрестив Джейсона небажаною персоною і звелів, щоб той більше не смів виходити на сцену й контролювати свідомість. Відтоді Джейсону судилося скніти в темряві, поза межами світляної плями.

Решта захопилась арт-терапією. Коли Томмі не длубався в замках, то присвячував свій час малюванню пейзажів. Денні писав натюрморти. Алленовим коником були портрети. Маленька Крістін малювала квіточки й метеликів для свого брата, Крістофера. І навіть Рейджен пробував себе в образотворчому мистецтві, щоправда обмежувався чорно-білою графікою. Тоді-то Артур і збагнув, що Рейджен страждає на дальтонізм. Пригадавши випадок із розпарованими шкарпетками, Артур зрозумів, що це Рейджен їх тоді нап’яв.

Санітари почали позначати у звітах, що Біллі Мілліган угамувався і став слухнянішим. За це він отримав певні привілеї: коли запанувала тепла погода, йому дозволили виходити надвір, де він гуляв і робив замальовки.

Деякі з особистостей виходили на сцену, бачили, де вони опинились, і, невдоволені, знову ховались. Тільки Рейджен, із поваги до слов’янських імені й акценту лікаря Раулджа, приймав торазин і виконував лікарські настанови. Девід і Денні були покірними дітьми, тому також приймали антипсихотичні препарати. А от Томмі ховав пігулки в роті й потім їх випльовував. Так само чинили Артур і решта.

Денні потоваришував із маленьким чорношкірим хлопчиком, і ці двійко постійно разом грали і теревенили. Вони засиджувались допізна, годинами балакаючи про все, що робитимуть, коли виростуть. Денні вперше в житті сміявся.

Проте одного дня лікар Раулдж перевів Денні до відділення зі старшими хлопцями. Денні не знав жодного з них, тож йому не було з ким і словом перекинутись. Йому стало так самотньо, що він пішов до своєї палати у сльозах.

Раптом Денні почув чийсь голос:

— Чому ти плачеш?

— Іди геть і дай мені спокій, — відрубав Денні.

— Але куди ж я піду?

Денні рвучко озирнувся і побачив, що в палаті, окрім нього, немає ані душі.

— Хто це говорить? — запитав він.

— Я. Мене звати Девід.

— Ти де?

— Не знаю. Здається, я в тому ж місці, що й ти.

Денні перевірив під ліжком і зазирнув до шафи, проте нікого не знайшов.

— Я тебе чую, але не бачу, — сказав він. — Де ти?

— Та ось же я!

— Де це — «ось»? Мені тебе не видно.

— Заплющ очі, — порадив Девід. — О, тепер я можу тебе бачити.

Вони чимало годин просиділи, розмовляючи про своє минуле і пізнаючи один одного ближче. Вони й не здогадувались, що весь цей час до їхньої бесіди пильно прислухався Артур.

(5)

Філіп познайомився з однією пацієнткою. Ця чотирнадцятилітня білява дівчинка була така вродлива, що нею милувався весь шпиталь. Вона підходила до Філіпа на прогулянках, заводила з ним розмову й намагалася його звабити, хоча той і не думав до неї залицятися. Дівчинка спостерігала, як Філіп з альбомом для ескізів сидить за складаним столиком на березі ставка. Зазвичай там більше нікого не бувало.

Одного теплого дня на початку червня вона примостилася поруч із хлопцем і кинула оком на зображення квітки, над яким він саме працював.

— Ого! Біллі, яка краса!

— Це пусте.

— Ти чудовий художник.

— Та годі тобі.

— Ні, я правду кажу. Ти геть не такий, як інша тутешня пацанва. Люблю хлопців, у яких не одне-єдине на думці.

І вона поклала руку йому на стегно.

— Гей, ти шо це виробляєш? — відплигнув від неї Філіп.

— Тобі що, не подобаються дівчата, Біллі?

— Авжеж, подобаються. Я не педик. Просто я… теє… я…

— У чому річ, Біллі? Що тебе так засмутило?

Він знову опустився на сидіння поруч із дівчиною.

— Просто мене не дуже тягне… ну, теє… до сексу і всього такого.

— Чому ж ні?

— Ну, — почав Філіп, — коли ми… тобто коли я був ше малий, мене зґвалтував чоловік.

Її це приголомшило.

— Я думала, що тільки дівчат ґвалтують.

— То більше так не думатимеш, — похитав головою Філіп. — Мене відмолотили і зґвалтували. І від цього шось буцімто зламалось у моїй голові, втямила? Та сцена мене постійно переслідує в нічних жахіттях. Ну, принаймні, якусь частину мене. Відтоді статеві стосунки мені здаються чимось болісним і брудним.

— Тобто в тебе ще не було нормального сексу з дівчиною?

— В мене взагалі нормального сексу не було.

— Біллі, повір, це не боляче.

Він зашарівся і відсунувся трохи далі.

— А гайда плавати! — запропонувала дівчина.

— Хороша ідея, — відповів Філіп, схопився на ноги і з розбігу стрибнув у ставок.

Коли він випірнув, пирхаючи й відпльовуючись, то побачив, що дівчина недбало кинула сукню на березі й заходить у воду голяка.

— Чорт забирай! — вилаявся він і вдруге пірнув на дно.

Щойно Філіп знову з’явився на поверхні, дівчина підпливла до нього й обвила його руками. Він відчував, як під водою вона обхопила його ногами, як її перса притислися до його грудей і як її рука впевнено ковзнула вниз.

— Боляче не буде, Біллі, — сказала дівчина. — Я обіцяю.

Загрібаючи однією рукою, вона потягнула його до великої пласкої брили, що частково лежала на березі, а частково вклинювалась у воду. Вони видерлись на камінь, і дівчина стягнула з Філіпа труси. Він розумів, що пестить її невміло, але понад усе боявся, що вона зникне, варто лише кліпнути очима. Ця дівчина була такою вродливою! Філіп не хотів зненацька опинитись деінде, не пригадуючи анічогісінько з того, що трапилось. Він жадав запам’ятати цю подію до найменших подробиць. Йому було так добре. Поки він робив свою справу, вона стискала його в міцних обіймах. Коли все було скінчено, Філіпові хотілося танцювати й горланити від утіхи. Скотившись із дівчини, він втратив рівновагу, зісковзнув із мокрої каменюки й шубовснув назад у воду.

Дівчина весело засміялася. Філіп почувався телепнем, але разом із тим його розпирало від щастя. Він більше не був незайманим, і він однозначно не був гомосексуалістом. Він став справжнім чоловіком.

(6)

19 червня лікар Раулдж на вимогу матері виписав Біллі Міллігана зі шпиталю. У підсумковому звіті соціального працівника зазначалось:

Перед випискою в Білла розвинулася звичка маніпулювати персоналом шпиталю й пацієнтами. Він ладен безсоромно брехати, щоб уникнути неприємностей, і не відчуває жодних докорів сумління, обмовляючи інших. Стосунки Білла з ровесниками дуже поверхневі, з його ж вини. Інші діти не довіряють йому через постійні побрехеньки.

Порада лікаря: оскільки пацієнт своєю поведінкою дедалі сильніше підриває заведений у відділенні порядок, його вирішено виписати, але батькам наполегливо рекомендується водити сина на амбулаторні сеанси лікування, а також самим проконсультуватись у психотерапевта.

Препарати, призначені на момент виписки: 25 мг торазину тричі на день.

Повернувшись додому, Денні почувався вкрай пригніченим. Він узяв невеличке полотно, двадцять три на тридцять сантиметрів завбільшки, й намалював натюрморт: жовту квітку, що в’яла в тріснутій склянці на темно-синьому з чорним тлі. Денні захотів показати свою картину матері Біллі, проте, піднявшись до її кімнати, вкляк на місці. Там був Чалмер. Він вихопив картину з рук хлопця, зиркнув на неї, а тоді пожбурив на підлогу.

— Ти мале брехло, — сказав він. — Це не ти намалював.

Денні підняв натюрморт і, тамуючи сльози, відніс до кімнати, обладнаної під художню майстерню. І тоді він уперше підписав свою роботу: «Денні ‘70». На звороті підрамника були спеціальні поля, і він їх заповнив:

ІМ’Я ХУДОЖНИКА: Денні

НАЗВА КАРТИНИ: Загибиль на самоті

ДАТА СТВОРЕННЯ: 1970

Відтоді, на відміну від Томмі й Аллена, котрі демонстрували свої картини іншим, шукаючи схвалення, Денні більше ніколи й нікому не показував своїх натюрмортів.

Восени 1970 року Біллі перейшов до старшої школи Ланкастера. Це був комплекс сучасних споруд зі скла й бетону, безладно розкиданих у північній частині міста. Вчився Біллі кепсько. Він не зносив учителів і ненавидів школу.

Артур пропускав більшість уроків, надаючи перевагу читанню медичної літератури в бібліотеці. Особливо його захопила гематологія.

Томмі присвячував кожну вільну хвилину лагодженню електроприладів і вдосконаленню методів утечі. Нині його вже не могли стримати жодні пута. Він умів так рухати руками, що або вузли розв’язувались, або мотузки зісковзували з зап’ястків. Томмі придбав наручники й тренувався відкривати їх за допомогою пластикового ковпачка від кулькової ручки. Він подумки зробив собі зауваження на майбутнє: краще повсякчас мати при собі двійко ключів від наручників. Один ключ слід носити в передній кишені, інший — у задній. Тоді хай би як йому скували руки, завжди можна буде дотягнутись до котрогось із ключів.

У січні 1971 року Біллі отримав роботу посильного в бакалійній крамниці на неповний робочий день. Частину першої заробітної платні хлопець вирішив витратити на стейк для Чалмера. Під час різдвяних свят справи вдома йшли досить добре, тож, якщо зробити такий дружній жест, думав Біллі, вітчим, можливо, припинить до нього присікуватися.

Він підійшов до заднього ґанку й побачив, що кухонні двері зірвані з петель. На кухні юрмилися дід і бабця Міллігани, а також Кеті, Джим і Чалла. Мати Біллі притискала до голови скривавлений рушник. Її обличчя було синьо-чорне від побоїв.

— Чалмер висадив нею двері, — повідомив Джим.

— І жмут волосся видер їй із голови, — додала Кеті.

Біллі промовчав. Він подивився на матір, шелепнув стейк на стіл, пройшов до своєї кімнати і зачинив за собою двері. Він довго сидів у темряві, заплющивши очі й силкуючись збагнути, за що його сім’ю спіткало стільки болю і страждань. Якби ж то Чалмер врізав дуба! Це вирішило б усі їхні проблеми.

Біллі відчув якесь спустошення.

Рейджен розплющив очі, шаленіючи від люті, яку більше не міг стримувати. За всю кривду, заподіяну Денні та Біллі, а тепер іще й Дороті, Чалмер заслуговував на смерть.

Хлопець поволі звівся на ноги й пішов на кухню. З вітальні долинали приглушені голоси. Рейджен висунув шухляду, в якій зберігалося столове начиння, витягнув п’ятнадцятисантиметрового ножа, сховав його за пазухою й повернувся до кімнати. Там він поклав ножа під подушку, ліг у ліжко й налаштувався чекати. Коли всі поснуть, він піде і всадить лезо Чалмерові в серце. Чи горлянку йому переріже. Рейджен лежав, прокручуючи в голові свій план і чекаючи, доки в будинку запанує тиша. Опівночі ніхто ще не спав — Рейджену було чутно, як вони гомонять. І його зморив сон.

Аллена розбудило ранкове світло, і він вискочив із ліжка, не дуже розуміючи, де він і як тут опинився. Він прожогом кинувся до ванної кімнати, де Рейджен розповів йому про свій задум. Вийшовши з ванної, Аллен побачив у своїй кімнаті Дороті. Вона взялася було застеляти синове ліжко і тепер стояла, тримаючи в руці ножа.

— Біллі, що це ще таке?

Він спокійно подивився і монотонно проказав:

— Я збирався його вбити.

Дороті рвучко підвела голову, ошелешена низьким, безживним тоном.

— Як це розуміти?

Аллен подивився їй у вічі.

— Цього ранку твій чоловік уже мав би лежати мертвим.

Вона пополотніла і вхопилась за горло.

— Господи, Біллі, що ти таке говориш? — Дороті поклала руки хлопцю на плечі, струснула його й тихенько прошипіла, щоб її, бува, ніхто більше не почув: — Не можна такого казати. Не можна про таке навіть думати. Уяви лишень, що тобі за це світить. Подумай про своє майбутнє.

Аллен, не відводячи очей, спокійно промовив:

— А ти про своє подумала?

Після цього він розвернувся й вийшов за двері.

У школі Біллі намагався не зважати на гиденьке підсміювання і кпини однокласників. Пішов поголос, що він лікується у психіатра. Тепер усі з нього гиготіли й крутили пальцями біля скроні. Дівчата показували йому язика.

На перерві кілька дівчат оточили його в коридорі біля жіночої вбиральні.

— Ходи-но сюди, Біллі. Ми хочемо тобі дещо показати.

Він розумів, що вони дражняться, та був занадто сором’язливим, щоб дати їм відсіч. Дівчата заштовхали його до вбиральні й загородили собою вихід, знаючи, що він їх не займатиме.

— Біллі, це правда, що ти досі незайманий?

Він зашарівся.

— Ти ніколи не був із дівчиною?

Нічого не знаючи про пригоду Філіпа у шпиталі, Біллі похитав головою.

— Він, певно, робив це з тваринами на фермі.

— Зізнавайся, Біллі, ти розважаєшся з тваринками на фермі у Бремені?

Не встиг він усвідомити, що відбувається, вони приперли його до стіни і спустили йому штани. Біллі послизнувся і впав, відчайдушно чіпляючись за штани, та дівчата стягнули їх і втекли, залишивши його на підлозі жіночої вбиральні в самих трусах. Він заплакав.

Увійшла одна з учительок. Побачивши Біллі, вона вийшла і невдовзі повернулась із його штанами.

— По тих дівулях ремінь плаче, Біллі, — сказала вона.

— Їх на це, мабуть, хлопці підмовили, — відповів той.

— Ти ж такий високий, сильний юнак, — мовила вчителька. — Як ти допустив, щоб вони таке з тобою зробили?

Він стенув плечима.

— Не міг же я підняти руку на дівчину.

І Біллі поплентався геть. Розуміючи, що після цієї ганьби він нізащо не наважиться показатися на очі однокласницям, хлопчина блукав коридорами. Він більше не хотів жити. Поглянувши вгору, Біллі зауважив, що різнороби забули зачинити двері, які вели на дах, і в нього з’явився план. Він неквапно пройшовся безлюдними коридорами, піднявся сходами і от уже стоїть на даху школи. Було зимно. Біллі присів і нашкрябав записку на титульній сторінці свого підручника: «Прощавайте. Вибачте, але я більше так не можу».

Потім він поклав підручник на парапет, відійшов назад, щоб мати місце для розбігу, приготувався, зробив глибокий вдих, метнувся вперед, і…

Перш ніж Біллі добіг до краю, Рейджен збив його з ніг.

— Отакої, — прошепотів Артур. — Ледве встигли.

— Шчо тепер діяти будемо? — запитав Рейджен. — Не можна, шчоби він і далі ось так розгулював. Тсе є небезпечно.

— У такому депресивному стані він становить загрозу для всіх нас. Його наступна спроба самогубства може виявитися вдалою.

— Шчо ти пропонуєш?

— Треба його приспати.

— Тсе як?

— Віднині й надалі Біллі позбавляється права контролювати свідомість.

— А хто за тсим стежитиме?

— Я і ти. Розділимо цю відповідальність на двох. А всім іншим я повідомлю, щоб вони за жодних обставин не дозволяли Біллі виходити на сцену. В пересічних, порівняно безпечних ситуаціях головним буду я. Якщо ж нам загрожуватиме небезпека — ватажком будеш ти. Ми з тобою визначатимемо, кому дозволено контролювати свідомість, а кому — ні.

— Згода, — сказав Рейджен.

Він вирвав із підручника сторінку з прощальною запискою Біллі, порвав її на клаптики й розвіяв за вітром.

— Віднині я є захисник, — сказав він. — Негоже, шчоби Біллі загрожував життю малечі.

Раптом Рейджену дещо спало на думку.

— А хто говорити з людьми буде? Всі сміються з мого актсенту. Та й з твого теж.

— Я вже про це подумав, — кивнув Артур. — Аллен у нас, як висловлюються ірландці, «поцілував Камінь красномовності»[16]. От він нехай і говорить за всіх нас. Я вважаю, що, доки ми тримаємо ситуацію під контролем і зберігаємо нашу таємницю від сторонніх, шанси на виживання непогані.

Артур пояснив стан справ Алленові. Потім він поговорив із дітьми, намагаючись розтлумачити їм, що відбувається.

— Уявіть собі, що всі ми — а нас тут багато, декого ви ще навіть не зустрічали — стоїмо на темній сцені. Посередині неї є яскрава пляма світла. Той, хто ступає у світло, — виходить на сцену. Він потрапляє у зовнішній світ і контролює свідомість. Саме його бачать і чують сторонні люди. Решта може займатися своїми справами — вчитися, спати, розмовляти чи бавитись. Але той, хто виходить у зовнішній світ, повинен бути дуже обачним і нізащо не виказувати інших. Це наша сімейна таємниця.

Діти затямили.

— Гаразд, — мовив Артур. — Аллене, повертайся на уроки.

Аллен вийшов на сцену, зібрав підручники і спустився з даху.

— А де тепер Біллі? — запитала Крістін.

Інші теж нашорошили вуха, чекаючи, що відповість Артур.

Англієць скрушно похитав головою, приклав палець до вуст і прошепотів:

— Біллі спить. Не можна його турбувати.

Розділ 10

Аллен отримав роботу в квітковій крамничці, і спершу справи йшли добре. Тімоті, котрий любив квіти, майже все робив сам, хоч іноді Адалана виходила на сцену й допомагала створювати букети. Аллен переконав господаря крамнички виставити у вітрині кілька його полотен, за умови що господар отримає комісійні, якщо картини продадуться. Ідея заробляти гроші живописом припала Томмі до душі. Продаж перших кількох робіт спонукав хлопця наполегливо працювати. Він витратив частину виручених грошей на нові фарби та пензлі, після чого написав десятки пейзажів, які розлітались, мов гарячі пиріжки, користуючись більшою популярністю, ніж портрети Аллена чи натюрморти Денні.

Одного червневого вечора, у п’ятницю, господар зачинив крамничку й покликав Тімоті до свого кабінету. Там цей підтоптаний чолов’яга почав клеїтися до хлопчини. Ні живий ні мертвий від жаху, Тімоті втік зі сцени й назавжди замкнувся у власному вигаданому світі. З’явився Денні. Побачивши, що з ним намагаються зробити, і пригадавши ферму, Денні здійняв лемент і дременув геть.

Наступного понеділка Томмі прийшов на роботу, сповнений надій на те, що сьогодні пощастить продати яку-небудь картину, але крамничка зустріла його голими стінами. Власник виїхав, не залишивши нової адреси і прихопивши з собою всі полотна.

— Ах ти ж триклятий скурвий син! — гаркнув Томмі, дивлячись на спорожнілу вітрину. — Зажди-но, мерзотнику, я ще до тебе доберуся!

Він підняв каменюку й загилив нею в скло, від чого на душі йому трохи полегшало.

— У всьому гнилий капіталістичний устрій винен, — прорік Рейджен.

— Не розумію твоєї логіки, — заперечив Артур. — Чоловік, очевидно, злякався, що всім стане відомо про його нетрадиційну орієнтацію. Хіба можна хулити цілу економічну систему через нечесний вчинок одного боягуза?

— Тсе є результат гонитви за наживою. Тсе занапашчає таких молодих людей, як Томмі.

— Отакої. Не знав, що ти в нас запеклий комуніст.

— Настане день, — провадив Рейджен, — коли всі капіталістичні імперії буде знишчено. Я знаю, шчо ти є прибічник капіталізму, Артуре, та зарубай собі тсе на носі: вся влада належить народу.

— Хай там як, — озвався Артур знудженим тоном, — а квіткової крамнички більше немає, тож комусь із нас тепер доведеться шукати нову роботу, будь вона неладна.

Аллен влаштувався санітаром у нічну зміну до Гоумстедського будинку для літніх людей. Це була сучасна приземкувата цегляна споруда у східній частині Ланкастера. Вона мала просторий вестибюль із панорамними вікнами, у якому завжди яблуку ніде було впасти, бо скрізь, хоч куди глянь, були «пришвартовані» інвалідні візки зі старенькими людьми у слинявчиках. Робота переважно була нудною й механічною, проте Марк виконував її без нарікань. Він замітав і мив підлоги, міняв простирадла, витрушував ковдри.

Артура цікавила медична складова роботи санітара. Помітивши, що дехто з медперсоналу ледарює на чергуванні — ріжеться в карти, читає або дає хропака, — Артур почав самостійно здійснювати обходи палат, навідуючи тих, хто нездужав чи був при смерті. Він вислуховував скарги, давав раду пролежням і всіляко присвячував себе тому, що вважав своїм майбутнім фахом.

Одного разу Марк, стоячи на колінах, надраював підлогу в кімнаті, яка саме звільнилась. Артур довго за ним спостерігав і врешті похитав головою:

— І ти все своє життя ось так і гибітимеш, займаючись безглуздою рабською працею, з котрою і зомбі впорався б?

Марк поглянув на свою ганчірку, тоді підняв очі на Артура і стенув плечима.

— Щоби будувати плани, потрібні генії. Але, щоб утілювати плани в життя, потрібні дýрні.

Артур здивовано підняв брови. Він і не думав, що Марк може бути таким тямущим. Але тим нестерпніше було бачити, як мисляча людина марнує життя на чорнову роботу.

Артур похитав головою і пішов до своїх підопічних. Він знав, що одному з них, панові Торвальду, недовго лишилося жити. Увійшовши до кімнати старого, Артур сів біля його ліжка, як робив щоночі ось уже цілий тиждень. Пан Торвальд оповідав йому про юність, проведену на батьківщині, про еміграцію до Америки, про те, як він зрештою пустив коріння в Огайо. Кліпаючи водянистими очима під обважнілими повіками, він стомлено проказав:

— Я нудний старий дідуган і забагато базікаю.

— Аж ніяк, сер, — заперечив Артур. — Я завжди вважав, що слід слухати літніх людей, бо вони мудріші й мають за плечима багатий життєвий досвід. Якщо ваші знання не можна описати у книжках, то їх треба хоча б передати молодшому поколінню.

— Ти дуже добрий юнак, — усміхнувся пан Торвальд.

— Вам дуже боляче?

— Мені гріх нити й ремствувати. Я прожив хороше життя. Тепер я готовий одійти.

Артур узяв старенького за зморшкувату руку.

— Ви зустрічаєте смерть із надзвичайною гідністю. Я вважав би за велику честь мати такого батька, як ви.

Пан Торвальд закашлявся і вказав на карафку, в якій не залишилось води.

Артур вийшов, щоб її наповнити, а коли повернувся, побачив, що пан Торвальд лежить, дивлячись у стелю вже згаслим поглядом. Артур трохи постояв мовчки, споглядаючи спокійне обличчя старого чоловіка, а тоді відгорнув йому волосся з чола й опустив його повіки.

— Аллене, — впівголоса мовив він, — виклич медсестер. Скажи їм, що пан Торвальд помер.

Аллен вийшов на сцену й натиснув кнопку над ліжком.

— Правильно, — прошепотів Артур, відступаючи назад. — Усе за інструкцією.

На мить Аллену здалося, що голос Артура став хрипкуватим від тамованих почуттів. Але хіба ж таке могло бути? Не встиг Аллен сказати щось із цього приводу, як Артур уже зник.

Біллі Мілліган протримався на роботі в Гоумстедському будинку для літніх людей три тижні. Коли адміністрація виявила, що хлопцеві лише шістнадцять, його звільнили, повідомивши, що він занадто юний, аби працювати в нічну зміну.

Через кілька тижнів після початку нового навчального року Чалмер сказав, що в суботу Біллі доведеться поїхати з ним на ферму, бо там потрібно скосити траву. Томмі спостерігав, як Чалмер заднім ходом заганяє свій новенький жовтий трактор до фургона, зробивши з двох дощок щось схоже на пандус.

— А я тобі там нащо здався? — поцікавився Томмі.

— Не став дурних запитань. Ти їдеш, і крапка. Якщо хочеш жерти, то мусиш відпрацьовувати харчі. Треба, щоб хтось згріб листя, перш ніж я коситиму. З тебе однаково більше ніякої користі.

Чалмер на очах у Томмі закріпив трактор у кузові, поставивши його на задню передачу й зафіксувавши важіль у цьому положенні за допомогою U-подібного замка.

— Візьми-но ті бісові дошки й закинь їх до фургону, — звелів Чалмер.

«От лайно, — подумав Томмі. — Сам надривай пупа». І вшився зі сцени.

Денні топтався біля фургона, не розуміючи, чому Чалмер сердито на нього витріщається.

— Не стій стовпом, недоумку, кидай дошки до кузова! — зрештою прикрикнув той.

Денні почав вовтузитися з двома здоровецькими дошками, та вони були занадто громіздкі й важелезні для чотирнадцятирічного хлопчини.

— От незграбне вайло! — прогарчав Чалмер. Відштовхнувши Денні вбік, він сам запхав дошки до фургону. — Залазь до машини, поки я тобі дупу не надер!

Денні видерся на сидіння. Він усю дорогу дивився в одну точку поперед себе, але йому було чутно, як Чалмер відкриває бляшанку пива. Відчувши запах алкоголю, хлопець похолов від жаху. Денні зітхнув із полегшенням, коли Чалмер загадав йому гребти листя, щойно вони прибули на ферму.

Чалмер косив траву, і Денні панікував щоразу, як трактор проїжджав занадто близько. Сільськогосподарська техніка нагадувала йому про минулі катування, тож Чалмерів новий жовтий трактор лякав його до нестями. Денні мінявся місцем то з Девідом, то з Шоном, перевтілюючись туди й назад, аж поки вся робота не була виконана. Чалмер нарешті гукнув:

— Діставай дошки з фургона, і їдьмо!

Денні, шпортаючись, побрів до машини, все ще нажаханий через близькість трактора. Піднатужившись, він витягнув важкі дошки з кузова. Припасувавши їх замість пандуса, Чалмер знову вкотив трактор заднім ходом до фургону. Слідом він закинув дошки. Після цього Денні мусив зачекати, доки Чалмер видудлить іще одну бляшанку пива й буде готовий рушати.

Томмі, котрий спостерігав за всім, що відбувалось на фермі, вийшов на сцену. Денні боявся тієї падлючої жовтої чортопхайки, а отже, слід було її спекатись. Коли Чалмер відвернувся, Томмі прожогом ускочив до кузова, зняв U-подібний замок, яким було закріплено важіль, і поставив трактор на нейтральну передачу. Щойно Чалмер посунув до машини, Томмі зістрибнув на землю, закинув замок у кущі, вмостився на передньому сидінні, дивлячись просто перед собою, і став чекати. Він знав, що варто лише Чалмеру рвучко газонути вперед, як той звик робити, і жовтому тракторові кінець.

Чалмер поволі рушив із місця й не гальмував до самого Бремена. З трактором нічого не сталося. Томмі сподівався, що тому прийде торба після зупинки біля фабрики «Дженерал Мілз», але Чалмер знову рушив дуже плавно, і вони в’їхали до Ланкастера без пригод. Що ж, думав Томмі, все повинно трапитись, коли Чалмер зупиниться на червоне.

Так воно й було. Щойно на світлофорі загорілося зелене світло, Чалмер вдавив педаль газу і рвонув уперед під скрегіт покришок. Томмі відчув, що трактор більше не з ними. Хлопець намагався зберегти серйозний вираз обличчя, але безуспішно. Він відвернувся до вікна, щоб старий пеньок, бува, не помітив, як він усміхається на всі зуби. Озирнувшись назад, Томмі побачив, що невеличкий тракторець летить шкереберть вулицею, підскакуючи й перекидаючись. Юнак глипнув на Чалмера. Той, широко роззявивши рота, прикипів поглядом до дзеркала заднього виду. Чалмер ударив по гальмах, вискочив із фургона й помчав назад, на ходу підбираючи уламки металу, якими тепер була всіяна вулиця.

Томмі розреготався.

— Полотном дорога, — сказав він. — Та машинерія більше не лякатиме Денні й Девіда.

Так Томмі убив двох зайців одним пострілом: позбувся трактора і поквитався з Чалмером.

Більшість оцінок у табелі Біллі були трійками, двійками та одиницями. За всі шкільні роки він лиш одного разу отримав п’ятірку за чверть: у десятому класі, з біології. Артур, зацікавившись цією наукою, почав слухати вчителя й виконувати домашні завдання.

Знаючи, що варто розтулити рота, як усі почнуть глузувати з його акценту, Артур переконав Аллена, щоб той відповідав на уроках замість нього. Учитель був приголомшений несподіваною зміною в поведінці Біллі та непересічним розумом хлопця. Та попри те, що Артур захоплювався біологією, справи вдома йшли настільки кепсько, що появи різних особистостей на сцені стали геть безладними. На превелике розчарування вчителя біології, ентузіазм Біллі згас, і дві останні чверті стали для нього просто катастрофічними. Артур почав штудіювати біологію самотужки, а на місці підсумкової оцінки в табелі Біллі утвердилась двійка.

В Артура клопотів було під зав’язку, бо інші дедалі частіше виходили на сцену і йшли, коли їм заманеться. Він охрестив цей період психологічної неврівноваженості буремними часами.

Коли школу довелось евакуювати через фальшиву звістку про замінування, всі підозрювали, що до цього доклав руку Біллі Мілліган, хоча його причетність довести так і не змогли. Томмі заперечував, що це він виготовив бомбу. Та й бомба виявилась липовою, хоча могла бути справжньою, якби у банці хлюпала не вода, а нітрогліцерин. Томмі не кривив душею, кажучи, що не робив цієї бомби. Він нізащо не збрехав би. Томмі розповів одному хлопцеві, як виготовити вибуховий пристрій, і навіть накреслив схему, проте сам бомби й пальцем не торкався. Він був не настільки дурним.

Томмі насолоджувався загальною метушнею і кислим виразом на директорській мармизі. Директор Мур мав вигляд людини, котра не може впоратися з купою гризот, які її обсіли.

Втім, одній зі своїх гризот директор таки зумів дати раду: він відрахував Міллігана, постійне джерело проблем.

Отож через п’ять тижнів після того, як Біллі Міллігану виповнилося сімнадцять, і за тиждень до вступу Джима до військово-повітряних сил Томмі й Аллен пішли на флот.

Розділ 11

(1)

23 березня 1972 року Аллен у супроводі Дороті пішов до вербувального пункту, і Томмі записався в добровольці. Дороті побоювалась відпускати свого молодшенького до військово-морського флоту, проте усвідомлювала, що конче необхідно відіслати його з дому, якнайдалі від Чалмера. Відрахування зі школи тільки підкинуло дров у вогонь.

Офіцер-вербувальник похапцем проглянув папери Біллі й поставив декілька запитань, на більшість із яких відповіла Дороті.

— Чи страждали ви коли-небудь на психічні захворювання і чи лікувались в установах для душевнохворих?

— Ні, — відповів Томмі. — Особисто я — ні.

— Стривай-но, — втрутилась Дороті. — Ти ж провів три місяці у тому шпиталі в Колумбусі. За словами лікаря Брауна, в тебе був істеричний невроз.

Ручка вербувальника завмерла над аркушем. Він підвів очі від анкети і сказав:

— Ой, та я гадаю, що цього можна не записувати. Хіба знайдеться нині хтось, у кого все гаразд із нервами?

Томмі переможно зиркнув на Дороті.

Далі треба було скласти іспит на загальну ерудицію і розумовий розвиток. Аллен і Томмі проглянули запитання. Позаяк вони не стосувалися тем, у яких добре петрав Томмі, Аллен вирішив, що сам пройде цей тест. Але тут на сцену раптово вийшов Денні. Він втупився в аркуш, не знаючи, що з ним робити.

Спостерігач на іспиті помітив розгублений вираз юнака і прошепотів:

— Ну ж бо, синку, просто заштрихуй віконечка навпроти правильних відповідей.

Денні стенув плечима і почав навмання заштриховувати віконечка, навіть не читаючи запитань.

Іспит він склав.

Не минуло й тижня, як Аллен вирушив до військово-морського тренувального центру Ґрейт Лейкс, що в Іллінойсі, де його направили до сто дев’ятої роти двадцять першого батальйону для проходження базової підготовки.

Оскільки у школі Мілліган був кадетом Цивільного повітряного патруля, йому одразу присвоїли звання старшини. Під його командуванням було сто шістдесят юних новобранців, серед яких він підтримував сувору дисципліну.

Коли Аллен прочув, що рота, котра продемонструє найбільшу спритність у шістнадцятикрокових маніпуляціях зі зброєю, стане ротою почесної варти, вони з Томмі почали мізкувати, як би викроїти більше часу на підготовку своїх людей, скоротивши ранкові процедури.

— Викиньмо з розпорядку похід у душ, — запропонував Томмі.

— Це суперечить уставу, — відказав Аллен. — Вони зобов’язані приймати душ, навіть якщо не користуватимуться при цьому милом.

Томмі поворушив звивинами і винайшов конвеєрний метод миття в душі.

Наступного вечора Аллен провів інструктаж для підлеглих:

— Рушник скручуєте у джгут і тримаєте в лівій руці. Мило берете у праву. Душові розміщені у формі літери П, шістнадцять, дванадцять і ще шістнадцять. Температура води скрізь однакова, тож не буде такого, що тут вас ошпарить окропом, а там обіллє крижаною водою. Ваше завдання — не спиняючись іти крізь ряд душових і на ходу мити ліву половину тіла. Дійшовши до повороту, перекладаєте мило в іншу руку і решту душових проходите задки, миючи голову і праву половину тіла. До останньої душової дістанетесь уже скупаними й готовими витиратися.

Новобранці отетеріло дивились, як їхній старшина, не знімаючи мундира, демонструє техніку проходу душовими, засікаючи час.

— Уся процедура займає лише сорок п’ять секунд. Сто шістдесят чоловік повинні встигнути помитись і вдягнутись менш ніж за десять хвилин. Я хочу, щоб завтра вранці ми швидше за всіх упорались із рутиною. Ми станемо ротою почесної варти!

Наступного ранку рота Міллігана першою з’явилась на шикуванні. Аллен був дуже втішений, а Томмі сказав, що вже розробляє нові способи заощадити час. Міллігана нагородили медаллю «За відмінну службу».

Минуло два тижні, і все зійшло на пси. Аллен зателефонував додому і довідався, що Чалмер знову побив Дороті. Рейджен оскаженів, Артурові, як завжди, було байдуже, а найгірше ця звістка вплинула на Томмі, Денні й Аллена, в яких почалась депресія. І для них усіх знову настали буремні часи.

Шон взував черевики не на ту ногу і забував зав’язувати шнурки. Девід ходив нечупарою. Філіп усвідомлював, що він у війську, проте чхати на це хотів. Хлопці зі сто дев’ятої роти швидко збагнули, що з їхнім старшиною не все гаразд. Одного дня він міг бути зразковим командиром, а вже наступного — сидіти склавши руки і плескати язиком, у той час як поруч росла гора паперів, яким необхідно було дати раду.

Потім вони помітили, що старшина ходить уві сні. Коли йому про це розповіли, Томмі взяв за звичку прив’язувати себе вночі до ліжка. Кінець кінцем у Міллігана забрали командування ротою. Для Томмі це стало ударом.

Денні за першої-ліпшої нагоди відлежувався в лазареті. Артура вабила гематологічна лабораторія.

Одного дня штаб відрядив до Міллігана слідчого з перевіркою. Коли той прийшов, Філіп валявся на койці просто в мундирі, нап’явши білосніжного картуза на носаки черевиків, і розважався тим, що метав на відстань гральні карти.

— Що тут коїться? — суворо запитав капітан Саймонз.

— Встань, коли до тебе звертаються, юначе, — докинув його помічник.

— Ідіть під три чорти, — відповів Філіп.

— Я — капітан. Як ти смієш…

— Та хоч сам Ісус Христос, — урвав Філіп, — мені це до одного місця. Забирайся геть. Через тебе я не влучаю.

Коли викликали головного старшину Ренкіна, Філіп розмовляв із ним так само зухвало.

12 квітня 1972 року, через два тижні й чотири дні після того, як Томмі вступив до лав військово-морського флоту, Філіпа передали до рук Комісії з психологічного оцінювання військовослужбовців.

Його командир написав у доповідній таке: «Спочатку цей хлопець був у моїй роті старшиною, та потім зледачів і тільки те й робив, що прискіпувався до підлеглих. Коли я позбавив його повноважень, він почав що не день бігати до лазарету. Ситуація дедалі погіршувалась. Він постійно знаходив якісь виправдання, щоб не ходити на заняття. Тепер хлопець суттєво відстає в підготовці від решти роти і геть пустився берега. За ним потрібен пильний нагляд».

Психіатр поговорив із Девідом, котрий не розумів, чого від нього хочуть. У штабі перевірили отриману з Огайо документацію на Міллігана і виявили, що той лікувався у психіатричному шпиталі, про що збрехав, заповнюючи анкету під час вербування. У звіті флотського психіатра писалося: «Йому бракує зрілості та врівноваженості, котрі є необхідною запорукою для служби на флоті. Рекомендується його комісувати через психологічну непридатність».

1 травня, через місяць і один день після вступу до військово-морських сил, Вільяма Стенлі Міллігана комісували з доброю характеристикою.

Йому виплатили вихідну допомогу і вручили квиток на літак до Колумбуса. Однак, прямуючи з бази Ґрейт Лейкс до чиказького аеропорту О’Хара, Філіп познайомився з двома новобранцями, котрі отримали відпустку і саме їхали додому, до Нью-Йорка. Замість скористатися своїм авіаквитком Філіп сів разом із ними на автобус. Він хотів побачити Нью-Йорк — своє рідне місто, у якому він, утім, іще ніколи не бував.

(2)

На нью-йоркському автовокзалі Філіп попрощався з супутниками, закинув на плече спортивну сумку з пожитками і рушив уперед. Узявши з інформаційного стенду карту і різні брошурки, Філіп подався на Таймс-сквер. Він почувався наче риба у воді. Вулиці, акцент — усе здавалося знайомим. Філіп немовби нарешті опинився вдома.

Два дні він вивчав місто. Поплив поромом на Стейтен-Айленд, потім побував біля статуї Свободи, а тоді, взявши Бетері-парк за відправну точку, почав гуляти вузенькими вуличками, що відгалужувалися від Волл-стрит, і дійшов аж до Ґринвіч-Віллідж. Він попоїв у ресторанчику з грецькою кухнею і влаштувався на нічліг у дешевому готелі. Наступного дня Філіп вирушив на ріг П’ятої авеню й Тридцять четвертої вулиці і, задерши голову, помилувався на Емпайр-стейт-білдинг. Приєднавшись до екскурсії, він піднявся на верхівку хмарочоса і став роздивлятися місто.

— А в якому напрямку Бруклін? — запитав Філіп у дівчини-гіда.

— Онде, — показала вона. — Бачите оті три мости? То Вільямсбурзький, Мангеттенський і Бруклінський мости.

— Туди мені й тре’, — мовив юнак.

Він спустився на ліфті вниз, упіймав таксі й кинув водієві:

— До Бруклінського мосту.

— До Бруклінського мосту? — перепитав той.

— Я, здається, ясно сказав, — буркнув Філіп, закидаючи до салону спортивну сумку.

— Збираєтеся з нього стрибати чи, може, купити бажаєте? — пожартував водій.

— Стули хліборізку, приятелю. Газуй і прибережи свої гівняні жарти для нетутешніх.

Таксист висадив Філіпа біля мосту, і той почав його переходити. Свіжий вітерець приємно холодив обличчя. На середині мосту хлопець зупинився й поглянув униз. Стільки води! Це було гарно до нестями. Зненацька Філіп геть розкис. Із якоїсь незрозумілої причини його просто посеред мосту пройняв такий смуток, що хлопець не міг ані кроку вперед ступити. Закинувши сумку на плече, він розвернувся і почвалав назад до Мангеттена.

На душі у Філіпа ставало дедалі гірше. Ось він прибув до Нью-Йорка, а втіхи з того ніякої. Йому конче необхідно було щось побачити, побувати в якомусь місці, одначе він не знав, ані що його надить, ані де це шукати. Він ускочив до першого-ліпшого автобуса, доїхав до кінцевої зупинки, там пересів на інший автобус, а згодом і на ще один, придивляючись у вікно до людей і будинків, не уявляючи, куди їде і що сподівається знайти.

Він зійшов біля якогось торговельного центру і знічев’я там поблукав. Посередині торговельного центру був фонтан, куди люди кидали дріб’язок, загадуючи бажання. Філіп укинув у воду пару монет. Він саме збирався жбурнути туди ще й третього четвертака, аж раптом відчув, що хтось торсає його за рукав. Маленьке чорношкіре хлоп’я дивилося на нього знизу вгору великими благальними очима.

— Ох, трясця, — бовкнув Філіп, кидаючи монету малому. Той широко посміхнувся й почимчикував геть.

Філіп підняв сумку. Депресія почала вгризатися в його нутро, завдаючи такого болю, що хлопець на мить закляк, а потім здригнувся всім тілом і зійшов зі сцени.

Девід заточився під вагою сумки і впустив її додолу. Для хлопчини, якому ще й дев’яти не було, вона виявилася заважкою. Він волоком потягнув сумку за собою, розглядаючи вітрини й намагаючись збагнути, що це за місце і як він сюди потрапив. Девід присів на лавку, роззирнувся навкруги й побачив, що неподалік граються діти. Якби ж то він міг погратися з ними… Врешті-решт Девід підвівся, почав було знову волокти за собою сумку, проте вона була така важелезна, що він просто покинув її там і пішов собі.

Він забрів до крамниці армії і флоту, де його увагу привернули рації та сирени. Взявши до рук чималу пластикову кулю, Девід тицьнув якусь кнопку. Заревіла сирена, і всередині кулі заблимало червоне світло. З переляку Девід кинув кулю і дременув. Зовні він налетів на притулений до стіни велосипед торговця морозивом і розпоров собі лікоть, але, не спиняючись, полопотів далі.

Побачивши, що за ним ніхто не женеться, Девід перейшов на крок і побрів містом, думаючи, як тепер знайти дорогу додому. Дороті вже, певно, непокоїться, де це його носить. До того ж він страшенно зголоднів. Йому схотілося морозива. Девід вирішив, що запитає дорогу в першого зустрічного поліцейського. Артур завжди повторював, що, заблукавши, слід звертатися по допомогу до «боббі»[17].

Аллен вийшов на сцену, кліпаючи очима.

Він купив у вуличного торговця морозиво на паличці й почав його розгортати, крокуючи вулицею, аж раптом побачив, що за ним спостерігає маленька замурзана дівчинка.

— А хай йому грець, — зронив Аллен, простягаючи дитині морозиво. Його завжди розчулювала малеча, а надто та, що дивилась на нього великими голодними очима.

Він повернувся до рундука з морозивом.

— Мені ще одну порцію.

— А ти, приятелю, нівроку зголоднів, еге?

— Краще припни язика і дай морозиво.

Ласуючи на ходу морозивом, Аллен вирішив, що треба зав’язувати з надмірною співчутливістю до дітей. Який із нього пройдисвіт і маніпулятор, якщо будь-яке маля може з нього мотузки вити?

Він трохи погуляв, роздивляючись колосальні будівлі на вулицях Чикаго (як він щиро вважав), а тоді сів на автобус до середмістя. Аллен знав, що сьогодні їхати до аеропорту О’Хара вже пізно. Доведеться заночувати тут, у Чикаго, й вилетіти до Колумбуса вже завтра вранці.

Зненацька йому в око впало електронне табло на одній із будівель. На табло мерехтів напис: «5 травня, температура 20 °C». П’яте травня? Аллен витягнув із кишені портмоне і проглянув його вміст. Майже п’ятсот доларів вихідної допомоги. Посвідка про те, що його комісували, датована першим травня. Квиток на літак із Чикаго до Колумбуса, дата вильоту — також 1 травня. Що за чортівня? Виходить, він уже чотири дні вештається по Чикаго, навіть не усвідомлюючи цього! І куди поділася його сумка з речами? У шлунку в Аллена було порожнісінько. Він подивився на свій парадний синій мундир. Той був заяложений. На ліктях зяяли проріхи. На лівій руці в Аллена була невеличка подряпина.

Що ж, гаразд. Він поїсть, виспиться і вранці полетить до Колумбуса. Хлопець купив двійко гамбургерів, знайшов дешеву нічліжку й заплатив дев’ять доларів за кімнату.

Наступного ранку він зловив таксі й попросив водія відвезти його до аеропорту.

— До «ЛаҐвардії»?

Аллен похитав головою. Треба ж таке. Він і не знав, що в Чикаго є аеропорт під назвою «ЛаҐвардія».

— Ні, мені до іншого. До головного.

Дорогою до аеропорту Аллен намагався збагнути, що з ним трапилось. Він заплющив очі і спробував подумки викликати Артура, та всі зусилля виявилися марними. Із Рейдженом теж не вдалося встановити зв’язок. Отже, зрозумів Аллен, знову почалися буремні часи.

Діставшись терміналу, юнак підійшов до стійки «Юнайтед Ейрлайнз» і простягнув свій квиток.

— Коли можна буде звідсіля вилетіти? — запитав він.

Дівчина за стійкою подивилась на папірець, а тоді підняла очі на Аллена.

— У вас квиток на рейс із Чикаго до Колумбуса. Ви не можете скористатися ним, щоб вилетіти до Огайо звідси.

— Про що це ви?

— Ваш відправний пункт — Чикаго, — наголосила дівчина.

— Ну? То що не так?

Підійшов старший клерк і пробіг очима Алленів квиток. Юнак не міг зрозуміти, в чому річ.

— З вами все гаразд, моряче? — запитав клерк. — Ви не можете летіти з цим квитком із Нью-Йорка до Колумбуса.

— З Нью-Йорка? — перепитав Аллен, потираючи неголене підборіддя.

— Саме так. Це — аеропорт Кеннеді.

— Боже всемогутній!

Аллен набрав у груди повітря і заторохтів:

— Слухайте, хтось припустився великої помилки. Мене комісували, розумієте? — Аллен витягнув документи. — І хтось посадив мене не на той літак. Я мав летіти до Колумбуса. Але хтось, очевидно, підмішав мені якусь гидоту в каву, бо я геть відключився, а очуняв уже тут, у Нью-Йорку. Мої речі так і зосталися десь на літаку. Зробіть що-небудь! Зрештою, це провина авіаперевізника.

— Ми можемо поміняти квиток, але знадобиться доплата, — сказала дівчина.

— То зателефонуйте на військово-морську базу Ґрейт Лейкс. Вони зобов’язані доправити мене до Колумбуса, тож можете записати це на їхній рахунок. Згідно з уставом, військовослужбовцю, який вирушає додому, мусять забезпечити належний і безклопітний спосіб пересування. Тому просто зніміть слухавку і зв’яжіться зі штабом.

Старший клерк зміряв Аллена поглядом, а тоді промовив:

— Гаразд. Зачекайте, будь ласка, тут. Я подивлюся, чи можемо ми якось допомогти військовослужбовцю.

— Де тут у вас чоловіча вбиральня? — запитав Аллен.

Дівчина за стійкою вказала напрямок, і Аллен хутко закрокував туди.

Переконавшись, що у вбиральні, окрім нього, ані душі, Аллен ухопив рулон туалетного паперу і спересердя пожбурив його через усе приміщення.

— Чорт! Чорт! Чорт! — лютував він. — Будь воно все тричі прокляте! Скільки ж я терпітиму це лайно?!

Заспокоївшись, Аллен умився, прилизав волосся й, готуючись до розмови з клерками біля квиткової стійки, надягнув білого картуза, трохи зсунувши його набік.

— Добрі новини, — сказала йому дівчина. — Все владналось. Я видам вам новий квиток. Для вас знайшлося місце на найближчий рейс. Виліт за дві години.

У літаку до Колумбуса Аллен кисло думав про те, що він п’ять днів пробув у Нью-Йорку, а бачив лише салон таксі та інтер’єр Міжнародного аеропорту імені Джона Кеннеді. Юнак і гадки не мав, як він потрапив до Нью-Йорка, хто присвоїв увесь проведений там час і що взагалі відбувалося. Він не був певен, що ця загадка коли-небудь відкриється.

Сівши на автобус до Ланкастера, Аллен відхилився у кріслі, збираючись подрімати, і промимрив, сподіваючись, що Артур або Рейджен його чують:

— Хтось грандіозно облажався.

(3)

Аллен влаштувався до компанії «Інтерстейт Інженіринг». Його робота полягала в тому, щоб ходити від будинку до будинку, намагаючись продати людям пилососи і преси для сміття. В Аллена був добре підвішений язик, тож десь із місяць справи в нього йшли як по маслу. Весь цей час він спостерігав за тим, як його колега, Сем Гаррісон, заввиграшки заводить шури-мури з різноманітними офіціантками, секретарками і навіть клієнтками. Аллен схилявся перед його спритністю.

4 липня 1972 року вони удвох сиділи й теревенили.

— Чому ти не гуляєш із жодною з цих ціпочок? — запитав Гаррісон.

— Та якось бракує на таке часу, — відмахнувся Аллен, завовтузившись, мов на голках. Він завжди ніяковів, коли мова заходила про секс. — Мене все це не надто цікавить.

— А ти, бува, не педик?

— Ні, чорт забирай!

— Тобі сімнадцять, а тебе не цікавлять дівки?

— Слухай, у мене голова іншим зайнята, — буркнув Аллен.

— Бий мене грім! — вигукнув Гаррісон. — Ти що, ні з ким іще не спав?

— Я не бажаю це обговорювати. — Аллен, котрий нічого не знав про пригоду Філіпа у психіатричному шпиталі, зашарівся і відвернувся.

— Хочеш сказати, що ти й досі незайманий?

Аллен промовчав.

— Ну, сину мій, — протягнув Гаррісон, — це треба виправити. Покладися на Сема. Я заїду по тебе сьогодні о сьомій.

Того вечора Аллен прийняв душ, ошатно вбрався і скористався одеколоном, який належав братові Біллі. Джим відбув на військово-повітряну базу, тож одеколон найближчим часом йому не знадобиться.

Гаррісон прибув, коли й пообіцяв, і повіз Аллена на околиці міста. Вони зупинились на Брод-стрит біля закладу під назвою «Гаряча штучка», і Гаррісон сказав:

— Зажди в машині. Я скоро прийду, і в мене буде для тебе сюрприз.

Аллен остовпів, коли за кілька хвилин Гаррісон повернувся з двома знудженими на вигляд дівчатами.

— Привіт, котику, — сказала білявка, нахиляючись до вікна машини. — Мене звати Тріна, а он то — Доллі. Слухай, та ти гарненький.

Доллі, змахнувши довгою гривою чорнявого волосся, всілась на переднє пасажирське сидіння. Тріна вмостилась позаду, поруч із Алленом.

Вони поїхали за місто, весь час балакаючи і сміючись. Тріна раз по раз клала долоню Алленові на стегно чи грайливо торкалась блискавки на його штанях. Знайшовши відлюдну місцину, Гаррісон з’їхав на узбіччя.

— Ходімо, Біллі! — покликав він. — Допоможеш мені витягнути ковдри з багажника.

Коли Аллен підійшов до багажника, Гаррісон вручив йому два тоненькі пакетики зі сріблястої фольги.

— Ти ж знаєш, як цими штуками користуватися?

— Та знаю, — відповів Аллен. — Але хіба потрібно вдягати одразу два?

Гаррісон дружньо штурхнув його кулаком.

— Ну ти й жартівник. Один — для Тріни, інший — для Доллі. Я сказав їм, що ми поміняємось. Кожен із нас вжарить обох дівуль.

Аллен зазирнув до багажника і вгледів там мисливську рушницю. Він рвучко повернувся до Сема, однак той тицьнув хлопцеві до рук ковдру, взяв одну для себе і зачинив багажник. Після цього вони з Доллі зникли за деревами.

— Давай-но і ми почнемо, — запропонувала Тріна, розстібаючи пояс на Алленових штанях.

— Слухай, ти зовсім не мусиш цього робити, — сказав Аллен.

— Ну, котику, якщо ти не хочеш…

Незабаром Сем погукав Тріну, а до Аллена прийшла Доллі.

— То як? — озвалась вона.

— Що — «то як»?

— Готовий повторити?

— Як я вже сказав твоїй подрузі, ти не зобов’язана нічого робити. Ми все одно можемо бути друзями.

— Любчику, ти собі як знаєш, але особисто я не хочу розгнівати Сема. До того ж ти наче приємний хлопець. Ну та добре вже. Сем, здається, всю увагу зосередив на Тріні, тож, напевно, нічого не помітить.

Вдовольнившись, Гаррісон підійшов до багажника, витягнув із холодильника дві пляшки пива й простягнув одну Алленові.

— То як тобі дівчата? Сподобались? — запитав він.

— Нічого не було.

— Це ти не схотів чи вони закомизились?

— Я сказав їм, що вони не мусять нічого робити. Коли я буду готовий, я просто одружусь.

— От холера!

— Та годі тобі. Все гаразд, — запевнив Аллен. — Повний порядок.

— Який, в дупу, порядок?! — Сем підлетів до дівчат. — Я ж вам казав, що цей хлопець — незайманий. Вашим завданням було його розпалити!

Доллі наблизилась до машини, де стояв Гаррісон, і помітила мисливську рушницю в багажнику.

— У тебе будуть через це неприємності, друже, — зауважила вона.

— До біса. Застрибуйте до машини, ми відвеземо вас назад, — сказав Гаррісон.

— Я не сяду до тебе в машину.

— Ну то йди під три чорти!

Гаррісон хлопнув дверцятами багажника й сів за кермо.

— Їдьмо, Біллі. А ці кляті хвойди нехай пішки чешуть.

— Чому б вам не поїхати з нами? — звернувся Аллен до дівчат. — Не варто залишатися тут самим.

— Нічого, ми дістанемось назад без проблем, — відповіла Тріна. — Але вам, хлопчики, це так не минеться.

Гаррісон ревнув мотором, і Аллен сів до авто.

— Не слід залишати їх тут.

— Забудь. Це лише двійко брудних телиць.

— Вони ні в чому не винні. Я ж сам не захотів.

— Що ж, принаймні нам не довелось платити.

За чотири дні, 8 липня 1972 року, Сема Гаррісона й Аллена викликали на допит до офісу шерифа в Серклвілі. Щойно ті прибули, їх заарештували за звинуваченням у викраденні, зґвалтуванні й залякуванні вогнепальною зброєю.

Заслухавши всі факти під час попереднього розгляду справи, суддя округу Пікавей відхилив звинувачення у викраденні та встановив розмір застави — дві тисячі доларів. Дороті нашкребла двісті доларів на винагороду професійному заставодавцю[18] й забрала сина додому.

Чалмер хотів залишити хлопця у в’язниці, проте Дороті домовилася з сестрою, що Біллі поживе у неї в Маямі, що в штаті Флорида. Він мав повернутись до призначеного на жовтень слухання в суді округу Пікавей у справах неповнолітніх.

Кеті й Чалла, залишившись удома без підтримки Біллі й Джима, почали тиснути на Дороті. Дівчатка висунули ультиматум: якщо Дороті не подасть на розлучення, вони обидві втечуть із дому. Врешті-решт жінка погодилась покинути Чалмера.

У Флориді Аллен пішов до школи й навчався добре. Він також влаштувався на роботу до крамниці лакофарбових матеріалів, господар якої був приємно вражений організаторськими здібностями хлопця. Семюель, дуже побожний єврей, дізнався, що батько Біллі теж був юдеєм. Як і решту єврейської спільноти в Маямі, Семюеля розлютило вбивство одинадцяти ізраїльських спортсменів на Олімпійських іграх у Мюнхені. У п’ятницю він пішов на нічну службу, щоб помолитися за їхні душі й за душу батька Біллі. Він також попросив Бога, щоб Аллена виправдали в суді.

20 жовтня Мілліган повернувся до округу Пікавей, і його випадок передали до Комісії штату Огайо у справах неповнолітніх. Юнака протримали у в’язниці округу Пікавей із листопада 1972 року до 16 лютого 1973 року. 14 лютого, за два дні до цієї дати, йому виповнилося вісімнадцять. І хоча за час утримання під вартою Мілліган досягнув повноліття, суддя погодився, що немає підстав судити його як дорослого. Джордж Келнер, адвокат, якого найняла Дороті, сказав судді, що незалежно від того, яким буде вирок, юнака за жодних обставин не можна відсилати додому, де панує вкрай нездорова атмосфера.

Суддя визнав Вільяма С. Міллігана винним і присудив помістити його на невизначений термін до одного з виправних закладів, що перебувають під юрисдикцією Комісії штату Огайо у справах неповнолітніх. 12 березня, того самого дня, коли Аллена забрали до колонії для малолітніх злочинців у Зейнсвілі, що в Огайо, Дороті отримала папери, які остаточно засвідчували її розлучення з Чалмером Мілліганом.

Рейджен висміяв Семюеля і сказав йому, що Бога немає.

Розділ 12

(1)

Артур постановив, щоб у Зейнсвільській колонії на сцену виходили тільки молодшенькі. Таким чином у них буде нагода спробувати все, без чого важко уявити нормальне дитинство: походи, плавання, верхову їзду, ночівлю в наметах, різноманітні види спорту.

Дін Г’юз, довготелесий чорношкірий завідувач розважальною програмою, котрий носив зачіску «авіаносець» і цапину борідку, заслужив Артурове схвалення. Він здавався чуйним і гідним довіри молодиком. І взагалі, в колонії, схоже, було цілком безпечно.

Рейджен погодився з Артуром.

І тільки Томмі ремствував на тутешні правила. Йому було не до вподоби, що його коротко підстригли й примусили носити казенний однострій. Не тішило його й перебування в товаристві трьох десятків юних злочинців.

Чарлі Джонс, соціальний працівник, розтлумачив новоприбулим устрій виправного закладу. Колонія поділялась на чотири послідовні зони. Очікувалось, що кожного місяця хлопці прогресуватимуть від зони до зони. У будівлі, що формою нагадувала літеру Т, гуртожитки Зони-1 і Зони-2 розміщувались у лівому крилі, а Зони-3 й Зони-4 — у правому.

Зона-1 — це «дно», визнав Джонс. Постійна мішень для глузувань. До того ж там доводиться ходити стриженими ледь не наголо. Хлопцям із Зони-2 дозволяється носити довше волосся. У Зоні-3 можна у вільний від виконання щоденних обов’язків час ходити у нормальному одязі замість одностроїв. У Зоні-4 хлопці не сплять у спільній казармі, як в інших зонах, а мають окремі кімнатки. Також вони звільняються від рутинної роботи. Більшість із них користується особливою довірою персоналу. І головне — їх не змушують ходити на танці до дівчачої колонії в Сайото.

Новачки зустріли останню репліку дружним реготом.

Перехід із однієї зони до іншої, пояснював Джонс, залежить від набраних балів. Кожен хлопець починає місяць зі сто двадцятьма балами в активі, одначе для того, щоб піднятися на наступний щабель, необхідно мати сто тридцять. Заробити бали можна за виконання певних обов’язків і чемну поведінку. За непослух або неприйнятні вчинки бали віднімаються. Знімати бали мають право члени персоналу і хлопці з Зони-4.

Якщо котрийсь із них гукне порушникові «Гей!», той втратить один бал. Якщо прозвучить «Гей, охолонь!», це вже буде мінус два бали. Фраза «Гей, охолонь у ліжку!» означає, що на додачу до втрати двох балів порушник повинен буде ще й дві години простирчати в ліжку. Якщо він самовільно покине ліжко і хтось гукне йому «Гей, охолонь у ліжку! Гей, охолонь!», то в нього відмінусовується три бали. А якщо раптом пролунає команда «Гей, охолонь в окружній!», то це коштуватиме аж чотирьох балів і вгамовуватися такий порушник буде в камері окружної в’язниці.

Томмі мало не знудило від цієї маячні.

У колонії завжди є чим зайнятися, провадив своє Чарлі Джонс. Він висловив сподівання, що хлопці не шкодуватимуть часу на суспільно корисну працю і поводитимуться пристойно.

— А для тих із вас, хто вважає, буцімто він занадто розумний і крутий, аби тут бути, й надумається втікати, — застеріг Джонс, — штат Огайо припас особливу місцинку. Корекційну інституцію Центрального Огайо, скорочено — КІЦО[19]. Потрапивши до КІЦО, ви гірко пошкодуєте, бо порівняно з ними в нас тут справжній курорт, їй-богу. Що ж, гаразд. А тепер марш отримувати на складі постільну білизну. Після цього можете піти й перехопити що-небудь у їдальні.

Увечері Томмі сидів на ліжку, міркуючи, хто втягнув його в цю халепу і за що він опинився в такому місці. Усі ці бали, правила й зони були йому по цимбалах. Він збирався вшитися звідсіля за першої слушної нагоди. Томмі не знав, де тут вихід, адже при в’їзді на територію виправного закладу на сцені був не він. Однак він не зауважив ані мурів, ані колючого дроту по периметру — тільки ліс. Дати звідси драла буде раз плюнути.

Коли Томмі проминав їдальню, до його ніздрів долетіли апетитні пахощі. Втікати натщесерце? Нема дурних!

Серед новачків у Зоні-1 був дрібний хлопчина в окулярах, якому на вигляд було не більше чотирнадцяти-п’ятнадцяти років. Томмі помітив його ще в черзі за спальним причандаллям і подумав, що такого, либонь, будь-яким вітерцем здмухне. Хлопчик аж вгинався під вагою матраца й постільної білизни. Раптом якийсь патлатий здоровань із м’язами, мов у штангіста, зробив йому підсічку. Малий спритно піднявся з підлоги й у відповідь так буцнув здорованя головою в живіт, що той нерухомо звалився. Кремезний мугир сторопіло вирячився на курдуплика, який стояв над ним, стиснувши дрібні кулачки.

— Ти догрався, вилупку миршавий, — процідив він. — Гей!

— Запхни те «гей» собі в дупу! — відгукнувся хлопчина.

— Гей, охолонь! — гаркнув здоровань, піднімаючись і обтріпуючись.

У малого в очах бриніли сльози.

— Ну ж бо, бийся, тупе одоробло!

— Гей, охолонь у ліжку!

Інший хлопець, кістлявий, але вищий і на два-три роки старший за малого, відтягнув його геть.

— Облиш його, Тоні, — сказав він. — Ти вже й так втратив два бали. Та ще й дві години доведеться скніти в ліжку.

Тоні опанував себе й підняв матрац.

— Нічого, Ґорді. Мені однаково їсти не хотілось.

У їдальні Томмі жував мовчки. Харчі були те що треба, проте це місце почало його непокоїти. Якщо старші тут могли безкарно причепитися до будь-кого й забрати бали, то йому слід бути вкрай обачним і не лізти на рожен.

Повернувшись до гуртожитку, Томмі виявив, що вони з худим хлопцем на ім’я Ґорді спатимуть на сусідніх ліжках. Цей Ґорді приніс частину своєї вечері куценькому товаришеві. Вони сиділи і про щось балакали.

Томмі опустився на ліжко й потай за ними спостерігав. Він знав, що їсти в гуртожитку заборонено. Зненацька краєм ока він помітив, що на порозі з’явився той самий м’язистий хлоп.

— Шухер, — прошепотів Томмі. — Преться той дебелий мерзотник.

Малий, якого звали Тоні, притьмом засунув тарілку під ліжко і прийняв невимушену позу. Переконавшись у тому, що все гаразд і покараний не вставав із ліжка, здоровань пішов.

— Дякую, — сказав малий. — Я — Тоні Віто. А тебе як звуть?

Томмі подивився йому в очі.

— Можеш називати мене Біллі Мілліганом.

— А ось це — Ґорді Кейн, — вказав Тоні на кістлявого хлопця. — Він тут за торгівлю травичкою. А тебе за що загребли?

— За зґвалтування, — відповів Томмі. — Але я цього не робив.

З того, як вони вишкірились, він зрозумів, що хлопці не повірили. Що ж, чхати він на це хотів.

— А як звуть оте вайло, що до тебе присікалось? — запитав він.

— Джордан. Він із Зони-4.

— Ми з ним поквитаємося, — пообіцяв Томмі.

* * *

Томмі був на сцені майже весь час. Коли приїздила мати Біллі, він спілкувався з нею. Ця жінка подобалась Томмі, і йому було її шкода. Коли вона повідомила, що розлучилась із Чалмером, Томмі втішився.

— Він і мене кривдив, — сказав він.

— Я знаю, Біллі. Чомусь він завжди мав на тебе зуб. Але що мені було робити? Мені потрібен був дах над головою. Троє своїх дітей та ще й Чалла, котра теж мені мов рідна. Хай там як, а Чалмера більше немає. Будь хорошим хлопчиком і виконуй усе, що тобі тут велять, і скоро ти зможеш повернутись додому.

Томмі дивився, як Дороті йде, і думав, що вона — найвродливіша мати на світі. Прикро, що він їй не син. Він замислився про свою власну матір. Цікаво, якою вона була на вдачу і на обличчя?

(2)

Дін Г’юз, молодий завідувач розважальною програмою, помітив, що Мілліган тільки те й робить, що лежить і читає або витріщається скляним поглядом у простір, наче в трансі. Одного дня Г’юз сам підійшов до хлопця.

— Ти тут застряг, — почав він. — То отримай із цього якомога більше користі. Вище носа! Знайди собі справу до душі. Чим ти любиш займатися?

— Живописом, — озвався Аллен.

Наступного тижня Дін Г’юз придбав за власний кошт фарби, пензлі й полотно для Міллігана.

— Намалювати для вас що-небудь? — запитав Аллен, встановлюючи полотно сторчма на столі. — Чого б вам хотілося?

— Намалюй занедбаний сарай, — відповів Г’юз. — Із вибитими вікнами. Поруч зі старезного дерева звисає на линві гойдалка з шини. Поблизу в’ється розбита сільська дорога. І ще зроби так, аби здавалося, ніби щойно пройшла злива.

Аллен працював увесь день і цілу ніч і закінчив картину. Вранці він віддав роботу Г’юзу.

— Ого! Та це ж краса, — вразився той. — Ти міг би заробляти малюванням грубі гроші.

— Було б добре, — відповів Аллен, — бо малювати я люблю.

Г’юз розумів, що доведеться докласти зусиль, аби розворушити Міллігана й подолати його апатію. Одного суботнього ранку він узяв хлопця до парку Блу-Рок. Г’юз наглядав за ним, доки Мілліган малював. Люди підходили помилуватись на те, як він працює, і Г’юз продав декілька робіт юнака. Наступного дня він знову повів Міллігана до парку, і до недільного вечора вони вторгували за картини чотири сотні доларів.

У понеділок уранці директор колонії викликав Г’юза до свого кабінету й повідомив, що, позаяк Мілліган перебуває на утриманні держави, він не має права продавати живопис. Доведеться знайти покупців, повернути їм гроші й забрати назад полотна.

Г’юз, який не знав про цю заборону, погодився відшкодувати покупцям гроші. Перед тим як вийти за двері, він поцікавився:

— А звідки ви дізнались про торгівлю картинами?

— До нас без кінця надзвонюють люди, яким кортить придбати роботи Міллігана, — зітхнув директор.

Квітень швидко промайнув. Щойно надворі потеплішало, Крістін почала бавитись у саду. Девід ганявся за метеликами. Рейджен займався у спортзалі. Денні, котрий і досі боявся виходити на природу через те, що його колись закопали живцем, залишався в приміщенні й писав натюрморти. Тринадцятирічний Крістофер залюбки їздив верхи. Артур більшість часу проводив у бібліотеці, читаючи «Зведений правовий кодекс Огайо». Він бурчав, що залізе на коня, тільки якщо намічатиметься гра в поло. Усі вони зраділи, коли їх перевели до Зони-2.

Міллігана й Ґорді Кейна приставили до роботи в пральні, де Томмі охоче вовтузився зі старою пральною машиною та сушаркою на газовій тязі. Йому кортіло швидше перейти до Зони-3, де вечорами можна було носити свій одяг замість тюремної роби.

Одного вечора здоровило Френк Джордан припхався до пральні з цілою копицею брудної білизни.

— Я хочу, щоб до завтра все це було чистим. До мене приїдуть гості.

— Приємно це чути, — сказав Томмі, не відриваючись від своїх справ.

— Я маю на увазі, що ти повинен просто зараз усе випрати.

Томмі пропустив його слова повз вуха.

— Я з Зони-4, ти, щеня. Я можу позбавити тебе балів, і тоді до Зони-3 тобі буде як до неба рачки.

— Мені до дупи, з якої ти зони. Хоч із зони сутінків, — відрубав Томмі. — Я не зобов’язаний прати твоє вошиве шмаття.

— Гей!

Томмі люто зиркнув на Джордана. Хто дав право цьому задрипаному злодюжці забирати в нього бали?

— Стули пельку, — процідив Томмі.

— Гей, охолонь!

Томмі стиснув кулаки, та Джордан уже почухрав доповідати черговому, що видав Міллігану попередження. Повернувшись до гуртожитку, Томмі дізнався, що з Кейна та Віто Джордан також зняв по два бали, знаючи, що ці двоє з Мілліганом нерозлийвода.

— Треба щось із цим робити, — сказав Кейн.

— Я все владнаю, — запевнив Томмі.

— І як саме? — запитав Віто.

— Залиште це мені, хлопці. Я що-небудь вигадаю.

Томмі лежав у ліжку без сну. Що більше він думав про те, що сталося, то сильніше гнівався. Врешті він схопився на ноги, вислизнув у задні двері, знайшов на землі чималу штахетину й рішуче попрямував до Зони-4.

Артур пояснив Алленові, що відбувається, й наполіг, аби той втрутився, доки Томмі не влип у серйозну халепу.

— Не роби цього, Томмі, — промовив Аллен.

— Хай мені трясця, якщо я дозволю тому дебелому покидькові безкарно забрати в мене бали і спаскудити мої шанси на перехід до Зони-3!

— Ти згарячу влізеш у неприємності.

— Я гаряче бажаю вклепати того сучого сина ломакою по довбешці.

— Гей, Томмі, охолонь.

— Не смій вимовляти при мені ці трикляті слова! — знавіснів Томмі.

— Вибач. Але ти не з того боку до справи берешся. Покладися на мене. Я про все подбаю.

— Холера, та ти й про власне гузно подбати не ладен, — буркнув Томмі, проте штахетину таки викинув.

— А в тебе, як завжди, язичок — мов та бритва, — відгукнувся Аллен. — Чеши зі сцени.

Коли Томмі зник, Аллен повернувся до гуртожитку Зони-2 й почав радитися з Кейном і Віто.

— Ось як ми все зробимо, — почав Аллен.

— О, знаю! — урвав Кейн. — Підірвемо головну контору до бісової матері!

— В жодному разі, — заперечив Аллен. — Ми зберемо всі факти й цифри, підемо завтра просто до пана Джонса і скажемо, що несправедливо дозволяти нашим однокашникам, таким самісіньким малолітнім злочинцям, як і ми, влаштовувати над нами судилище.

Кейн і Віто дивились на Аллена з роззявленими від подиву ротами. Вони раніше не чули, щоб він висловлювався так гладко.

— Дайте-но мені олівець і папір, — попросив Аллен. — Треба як слід спланувати нашу кампанію.

Наступного ранку трійко хлопців на чолі з Алленом прийшли до Чарлі Джонса, соціального працівника.

— Пане Джонс, — почав Аллен, — ви казали, що у вашому кабінеті ми можемо вільно говорити про все, що нас непокоїть, і не боятися, що нам за це влетить.

— Так і є.

— Тоді ми бажаємо поскаржитись на систему, яка допускає, щоб такі самі неповнолітні правопорушники, як і ми, могли нас карати, знімаючи наші бали. Якщо ви поглянете ось на цей графік, який я спеціально накреслив, то й самі побачите, наскільки це нечесно.

Аллен вказав на довгу вервечку попереджень, виданих йому та його друзям Френком Джорданом, і пояснив, що в кожному з цих випадків причиною покарань була особиста ворожнеча чи відмова хлопців виконувати замість Джордана його обов’язки й бути у нього на побігеньках.

— Але ми користуємося цією системою вже бозна-скільки років, Білле, — заперечив Джонс.

— Це не робить її правильною. Вважається, що ця колонія повинна допомогти нам влитися в суспільство. Але хіба це станеться, коли тут тільки те і роблять, що демонструють нам, скільки в суспільстві несправедливості? Хіба це порядно — робити таких хлопчаків. як Віто, цілковито залежними від хуліганів на зразок Френка Джордана?

Джонс задумливо посмикував себе за вухо. Аллен бубнів про несправедливість системи, а Кейн і Віто мовчки стовбичили поряд, вражені красномовністю свого ватажка.

— Давай-но вчинимо так, — озвався Джонс. — Я обміркую те, що ти сказав. Приходь сюди в понеділок, і я повідомлю тобі, що вирішив.

У неділю ввечері Кейн і Віто грали на ліжку в карти, а Томмі, простягнувшись поруч, намагався з їхньої розмови збагнути, що трапилось у кабінеті Джонса.

Кейн відірвав погляд від карт і промимрив:

— Дивіться, хто приперся.

Френк Джордан підійшов до Віто й телепнув пару бруднющих черевиків просто на карти.

— Їх треба зараз же начистити.

— Ну то берися до роботи, — кинув Віто, — бо я твоїх смердючих черевиків не поліруватиму.

Френк зацідив малому в скроню так, що той скотився з ліжка й заплакав. Коли Френк посунув геть, Томмі притьмом рушив навздогін. На півдорозі до дверей він поторсав Френка за плече. Коли той розвернувся, Томмі вмазав йому з розмаху у пику, влучивши просто в носа. Френк, заточившись, гупнувся об стіну й заволав:

— Я тебе до окружної запроторю, засранцю!

Тут нагодився Кейн. Ударом ноги він підсік Френка, і той бебехнувся поміж двома ліжками. Томмі й Кейн навалились на кривдника, збиваючи його на квасне яблуко.

Рейджен спостерігав за сутичкою, бажаючи переконатись, що Томмі нічого не загрожує. Якби виникла реальна небезпека, Рейджен втрутився б. І він би не став безладно махати кулаками, дозволивши гніву себе засліпити, як це робив Томмі. Він би рухався впевнено, чітко плануючи, куди саме поцілити і які кістки розтрощити. Але це була не його бійка, і він бачив, що його допомога тут буде зайвою.

Наступного ранку Аллен вирішив, що краще буде самим усе пояснити панові Джонсу, перш ніж Френк Джордан встигне викласти йому брехливу версію подій.

— Бачите, у Віто здоровецький набряк на голові після того, як Френк ударив його без жодної на те причини, — розповідав Аллен соціальному працівникові. — Френк нахабно користується тим, що нинішня система дає йому перевагу над такими дітьми, як Віто. Як ми вже казали, наділяти такою владою малолітніх злочинців — неправильно і потенційно небезпечно.

У середу пан Джонс оголосив, що віднині тільки персонал колонії матиме право позбавляти когось балів. Ті бали, що Френк Джордан безпідставно познімав із інших дітей, будуть їм відшкодовані з рахунку самого Френка. Після цього Джордан скотився аж до Зони-1, а в Кейна, Віто й Міллігана стало достатньо балів, аби перейти до Зони-3.

(3)

Одним із плюсів перебування в Зоні-4 була можливість ненадовго з’їздити додому. Томмі з нетерпінням чекав на цю відпустку. Коли прийшов час, він спакував речі й став виглядати Дороті, котра мала за ним приїхати. Проте що більше він міркував про від’їзд, то сильніше бентежився. Йому тут почало подобатись. Але й на Спрінґ-стрит кортіло повернутися, оскільки він знав, що й духу Чалмерового там більше не буде. Тільки він, Чалла та Кеті. Нарешті вдома буде спокійно.

Дороті забрала сина, й вони рушили до Ланкастера, майже не розмовляючи дорогою. Не встигли вони увійти в дім, як на порозі з’явився чолов’яга, якого Томмі раніше і в очі не бачив. Той був дебелим і мордатим, мав груди колесом і безперестанку смалив одну цигарку за іншою.

— Біллі, це — Дел Мур, власник того боулінг-клубу в Серклвілі, де я колись співала, — пояснила Дороті. — Він залишиться на вечерю.

З того, як ці двоє дивились одне на одного, Томмі зрозумів, що між ними щось є. Холера! Минуло якихось два місяці, відколи вони здихались Чалмера, і ось, маєш. Тут уже новий бевзь отирається.

За вечерею Томмі оголосив:

— Я до Зейнсвіля не повернусь.

— Що ти таке кажеш? — схвилювалась Дороті.

— Мені те місце вже в печінках сидить.

— Це нікуди не годиться, Біллі, — втрутився Дел Мур. — Твоя мама каже, що тобі зосталось відмотати якийсь нещасний місяць.

— Не пхай носа до чужих справ.

— Біллі! — прикрикнула Дороті.

— Слухай сюди, — сказав Дел. — Я тепер друг родини, і мені не подобається, що ти завдаєш своїй матінці стільки турбот. Тобі залишилось відсидіти всього нічого. Тож або ти протримаєшся, або тобі доведеться мати справу зі мною.

Томмі втупився у тарілку й більше за вечерею не зронив ані слова.

Згодом він запитав у Кеті:

— Що це за лайдак?

— Новий мамин залицяльник.

— Хай йому грець. Він, схоже, думає, що має право вказувати мені, як поводитись. Він тут часто товчеться?

— У нього своє житло у місті, — відповіла Кеті, — тож загалом не можна сказати, що вони живуть разом. Але я не сліпа.

На наступні вихідні Томмі знову відпустили додому. Він познайомився з сином Дела Мура, Стюартом, і той одразу ж йому сподобався. Стюарт був ровесником Біллі. Він багато займався спортом, любив грати в американський футбол. Але найбільше Томмі вразило те, як він вправлявся з мотоциклом. Стюарт умів виробляти на ньому такі викрутаси, яких Томмі зроду не бачив.

Алленові Стюарт теж сподобався, а завдяки своїй силі, спритності та відчайдушній хоробрості навіть завоював повагу Рейджена. Вихідні минули так весело, що Мілліганові альтер-его вже не могли дочекатися наступних зустрічей зі своїм новим приятелем, який приймав їх такими, якими вони є, і не зважав на їхні дивацтва. Стюарт не називав жодного з них ані роззявою, ані брехуном. Томмі вирішив, що хотів би в майбутньому стати схожим на Стюарта.

Томмі розповів Стюартові, що після повернення з колонії не хоче жити вдома. З Делом під боком це буде вже зовсім не те. І тоді Стюарт запропонував удвох винайняти квартирку.

— Ти це серйозно? — перепитав Томмі.

— Я розмовляв про це з Делом, — сказав Стюарт, — і він вважає, що це чудова ідея. Мабуть сподівається, що ми наглянемо один за одним.

Однак за кілька тижнів до звільнення із Зейнсвільської колонії Томмі дізнався, що Дороті не приїде до нього на чергові відвідини.

5 серпня 1973 року Стюарт Мур ганяв на мотоциклі вулицями Серклвіля. Завернувши на значній швидкості за ріг, хлопець врізався в катер, який перевозили на причепі. Від зіткнення бензобаки мотоцикла й катера вибухнули. Стюарт загинув на місці.

Ця звістка стала для Томмі ударом. Стюарта, його безстрашного, завжди усміхненого друга, який збирався підкорити весь світ, навіки поглинуло полум’я. Томмі не міг цього витримати. Він більше не хотів бути на сцені. На його місце прийшов Девід, аби пережити агонію Стюарта і виплакати сльози Томмі.

Розділ 13

(1)

Через місяць після загибелі Стюарта Біллі Міллігана звільнили із Зейнсвільської колонії. Одного дня, невдовзі після повернення додому, Аллен читав у своїй кімнаті, коли до нього зайшов Дел Мур і запропонував сходити порибалити. Аллен знав, що той старається таким чином догодити Дороті. Кеті сказала, що ці двоє, певно, одружаться.

— Чом би й ні, — відповів Аллен. — Люблю риболовлю.

Дел зробив усі необхідні приготування, взяв наступного дня на роботі відгул і приїхав за Біллі.

— Яка ще риболовля? — зиркнув на нього Томмі з огидою. — Тьху, не піду я рибалити.

Коли Томмі вийшов зі своєї кімнати, Дороті почала дорікати йому тим, що в нього сім п’ятниць на тиждень. Спершу він, мовляв, обіцяє Делові порибалити з ним, а потім відкараскується. Томмі здивовано вирячився на Дороті й Дела.

— Господи, та він же мене навіть не питав, чи хочу я на ту риболовлю!

Дел вилетів із будинку, присягаючись, що зроду не зустрічав нахабнішого й безсоромнішого брехуна, ніж Біллі.

— Я більше так не можу, — звернувся Аллен до Артура, усамітнившись у своїй кімнаті. — Треба звідси виїхати. Я почуваюсь третім зайвим, коли в хаті постійно ошивається Дел.

— Згоден, — докинув Томмі. — Дороті завжди була мені мов рідна мати, але якщо вона вийде за Дела — мені тут робити нічого.

— Гаразд, — погодився Артур. — Давайте знайдемо роботу, заощадимо кілька тисяч і винаймемо собі помешкання.

Усі радо пристали на цю пропозицію.

11 вересня 1973 року Аллен влаштувався на завод, що займався електрогальванізацією металів. Робота була брудна, і платили за неї мізер. Не такою Артур уявляв собі їхню кар’єру.

Всі нудні обов’язки оператора на лінії гарячого цинкування виконував Томмі. Він пересував клітку, підвішену під стелею на рухомому ланцюгу, після чого занурював її в гальванічну ванну з кислотою для травлення металу. І так він переходив від одного квадратного резервуару до іншого. Ряд гальванічних ванн був завдовжки з доріжку в кегельбані. Занурити, зачекати, підняти, пересунути, занурити, зачекати…

Артур зневажливо пирхнув на саму думку про таку чорну роботу й зосередив увагу на інших справах. Йому треба було підготувати своїх підопічних до самостійного життя.

У Зейнсвілі він пильно спостерігав за діями тих, кому дозволяв виходити на сцену, і дійшов висновку, що головна запорука виживання в суспільстві — це самоконтроль. Без чітких норм поведінки їхнє життя обернеться на хаос, а це — небезпечно. Артур збагнув, що жорсткі правила виправного закладу насправді вплинули на весь їхній гурт позитивно. Постійне побоювання скотитися до Зони-1 чи Зони-2 змушувало навіть найбільших бунтівників опановувати себе. Необхідно буде запровадити схожу систему, коли вони почнуть жити окремо.

Артур обговорив із Рейдженом ідею розробити загальний кодекс поведінки.

— Хтось із наших зв’язався з непутящими жінками, — пояснював Артур. — І ось, маєш — ті двоє жінок із округу Пікавей нас обмовили, і ми потрапили до в’язниці за зґвалтування, до яких не маємо стосунку. Таке нізащо не повинно повторитись.

— І шчо ти пропонуєш робити, аби тсього уникнути?

Артур почав міряти кімнату кроками.

— Зазвичай я можу завадити будь-кому з наших вийти на сцену. А ще я помітив твою здатність зіштовхувати інших зі сцени, коли вони особливо вразливі — у мить переходу в зовнішній світ. Удвох ми могли б утримувати контроль над свідомістю. Я вирішив, що деяких небажаних персон слід назавжди позбавити права виходити на сцену, а решта з нас повинна буде дотримуватися певного кодексу поведінки. Ми всі — наче одна сім’я. І ми мусимо суворо дотримуватися правил. Один-єдиний переступ — і порушника буде зараховано до категорії небажаних персон.

Рейджен схвалив його план, тож Артур ознайомив усіх із переліком правил.

ПРАВИЛО ПЕРШЕ: ніколи не брехати. Усе життя їх незаслужено називали патологічними брехунами, бо вони заперечували свою причетність до сказаного чи зробленого кимось із інших.

ПРАВИЛО ДРУГЕ: ґречно ставитися до жінок та дітей. Не використовувати в їхній присутності нецензурну лексику й дотримуватися правил етикету — наприклад, відчиняти перед ними двері. Наймолодші члени «сім’ї» повинні чемно поводитися за столом: сидіти рівненько, застеливши коліна серветкою. Жінок і малят необхідно захищати будь-якою ціною, тому кожен, хто побачить, як кривдять безпорадних, зобов’язаний негайно зійти зі сцени, поступившись місцем Рейдженові, котрий усе владнає. (Якщо ж у небезпеку потрапляє безпосередньо хто-небудь із членів «сім’ї», то Рейджен з’являється на сцені автоматично.)

ПРАВИЛО ТРЕТЄ: дотримуватись целібату. Ніхто з особистостей більше не повинен давати ані найменшої підстави звинуватити їх у зґвалтуванні.

ПРАВИЛО ЧЕТВЕРТЕ: присвячувати весь вільний час самовдосконаленню. Не годиться марнувати на комікси чи телевізор час, який можна використати на самоосвіту в тій царині, яка їм найбільше до вподоби.

ПРАВИЛО П’ЯТЕ: шанувати право кожного члена «сім’ї» на приватну власність. Особливо в тому, що стосується торгівлі живописом. Будь-кому дозволяється продавати анонімні роботи чи полотна з підписами «Біллі» та «Мілліган». Одначе картини, намальовані й підписані Алленом, Томмі або Денні, вважаються їхнім особистим майном, яке більше ніхто не сміє продавати.

Кожен, хто порушить бодай один із цих пунктів, назавжди втратить право виходити на сцену і скнітиме в темряві з рештою небажаних персон.

Рейджен замислився, а тоді запитав:

— А хто є тсі, як ти їх кличеш, «небажані персони»?

— Філіп і Кевін. Цим двом заборонено з’являтися на сцені. Вони, без сумніву, мізантропи, схильні до порушення закону.

— А як шчодо Томмі? Він теж є… теє… мізантроп.

— Так, — погодився Артур, — але недоброзичливість Томмі корисна. Деякі з молодшеньких настільки покірні, що ладні навіть заподіяти собі шкоду, якщо їм звелить перший-ліпший незнайомець. Допоки Томмі не порушує кодекс поведінки й не застосовує свої здібності з відмикання замків зі злочинною метою, він може бувати на сцені. Але час від часу я його смикатиму за повідок, аби не забував, що ми його пильнуємо.

— А шчо буде зі мною? — запитав Рейджен. — Я є злочинетсь, я є мізантроп, і я схильний до жорстокості.

— Доведеться припинити порушувати закон, — відповів Артур. — Більше жодних злочинів, навіть легких, хоч би якою була причина.

— Зрозумій, Артуре, — почав Рейджен, — я опинитись у такій ситуатсії можу, шчо порятує тілько злочин. Коли на кону виживання — закон уже по тсимбалах.

Артур склав пучки пальців докупи й замислився над тим, що сказав Рейджен. Тоді кивнув.

— Добре, зробимо для тебе виняток. Оскільки твоя могутність нам знадобиться, ти єдиний матимеш право застосовувати силу проти сторонніх, але тільки задля самооборони чи захисту жінок і дітей. Тобі як захиснику «сім’ї» дозволятиметься скоювати злочини, якщо це буде вкрай необхідно для виживання, але гляди, щоб при цьому не було жертв.

— Тсі правила я приймаю, — м’яко сказав Рейджен. — Але май на увазі, шчо тся система не завжди пратсюватиме гладко. Буремні часи трапляються, і тоді хтось краде час, і ні ти, ні я, ні Аллен гадки не маємо, шчо відбувається.

— Твоя правда, — мовив Артур. — Але нам залишається тільки давати раду своєму життю настільки добре, наскільки це можливо в нашому становищі. Треба буде підтримувати злагоду в «сім’ї», і тоді, можливо, вийде уникнути чергового приходу буремних часів.

— Ох і непроста тсе справа буде. Тобі самому розповісти про все решті доведеться. Я шче не знайомий із усіма в тсій, як ти висловлюєшся, «сім’ї». Вони то з’являються, то шчезають. Я навіть не завжди впевнений, хто є свій, а хто чужий.

— Це природно, Рейджене. Згадай, як було у шпиталі чи в колонії для неповнолітніх. Вивчаєш імена тих декількох людей, які з тобою мешкають. Знаєш також, що поруч є багато інших. Проте навіть у зовнішньому світі люди часто не спілкуються між собою, хоч і живуть зовсім близько. Я переповім кожному з наших усе, що їм треба знати.

— Я сильний, але ти володієш інформатсією, шчо теж дає тобі велику силу, — проказав Рейджен, мовби міркуючи вголос.

— І тому я завжди втираю тобі носа в шахах, — задоволено кивнув Артур.

Артур по черзі поговорив із усіма членами «сім’ї», пояснюючи, що від них вимагатиметься. Кожен, хто хотів бувати на сцені, мав не лише дотримуватися загальних правил поведінки, а й виконувати додаткові обов’язки.

Трирічна Крістін, котра ніколи не дорослішала, часто-густо ставила інших у незручне становище. Та завдяки наполегливості Рейджена всі зійшлись на тому, що, оскільки вона з’явилась на світ найпершою і була в «сім’ї» маленькою мазункою, її ніколи не запишуть у небажані персони. Крістін може навіть виявитися корисною: іноді важливо, щоб на сцені був той, хто не розуміє, що діється, і не плескатиме язиком. Але навіть від Крістін очікувалась певна робота над собою. З допомогою Артура вона повинна була навчитися читати й писати, намагаючись побороти дислексію.

Томмі мав далі вивчати електроніку, а також поглиблювати знання з механіки. Попри те що він умів відмикати різноманітні замки й навіть зламувати сейфи, ці здібності йому дозволялось використовувати лише з однією метою: не вдиратись, а втікати. Томмі не мав права ставати крадієм або спільником у пограбуваннях. У вільний час він повинен був грати на саксофоні та відточувати свою майстерність у пейзажному живописі. Також Томмі мав стежити за своєю поведінкою і не грубіянити людям, якщо тільки цього не вимагатимуть обставини.

Рейджен повинен був записатись на карате і дзюдо, а також почати бігати вранці, щоб тримати себе в гарній фізичній формі. Він збирався під керівництвом Артура навчитись контролювати рівень адреналіну в крові, щоб у напруженій чи небезпечній ситуації мати змогу сконцентрувати всю свою енергію. До того ж він мав продовжувати вправи з холодною зброєю, а з наступної зарплатні було вирішено придбати пістолет, аби Рейджен учився стріляти по мішенях.

Аллен повинен був розвивати красномовність, а крім того, зосередитись на портретистиці. Щоб зняти зайве емоційне напруження, він збирався спробувати себе у грі на ударних. Загалом, він мав представляти «сім’ю» в усіх контактах зі сторонніми, де потрібен був хтось із добре підвішеним язиком. Оскільки Аллен був найбільш товариським на вдачу, важливо було, щоб він часто виходив у зовнішній світ і спілкувався з людьми.

Адалана могла далі писати вірші. Також вона повинна була вдосконалювати свої кухарські здібності, які стануть у пригоді, коли «сім’я» винайматиме окреме помешкання.

Денні мав працювати над натюрмортами, а ще опанувати аерограф. Як підліток він повинен був також дбати про дітлашню.

Артур планував присвятити себе науковій роботі, особливо в царині медицини. Він уже виписав поштою курс із основ клінічної гематології. До того ж він збирався знайти застосування своєму логічному мисленню і вмінню чітко аргументувати свою думку, взявшись вивчати право.

Усіх інших членів «сім’ї» теж попередили, щоб вони кожну мить проводили за самоосвітою та самовдосконаленням. Вони не повинні сидіти склавши руки, наставляв Артур, не повинні гаяти час і допускати, щоб розум закисав. Кожен із них повинен рухатись до своєї особистої мети, але при цьому всі вони мають бути всебічно освіченими, інтелігентними людьми. Їм слід віддавати теоретичним заняттям той час, який вони проводять поза сценою, і сумлінно працювати над практикою, коли приходить їхня черга контролювати свідомість.

Дітям суворо заборонялось водити автомобіль. Якщо хтось із них вийде на сцену й усвідомить, що сидить за кермом, то він повинен буде перелізти на пасажирське сидіння і зачекати на появу когось із дорослих членів «сім’ї», які й поведуть авто.

Інші погодились, що Артур усе продумав до найменших дрібниць.

Семюель читав Старий Заповіт, їв тільки кошерне й полюбляв різьбити скульптури з пісковику й дерева. 27 вересня, на Рош Гашана, чи то пак юдейський Новий рік, Семюель вийшов на сцену, щоб помолитися за батька Біллі, котрий також був євреєм.

Семюель знав, що Артур встановив табу на торгівлю чужими полотнами, проте одного разу йому конче знадобились гроші, а нікого з членів «сім’ї», які могли б йому щось пояснити чи порадити, не було поруч. І тоді юнак продав картину в стилі ню, підписану Алленом. Вигляд оголеного тіла ображав релігійні почуття Семюеля, і він не хотів, щоб ця картина муляла йому очі.

— Це не мій витвір, — сказав він покупцеві, — та я добре знайомий із художником.

Згодом хлопець продав пейзаж, який намалював Томмі. На полотні був зображений якийсь хлів, і вся робота просто-таки просякла почуттям страху.

Дізнавшись про Семюелеві вибрики, Артур страшенно обурився. Семюель повинен був розуміти, що продає полотна, які надзвичайно багато означають для їхніх творців. Ті картини були глибоко інтимними й ніколи не призначалися для чужих очей. Артур звелів Томмі знайти улюблену скульптуру Семюеля — гіпсову Венеру, закутану в складчасті шати й оточену купідонами.

— Знищ її, — наказав Артур.

Томмі виніс Венеру на заднє подвір’я й розгатив на друзки молотком.

— За свій тяжкий переступ — торгівлю чужими витворами мистецтва — Семюель негайно переходить до розряду небажаних персон. Йому віднині й навіки забороняється виходити на сцену, — проголосив Артур.

Семюель почав сперечатися. Він сказав Артурові, що його не можна спроваджувати, бо ж він єдиний з усіх вірує в Бога.

— Бог — це вигадка тих, кого лякає невідомість, — відкарбував Артур. — Люди поклоняються таким постатям, як Ісус Христос, бо страшаться того, що може статися з ними після смерті.

— Твоя правда, — відповів Семюель. — Але подумай сам: хіба є щось погане в тому, щоб трішки перестрахуватись? Ану ж після смерті ми виявимо, що Бог таки існує? Чи не ліпше буде, якщо бодай котрийсь із нас у Нього віруватиме? Таким чином хоча б хтось один матиме змогу відкрити нашій душі дорогу до Раю.

— Це коли припустити, що є така річ, як душа, — відказав Артур.

— Навіщо ж похапцем спалювати за собою мости? Чому б не дати мені другий шанс?

— Правила є правила, — відрубав Артур. — Моє рішення незмінне. Шостого жовтня буде найважливіше свято для людей твого віросповідання — Йом Кіпур. Можеш вийти на сцену, щоб попостувати на свій День Спокути, проте надалі щоб і духу твого на сцені не було.

Згодом Артур зізнався Томмі, що він дав маху, коли ухвалив таке рішення спересердя. Оскільки він ніяк не може знати напевно, що Бога не існує, не варто було ось так згарячу проганяти єдину серед них релігійну людину.

— Ти ж можеш усе виправити, — запропонував Томмі. — Скажи, що ти передумав і дозволяєш Семюелю іноді з’являтись на сцені.

— Допоки я контролюю свідомість, — відповів Артур, — такому не бувати. Я визнаю`, що припустився помилки, дозволивши емоціям узяти наді мною гору. Але якщо вже я щось вирішив, то не відступлюсь.

Думки про Рай і пекло непокоїли Томмі. Він упіймав себе на тому, що знову і знову прокручує їх у голові. Якщо він загримить до пекла, запитував себе Томмі, чи можливо буде якимось чином звідтіля вислизнути?

(2)

За кілька днів Аллен наштовхнувся в середмісті на хлопця, із яким учився в школі. Він пригадав, що Баррі Гарт був другом котрогось із його знайомих. Нині Баррі відростив довгу чуприну і скидався на гіпі. Він запросив Аллена до себе додому — випити пива й побалакати.

Він мешкав у просторій, але занедбаній квартирі. Поки Аллен і Баррі сиділи й розмовляли на кухні, якісь типи то приходили, то зникали. В Аллена склалося таке враження, що тут щедро приторговують наркотиками. Коли він підвівся, збираючись іти, Гарт сказав, що планує в суботу закотити вечірку, де збереться чималий натовп. Він запросив і Аллена.

Той погодився. Це була чудова нагода виконати Артурову вказівку й частіше бувати на людях.

Та коли Аллен суботнього вечора приїхав до квартири Гарта, побачене йому не сподобалось. Там був мовби якийсь наркопритон. Люди цмулили алкоголь, смалили травичку й ковтали пігулки. На думку Аллена, більшість присутніх поводились, наче йолопи. Він вирішив, що не затримається тут надовго. Вип’є пляшку пива й піде. Проте вже за кілька хвилин йому стало так нестерпно, що він зійшов зі сцени.

Артур озирнувся, побачив, що діється навкруги, і сповнився відрази, та все ж вирішив залишитись і поспостерігати за цим стадом бидла. Йому було цікаво подивитись, як різні види наркотиків роблять із людей справжнісіньких телепнів: від алкоголю стають задерикуватими, від коноплі знай собі гигочуть, від амфетамінів поринають у транс, від ЛСД втрачають координацію. Ціле польове дослідження з наслідків зловживання наркотичними речовинами, подумав Артур.

Юнак помітив, що одна молода пара сидить осторонь від усіх, як і він сам. Дівчина була високою і стрункою, мала довге чорняве волосся, пухкі губи й очі з поволокою. Вона час від часу зиркала на Артура, і той відчував, що скоро вона з ним заговорить. Його дратувала сама думка про це.

Однак першим до Артура звернувся її супутник.

— Часто буваєш на вечірках у Гарта? — запитав молодик.

Артур випустив на сцену Аллена. Той спантеличено закрутив головою навсібіч.

— Вибач, що ти сказав? — перепитав він.

— Моїй подрузі здається, що вона тебе вже бачила на одній із тутешніх вечірок. У мене теж таке відчуття, ніби я тебе десь зустрічав. Як тебе звати?

— Усі звуть мене Біллі Мілліганом.

— То ти — брат Чалли? Здоров був, а я — Волт Стенлі. Я знаю твою сестру.

Дівчина підійшла до них.

— Марлен, це Біллі Мілліган, — познайомив їх Стенлі, а тоді відійшов.

Марлен і Аллен пробалакали майже годину, обмінюючись дотепними зауваженнями про решту присутніх. Дівчина здалась Алленові веселою і приязною.

Він бачив, що подобається їй. Темні котячі очі Марлен викликали в нього чудернацькі відчуття. Юнака до неї вабило, та він знав, що через Артурові правила в нього з цією дівчиною нічого не може бути.

— Агов, Марлен! — гукнув Стенлі з іншого кінця кімнати. — Може, підемо вже?

Вона не звернула на нього уваги.

— Тебе кличе твій кавалер, — сказав Аллен.

— Ніякий він мені не кавалер, — усміхнулась вона.

Ця дівчина тривожила Аллена. Він щойно відсидів у Зейнсвільській колонії за брехливим звинуваченням у зґвалтуванні, аж тут якась краля вішається йому на шию.

— Вибач, Марлен, — промовив юнак. — Я вже мушу йти.

Вона здивувалась, але сказала:

— Що ж, можливо, ми ще побачимось.

Аллен мерщій подався геть.

Наступної неділі Аллен вирішив, що такий погожий осінній деньок якнайкраще підходить для партії в гольф. Він закинув ключки до багажника й поїхав до ланкастерського заміського клубу, де взяв напрокат гольф-карт. Він пройшов кілька лунок, але гра була кепська. Втретє загнавши м’яча до піщаного бункера[20], Аллен так на себе розлютився, що пішов зі сцени.

Мартін розплющив очі й отетерів, побачивши, що стовбичить на полі для гольфу й приміряється до м’яча пісочним веджем[21]. Він вибив м’яч із бункера й дограв лунку. Для неї було встановлено пар чотири[22]. Не знаючи, скільки ударів йому знадобилось для проходження цієї лунки, він зарахував собі берді[23].

Мартіна роздратувало те, що в черзі до наступної лунки зібралось чимало людей. Він почав гучно нарікати на те, що вайлуваті дилетанти псують задоволення від гри для таких майстерних гравців, як він.

— Сам я з Нью-Йорка, — сказав він підтоптаному чоловікові з чотирма супутниками, котрі стояли в черзі перед ним. — Я звик до першокласних приватних гольф-клубів. Туди, на відміну від цього закладу, не пускають казна-кого.

Чоловік ніяково зашарівся, а Мартін вийшов наперед.

— Ви ж не проти пропустити мене? — кинув він і, не чекаючи на відповідь, примостив м’яч на підставці, сильним ударом послав його на правий раф[24] і гайнув за ним у своєму гольф-карті.

На наступній лунці він знову проліз без черги, проте його м’яч шубовснув до водної перешкоди. Мартін зупинив гольф-карт біля ставу, щоб подивитися, чи не вдасться дістати м’яч. Не знайшовши його, хлопець витягнув нового м’ячика, вибив його на інший берег ставка й повернувся до свого авто. Застрибуючи всередину, він добряче торохнувся коліном.

Девід з’явився на сцені, щоб прийняти біль. Хлопчик не знав, де він опинився і що робить у цій мініатюрній машинці. Коли біль ущух, Девід почав бавитись: крутити кермо, натискати педалі й імітувати звуки мотора. Гольф-карт знявся з гальм і покотився вперед, в’їхавши передніми колесами у воду. Девід перелякався й утік зі сцени. Повернувся Мартін, дивуючись, як таке могло трапитись. Йому знадобилось добрих півгодини, щоб, розхитуючи гольф-карт туди й сюди, вивільнити передні колеса, що вгрузли в багно. Мартін казився, спостерігаючи, як групки гольфістів проходять повз нього, насолоджуючись грою.

Коли карт уже був на суші, Артур вийшов на сцену й повідомив Рейдженові, що віднині Мартін вважатиметься небажаною персоною.

— Тсе є дуже сувора кара за таку дрібнитсю, як машинка у ставку.

— Не в цьому річ, — відповів Артур. — Мартін — нікчемний пустобрех. Відколи ми повернулись із Зейнсвіля, він тільки й думає, що про дорогий одяг і розкішні автомобілі, вдає з себе велике цабе й навіть не намагається поглиблювати свої знання чи займатися творчістю. Він пройдисвіт, авантюрист і, що значно гірше, сноб.

— Не знав, шчо снобізм — тсе є достатня підстава, шчоб оголосити когось небажаним, — усміхнувся Рейджен.

— Мій любий друже, — сухо відкарбував Артур, розуміючи, до чого той хилить, — снобізм — це привілей інтелектуалів. Я маю право бути снобом, тоді як Мартін — аж ніяк.

Артур пройшов останні чотири лунки точнісінько в пар.

27 жовтня 1973 року, майже через десять років після весілля з Чалмером Мілліганом, Дороті вийшла за свого четвертого за ліком чоловіка — Делмоса А. Мура.

Він намагався замінити батька дівчаткам і Біллі, та всі вони його недолюблювали. Коли він почав встановлювати в сім’ї свої правила, Артур пройнявся до нього крижаною зневагою.

Зокрема, Дороті заборонила молодшому синові їздити на мотоциклі. Томмі розумів, що це через Стюарта, одначе вважав, що несправедливо обмежувати його у чомусь тільки тому, що з кимось іншим сталося лихо.

Одного разу він позичив у друга «Ямаху-350» і з вітерцем проїхався повз свій будинок. Розвернувшись, аби ще раз промчати по Спрінґ-стрит, він глипнув униз і помітив, що вихлопна труба небезпечно розхиталась. Не приведи Боже, вона вдариться об землю!

Рейджен на ходу зіскочив із мотоцикла.

Звівшись на ноги, він обтрусив бруд із джинсів і вкотив залізного коня на подвір’я. Після цього він увійшов до будинку, щоб змити з обличчя кров.

Коли Рейджен вийшов із ванної кімнати, Дороті заверещала на нього:

— Я ж попереджала, щоб ти до мотоциклів навіть не наближався! Скільки ж ти будеш із мене душу вимотувати?

Дел увійшов із подвір’я й заволав:

— Ти це навмисно зробив! Ти ж знаєш, як я ставлюсь до мотоциклів, відколи…

Рейджен похитав головою й подався геть зі сцени, щоб Томмі вийшов і сам усе пояснив про вихлопну трубу.

Томмі прочумався й побачив, що Дороті й Дел свердлять його очима.

— Скажи, ти ж це навмисно зробив, правда? — допитувався Дел.

— Що за маячня? — відказав Томмі, оглядаючи свої садна. — Вихлопна труба почала відпадати, і…

— Годі брехати! — гримнув Дел. — Я щойно дивився на той мотоцикл. Вихлопна труба ніяк не могла відірватись, підважити мотоцикл так, щоб той полетів шкереберть, і при цьому не зігнутись у дугу. А та труба не зігнута.

— Не смій називати мене брехуном! — визвірився Томмі.

— Ти і є чортів безсоромний брехун! — ревнув Дел.

Томмі вилетів за двері. Який сенс розповідати їм, що труба не погнулась, бо Рейджен своєчасно помітив загрозу і встиг перекинути мотоцикл, перш ніж сталася значно гірша аварія? Хай би що він сказав, його все одно звинуватять у брехні.

Розуміючи, що сам він уже не ладен упоратись із гнівом, який його переповнює, Томмі зійшов зі сцени.

Дороті, відчувши синову злість, тихо пішла слідом, коли той закрокував до гаража. Вона залишилася знадвору й непомітно спостерігала за ним крізь віконце. Жінка побачила, як її хлопчик підійшов до дровітні, взяв звідти чималу дошку і з убивчим виразом обличчя голіруч розламав її навпіл. Так він брав дошку за дошкою й ламав їх, мов сірники, даючи вихід страшній, несамовитій люті.

Артур вирішив, що вони мусять переїхати до окремого помешкання.

Не минуло й кількох днів, як Аллен надибав дешеве житло: білий каркасний будиночок на дві з половиною кімнати по Брод-стрит, 808. Це було недалеко від вулиці, де жила Дороті. Будиночок був занедбаний, але з плитою та холодильником. Аллен додав до них матрац, двійко стільців та стіл. Дороті дозволила йому придбати «понтіак» на її ім’я, за умови що кредитні внески він сплачуватиме самотужки.

Рейджен купив собі карабін тридцятого калібру з обоймою на дев’ять набоїв, а також напівавтоматичний пістолет двадцять п’ятого калібру.

Спершу всіх надзвичайно тішила свобода, яку дарувало власне помешкання. Можна було займатися живописом коли заманеться, і ніхто не отирався поруч, прискіпуючись і заважаючи.

Артур стежив за тим, щоб аспірин і решта ліків купувалися тільки в пляшечках із захистом від дітей, аби молодшенькі не могли їх відкрити. Він навіть примусив Рейджена знайти таку кришечку з захистом від дітей, яка підійшла б до горілчаної пляшки. Також Артур постійно нагадував, щоб Рейджен повсякчас тримав зброю під замком.

Між Адаланою й Ейпріл на кухні розгорілось протистояння. Хоч Артур і передчував, що це може кепсько скінчитись, він вирішив не ставати ні на чий бік. У нього й так залишалось обмаль вільного часу на наукові дослідження й побудову планів на майбутнє, тож він намагався ігнорувати те, що в його голові, наче невпинний звуковий супровід, точилися дівчачі чвари. Коли гризня стала геть нестерпною, він запропонував, щоб Адалана взяла на себе куховарство, а Ейпріл — шиття й прання, та й по всьому.

Коли Артур побачив решту «сім’ї», струнка, чорнява й кароока Ейпріл одразу припала йому до душі. Вона була привабливішою за простувату, якусь дуже домашню Адалану, не кажучи вже про те, що була значно розумнішою. Вона практично не поступалась інтелектом Алленові й Томмі, а може, й самому Артурові. Крім того, спочатку його заінтригував бостонський акцент дівчини. Проте варто було Артуру з’ясувати, чим забита голова Ейпріл, як він миттєво втратив до неї інтерес. Дівчина була одержима думками про те, щоб замордувати і вбити Чалмера.

Вона подумки прокручувала різні сценарії. Якби можна було заманити Чалмера сюди, до будинку, вона прив’язала б його до стільця й заходилась би повільно перетворювати його тіло на вугілля за допомогою паяльної лампи. Вона вводила б Чалмеру амфетаміни, щоб той залишався притомним, і паяльна лампа спопеляла б йому палець за пальцем, на руках і ногах, водночас припікаючи рани, так що кров нічого не заляпала б. Ейпріл жадала, щоб Чалмер зазнав невимовних страждань, перші ніж потрапить до пекла.

Дівчина під’юджувала Рейджена.

— Ти мусиш убити Чалмера, — шепотіла вона на вухо слов’янину. — У тебе є зброя. Просто пристрель мерзотника.

— Я не є убивтся.

— Це буде не вбивство, а справедлива кара за все, що він накоїв.

— Я не є вершитель закону. Визначати кару — тсе є справа суддів. Я свою силу тілько на те використовую, шчоби малечу й жіночок захишчати.

— Але ж я і є жінка.

— Ти є хвора на голову жінка.

— Тобі треба буде тільки взяти оту твою рушницю й причаїтись на пагорбі, що навпроти будинку, де Чалмер живе зі своєю новою дружиною. Ти скосиш його здалеку, і жодна жива душа ніколи не довідається, хто це зробив.

— Тсе надто далеко. Мій карабін без оптичного притсілу, і в нас нема грошей на такі тсятськи.

— Ти ж винахідливий, Рейджене, — нашіптувала Ейпріл. — У нас є телескоп. Ти можеш якось присобачити його до карабіна й намітити на лінзі перехрестя прицілу.

Рейджен відмахнувся від неї.

Проте Ейпріл не вгавала. Вона безперестанку нагадувала Рейджену про все, що Чалмер колись виробляв, особливо з діточками. Знаючи, як Рейджен обожнює Крістін, Ейпріл навмисно весь час торочила про те, скільки кривди Чалмер заподіяв дівчинці.

— Я тсе зроблю, — нарешті не витримав Рейджен.

Він висмикнув із голови дві волосинки й, намочивши їх, акуратно приліпив хрест-навхрест до лінзи окуляра. Потім він піднявся на дах, обрав на землі невеличку темну плямку й постріляв по ній із пугача, використовуючи саморобний приціл. Коли Рейджен переконався, що приціл вийшов достатньо точним, він закріпив волосинки в цьому положенні клеєм, приладнав свій витвір до карабіна й подався випробовувати його в лісі. Тепер він міг порішити Чалмера з пагорба, що бовванів навпроти будинку.

Наступного ранку, за годину до того, як Чалмер зазвичай вирушав на роботу (він працював виконробом у Колумбусі), Рейджен припаркував автомобіль неподалік його дому і шмигнув у перелісок навпроти. Сховавшись за стовбуром дерева, він став чекати на ту мить, коли Чалмер з’явиться на порозі. Рейдженова зброя вже була націлена на двері, з яких Чалмер мав вийти, щоб дістатись до своєї машини.

— Не роби цього, — сказав Артур уголос.

— Тсей чоловік померти мусить, — відповів Рейджен.

— Його вбивство не підпадає під категорію вчинків, конче необхідних для виживання.

— Зате підпадає під захист жінотства й малечі. Він завдавав болю діточкам і заплатить за тсе життям.

Артур, знаючи, що з Рейдженом сперечатися марно, підвів Крістін до краю світляної плями на сцені й показав дівчинці, що збирається скоїти її друг. Вона ридма заридала, затупала ніжками і благала Рейджена «не робити каку».

Рейджен зціпив зуби. Чалмер саме виходив із будинку. Простягнувши руку, Рейджен від’єднав обойму. Спіймавши Чалмера в приціл уже не зарядженого карабіна, хлопець натиснув на курок. Після цього він закинув карабін на плече, повернувся до машини й поїхав додому.

— Ейпріл несповна розуму і становить загрозу для всіх нас, — оголосив Артур того дня й заборонив дівчині потикати носа на сцену.

(3)

Кевін був сам удома, коли хтось подзвонив у двері. Відчинивши, він побачив на порозі вродливу усміхнену дівчину.

— Я телефонувала Баррі Гарту, — озвалась Марлен, — і він розповів, що в тебе тут будинок. Мені було страх як приємно потеревенити з тобою на тій вечірці, тож я собі подумала: чому б не заскочити й не запитати, як у тебе справи?

Кевін уявлення не мав, хто ця дівчина і про що вона говорить, але жестом запросив її увійти.

— Справи йшли нудно, поки я не відчинив ці двері, — запевнив він.

Марлен просиділа в нього цілий вечір, розглядаючи його картини й балакаючи про спільних знайомих. Вона раділа з того, що наважилася зробити перший крок і прийти до нього додому. Дівчина відчувала, що це їх зблизило.

Коли Марлен зібралась іти, Кевін запитав, чи не завітає вона до нього ще коли-небудь. Вона відповіла, що завітає, якщо він цього хоче.

16 листопада 1973 року Міллігана офіційно зняли з обліку в Комісії штату Огайо у справах неповнолітніх. Того дня Кевін сидів у місцевому барі, аж раптом у пам’яті виринули слова, які Ґорді Кейн сказав на прощання, коли Кевін покидав Зейнсвільську колонію: «Якщо колись тобі знадобляться зв’язки в торгівлі травичкою — знайди мене».

Кевін саме так і збирався вчинити.

Ближче до вечора він поїхав у Рейнольдзбурґ, район у східній частині Колумбуса. Адреса, яку дав Кейн, привела юнака до дверей дорогого на вигляд маєтку, що займав кутову ділянку.

Ґорді Кейн і його мати зраділи приїзду Кевіна. Джулія Кейн промуркотіла своїм спокусливим хрипким голосом, що той завжди буде бажаним гостем у їхній оселі.

Коли Джулія відволіклась на приготування чаю, Кевін запитав у Ґорді, чи не міг би той позичити йому грошей на партію травички для продажу. Зараз, мовляв, у нього в кишенях вітер гуляє, але він обов’язково поверне борг.

Кейн повів його до одного свого знайомого, що жив неподалік, і той продав Кевінові травички на три з половиною сотні доларів.

— Ти вторгуєш за неї понад штуку баксів, — сказав Кейн. — Тоді й віддаси борг.

У Кейна тремтіли руки, і вигляд він мав якийсь причмелений.

— На якій наркоті ти сидиш? — поцікавився Кевін.

— На морфіні, коли вдається його дістати.

Того тижня Кевін розпродав травичку приятелям Гарта в Ланкастері й наварив на цьому сімсот доларів чистого прибутку. Повернувшись додому, Кевін закурив косяк і зателефонував Марлен.

Дівчина прийшла. Сказала, що її стривожила звістка, яку вона почула від Баррі: буцімто Біллі Мілліган тепер збуває марихуану.

— Я знаю, що роблю, — запевнив Кевін.

Він поцілував Марлен, вимкнув світло і вклав дівчину на матрац. Але щойно їхні тіла торкнулись, Адалана силою думки зігнала Кевіна зі сцени. Це було саме те, чого вона прагнула понад усе, — обійми й ласка.

Адалана знала про вимогу Артура дотримуватися целібату. Вона чула, як він попереджав усе чоловіцтво в «сім’ї», що варто їм один-єдиний раз порушити це правило — і вони стануть небажаними персонами. Проте такому добропорядному англійському джентльменові, як Артур, навіть на думку не спало поговорити про секс із нею. Особисто вона ніколи не давала згоди дотримуватись його пуританських правил. До того ж він, певно, нічого й не помітить.

Аллен прокинувся наступного ранку, нічогісінько не знаючи про події останніх днів. Він побачив у шухляді пачку грошей і занепокоївся, а спроби вийти на зв’язок із Томмі, Рейдженом, Артуром чи бодай ким-небудь, хто міг би щось пояснити, виявились марними.

Кілька друзяк Баррі Гарта заходили того дня, бажаючи купити травичку. Аллен гадки не мав, про що вони верзуть. Дехто з них кип’ятився, розмахуючи в нього перед носом банкнотами. В Аллена зажевріла підозра, що хтось із членів «сім’ї» приторговує наркотиками.

Наступного разу, як Аллен зайшов до Гарта, хтось із типів, які там ошивались, показав юнакові свій сміт-вессон тридцять восьмого калібру. Аллен запропонував чоловікові п’ятдесят баксів за пістолет, навіть не розуміючи, для якого біса він йому здався. Власник зброї погодився, та ще й трохи набоїв докинув задарма.

Аллен повернувся з пістолетом до машини й запхав його під сидіння.

Рейджен сягнув рукою у сховок і витягнув зброю. Це він навіяв Алленові бажання її купити. Рейджен не був палким шанувальником тридцять восьмого калібру — надавав перевагу дев’ятиміліметровому. Проте це все одно було вельми непогане поповнення для його арсеналу.

Аллен вирішив виїхати зі свого теперішнього задрипаного житла. Проглядаючи в «Ланкастер Іґл-Ґазет» оголошення про оренду квартир, він помітив знайомий телефонний номер.

Аллен погортав записник і з’ясував, що номер належить Джорджу Келлнеру, адвокату, який домігся, щоб його не судили як дорослого, а відправили до Зейнсвільської колонії для неповнолітніх. Аллен переконав Дороті зателефонувати Келлнеру і попрохати, щоб той здав квартиру її синові. Адвокат погодився, встановивши орендну плату у вісімдесят доларів на місяць.

Охайна квартирка з однією спальнею[25] була на другому поверсі будинку номер 803 ½ по Рузвельт-авеню. Цей білий будиночок не виходив безпосередньо на вулицю, а ховався за іншою будівлею. Не минуло й тижня, як Аллен перевіз речі до нової оселі і влаштувався з усіма зручностями. Більше ніяких дурощів із наркотиками, сказав собі юнак. Слід триматись від тих типів якнайдалі.

Він сторопів, коли одного дня прийшла Марлен, якої він і в очі не бачив після тієї вечірки в Баррі Гарта, і поводилася, мов у себе вдома. Аллен не знав, котрий із них закрутив шури-мури з цією дівчиною, та для себе вирішив, що Марлен — не його тип і він не хоче мати з нею нічого спільного.

Зазвичай вона приходила до нього після роботи, готувала вечерю, проводила з ним вечір, а ночувати поверталась до батьківського будинку. Виходило, що вона мало не живе в нього. Це страшенно все ускладнювало і було Алленові дуже не до вподоби.

Щоразу, як дівчина налаштовувалась на грайливий лад, Аллен вшивався зі сцени. Він не знав, хто приходив на його місце, і йому було на це начхати.

Марлен дуже подобалася квартирка Біллі. Спочатку дівчину шокували його раптові спалахи гніву чи те, що він міг ні з того ні з сього заговорити брутально, з великою кількістю нецензурщини, та скоро вона призвичаїлась до непередбачуваних змін його настрою. Однієї миті Біллі був ніжним і люблячим, наступної — сердито метався по хаті, а ще за мить ставав жартівливим, розумним і балакучим. Іноді він бував незграбним і безпорадним, наче те маля, що й черевиків самотужки взути не ладне. Марлен вирішила, що хлопцю конче необхідні чиїсь турбота й піклування. Усі його проблеми — через оті наркотики й погану компанію. Якби ж то вона могла переконати Біллі, що друзяки Баррі Гарта лише використовують його! Можливо, він тоді зрозумів би, що йому без них буде краще.

Часом його поведінка лякала дівчину. Він постійно непокоївся, що з’являться якісь «інші люди» і, побачивши її з ним, влаштують їм неприємності.

Біллі називав тих людей «сім’єю», тож спершу Марлен вирішила, що хлопець просто любить вдавати з себе крутелика, розповідаючи баєчки, буцімто він працює на мафію. Та коли Біллі поклопотався про те, щоб розробити для них умовний сигнал, дівчина повірила, що він і справді пов’язаний із мафією. Щоразу, як Марлен приходила до його квартири, Біллі виставляв у вікні картину. За його словами, це був знак, щоб «інші» до них не потикались.

Коли вони кохались, Біллі геть мінявся: брутальні розмови, приперчені брудною лайкою, поступались місцем ніжності й лагідним пестощам. Але щось у тому, як Біллі займався сексом, турбувало Марлен. Він був мужнім і дужим, але дівчині здавалось, ніби він лише вдає пристрасть і ніколи по-справжньому не досягає оргазму. Марлен не знала, що й думати, проте вона кохала Біллі й вирішила, що час і розуміння все виправлять.

Одного вечора вони кохались, аж раптом Адалана втратила контроль над свідомістю і на сцені опинився Девід. Він перелякався і заридав.

— Я вперше бачу, щоб чоловік так плакав, — прошепотіла Марлен. — Що трапилось?

Девід згорнувся клубочком, як дитя. По його щоках котилися сльози. Марлен розчулилась. Вона відчула тісніший зв’язок із Біллі, побачивши його таким вразливим. Дівчина пригорнула його до себе.

— Скажи мені, що з тобою, Біллі, — попросила вона. — Я не зможу допомогти, якщо не знатиму, в чому річ.

Не знаючи, що відповісти, Девід зійшов зі сцени. Томмі розплющив очі й виявив, що лежить в обіймах вродливої жінки. Він відсахнувся.

— Якщо ти так поводитимешся, я краще піду, — сказала Марлен, ображена, що Біллі морочить їй голову.

Вона пішла до ванної, і Томмі провів її очима.

— От лайно, — пробурмотів він, панічно озираючись навсібіч. — Артур мене вб’є!

Він зіскочив із ліжка, натягнув джинси й нервово закрокував кімнатою, намагаючись обміркувати своє становище.

— Що це ще за краля?

Він побачив на стільці жіночу сумочку й похапцем її обнишпорив. Прочитавши на водійських правах ім’я «Марлен», Томмі запхав документ назад до сумки.

— Артуре, — зашипів він, — якщо ти мене зараз чуєш, то знай, що я до цього не причетний. Повір, я й пальцем її не торкався. Це не я порушив правила.

Він наблизився до мольберта, взяв пензля й почав додавати штрихи до пейзажу, роботу над яким розпочав раніше. Нехай Артур бачить, що він займається тим, чим належить, — розвиває свій талант.

— Мені здається, що ти любиш оте своє малювання більше, ніж мене.

Томмі зиркнув через плече й побачив, що Марлен уже вдяглась і зачісує волосся. Нічого їй не відповівши, він повернувся до роботи.

— Малювання, малювання… Ти тільки й думаєш, що про трикляте малювання. Та поговори ж зі мною, Біллі!

Згадавши, що одне з Артурових правил вимагає бути чемним із жінками, Томмі відклав пензля й сів на стілець навпроти незнайомки. Вона була прекрасна. Хоч вона була вже повністю вдягнена, кожен вигин її стрункого тіла й досі стояв у Томмі перед очима. Він іще ніколи не зображав оголеної натури, та цю дівчину намалював би залюбки. Втім, він розумів, що не зробить цього. Людей у них малював Аллен.

Томмі трохи поспілкувався з незнайомкою, милуючись її темними очима, повними вустами й лебединою шиєю. Байдуже, хто вона і що її сюди привело, — Томмі знав, що він від неї шаленіє.

(4)

Ніхто не міг зрозуміти, чому Біллі Мілліган почав частенько пропускати роботу і став таким незграбним і безголовим. Якось він поліз лагодити ланцюг над гальванічними ваннами й шубовснув прямісінько в кислотний розчин. Довелось відіслати його додому. А одного разу він просто взяв і повіявся кудись, покинувши робоче місце, тож 21 грудня 1973 року його звільнили з заводу, де він займався електрогальванізацією. Кілька днів хлопець просто стирчав удома й писав картини. Потім одного дня Рейджен згріб свій арсенал і гайнув до лісу постріляти по мішенях.

На цей час у Рейджена була вже добряча колекція зброї. На додачу до карабіна, напівавтоматичного пістолета й сміт- вессона в нього було два магнуми (один — сорок четвертого калібру, другий — мисливський, триста сімдесят п’ятий), а також гвинтівки М-14 та М-16. Та найбільше Рейджен любив свій ізраїльський пістолет-кулемет, або ж «маслянку». Той був компактний і стріляв майже безгучно. Останнім із його надбань був пістолет-кулемет Томпсона, який хлопець вважав цінним колекційним екземпляром.

Якось у розпал буремних часів Кевін попросив Ґорді Кейна познайомити його зі своїм постачальником. Кевін вирішив серйозно взятися до торгівлі наркотиками. Кейн передзвонив йому за годину й відправив його на зустріч до лісу Блеклік, що біля Рейнольдзбурґа, на східній околиці Колумбуса.

— Я йому про тебе розповів, — повідомив Кейн. — Приходь сам. Він хоче подивитись, що ти за один. Якщо ти йому сподобаєшся, то, вважай, домовленість у тебе в кишені. Звуть його Браян Фолі.

Кевін виїхав за місто, чітко дотримуючись вказівок. Йому ще не доводилось бувати в тих краях, та він прибув на місце зустрічі за десять хвилин до призначеного часу. Він припаркувався біля кульверту і став чекати, не виходячи з машини. Минуло добрих півгодини, перш ніж підкотив «мерседес», із якого вийшло двоє чоловіків. Перший був довготелесим, із віспуватим обличчям. На ньому була брунатна шкірянка. З ним був бородань середнього зросту, вбраний у костюм у тонку смужку. Хтось спостерігав за ним із заднього сидіння «мерседеса». Кевінові це не сподобалось. Він сидів за кермом, пітніючи й запитуючи себе, якого дідька він в усе це вплутався і чи не краще буде негайно поїхати геть.

Здоровило з подзьобаним обличчям нахилився до віконця й уп’явся в Кевіна поглядом. Тісна шкірянка чоловіка характерно відстовбурчувалась під лівою пахвою.

— Це ти — Мілліган?

Кевін кивнув.

— Пан Фолі хоче з тобою поговорити.

Кевін виліз із авто. Розвернувшись, він побачив, що Фолі теж виліз із заднього сидіння «мерседеса» й тепер стояв, прихилившись до дверцят машини. На вигляд він був не старшим за самого Кевіна — років із вісімнадцять чи десь близько того. Біляве волосся хлопця сягало плечей, де зливалося зі світлим пальтом із верблюжої шерсті й шаликом того самого кольору, зав’язаним у вузол на шиї.

Кевін рушив до Фолі, та зненацька його різко шарпнули назад і приперли до машини. Довготелесий приставив йому до голови пістолет, а бородань потягнувся, щоб обшукати юнака. Тієї ж миті Кевін зник.

Рейджен ухопив бороданя за руку, крутнув його і кинув просто на його довготелесого приятеля. Не давши озброєному здорованю оговтатись, Рейджен наскочив на нього, вирвав пістолет і, прикриваючись чолов’ягою, наче щитом, націлив зброю на Фолі, який стежив за цією сценою зі свого місця біля «мерседеса».

— Тілько посмій рипнутися, — спокійно попередив Рейджен. — Ти й кроку ступити не встигнеш, як я тобі всаджу три кулі межи очі.

Фолі підняв руки вгору.

— Гей, ти, — звернувся Рейджен до бороданя. — Витягни свою пукавку з-під поли двома пальтсями й поклади на землю.

— Роби, як він каже, — наказав Фолі.

Коли чоловік завагався, Рейджен пригрозив:

— Ворушись, якшчо не хочеш, шчоби я перетворив тебе на нерухомість.

Бородань відхилив полу жакета, витягнув зброю й поклав її на землю.

— Тепер ногою підштовхни тсього пістоля до мене. Тілько, гляди, обережно.

Чоловік буцнув зброю ногою. Рейджен відпустив свого бранця й підняв другий пістолет. Тепер він тримав усіх трьох супротивників на мушці.

— Шчо ж ви так нечемно з гостями поводитесь? Тсе не є добре, — мовив Рейджен.

Він повиймав набої з обох пістолетів, а потім, узявши їх за дула, простягнув зброю власникам. Розвернувшись до двох здорованів спиною, Рейджен закрокував до Фолі.

— Тобі не завадив би крашчий охоронетсь, аніж тсі двоє.

— Заховайте зброю, — звелів Фолі своїм молодчикам, — і марш звідси. Постійте біля машини пана Міллігана, поки ми з ним тут поспілкуємось.

Він кивком запросив Рейджена сісти на заднє сидіння «мерседеса», а тоді й сам умостився поруч із ним. Фолі натиснув якусь кнопку, й перед ними відчинився міні-бар.

— Що питимеш?

— Горілку, — відповів Рейджен.

— Я так і подумав, зважаючи на твій акцент. Ти явно не ірландець, хоч і носиш ірландське ім’я.

— Я є югослав. А імена — тсе пусте.

— А з пістолетом ти такий же вправний, як і в рукопашному бою?

— Якшчо маєш зброю — я покажу.

Фолі понишпорив під сидінням і подав Рейджену пістолет сорок п’ятого калібру.

— Тсе є добра зброя, — похвалив Рейджен, зважуючи її в руці й перевіряючи збалансованість. — Я більше полюбляю дев’ятиміліметровий калібр, та тсей теж згодиться. Обирай тсіль.

Фолі натиснув на кнопку, й шибка опустилась.

— На протилежному боці дороги лежить пивна бляшанка. Онде вона, біля…

Не встиг він договорити, як Рейджен вистромив руку з вікна і шмальнув із пістолета. Бляшанка тенькнула. Слов’янин вистрілив по ній іще двічі й влучив обидва рази, хоча бляшанка відкочувалась після кожного пострілу.

Фолі розплився в посмішці.

— Мені потрібні такі люди, як ти, пане Міллігане, чи як там тебе насправді звуть.

— А мені потрібні грошенята. Якшчо ти роботу для мене маєш — я є до твоїх послуг.

— Ти не проти порушувати закон?

Рейджен заперечно похитав головою.

— Та є одна умова. Я нікому шкоди не завдаю, якшчо тілько від тсього моє життя не залежить, і ніколи жінок не кривджу.

— Приймається. А тепер повертайся до своєї машини і тримайся в нас на хвості. Поїдемо до мого будинку, де можна буде обговорити справи.

Коли Рейджен проминав охоронців, прямуючи до свого авто, ті дивились на нього вовком.

— Викинеш таких коней ще раз, — прогарчав довготелесий, — і я тебе вколошкаю.

Рейджен блискавично скрутив його, притис до машини, заламавши йому руку за спину так, що ще бодай міліметр — і кістка хруснула б.

— Для тсього тобі треба більше спритності й клепки в голові. Крашче не наривайся. Я є дуже небезпечна людина.

— Мюррей, ану чеши сюди, бодай тебе чорти вхопили! — гаркнув Фолі з «мерседеса». — Дай Міллігану спокій, він тепер працює на мене.

Коли охоронці повсідались у «мерседес» і той рушив, Рейджен поїхав слідом за ним, мізкуючи про свою пригоду й запитуючи себе, що могло привести його в цю глуху місцину.

Він був вражений, коли «мерседес» зупинився біля розкішного маєтку неподалік Рейнольдзбурґа. Довкола височів паркан із дротяної сітки, а за цим парканом сновигало туди-сюди трійко доберманів.

Внутрішнє оздоблення здоровенного маєтку у вікторіанському стилі було простим і сучасним: товсті килими на підлогах, скрізь картини та інші витвори мистецтва.

Фолі влаштував Рейджену екскурсію будинком, вочевидь, пишаючись своїми скарбами. Після цього він провів гостя до бару, розміщеного в підвальному приміщенні, і налив йому горілки.

— Що ж, Міллігане… — почав було Фолі.

— Я не люблю тсе прізвище, — урвав Рейджен. — Зазвичай мене називають Біллі.

— Розумію. Прізвище ж, певно, не справжнє. Гаразд, Біллі, мені треба такі люди, як ти: меткі, розумні, сильні та ще й збіса хороші стрільці. Я шукаю збройний ескорт.

— Шчо таке є «збройний ескорт»?

— Мій бізнес пов’язаний із перевезенням товару, і моїм водіям потрібен захист.

Рейджен кивнув, відчуваючи, як від горілки в грудях розливається тепло.

— Я і є захисник, — сказав він.

— Чудово. Дай мені номер, за яким тебе можна знайти. Перед кожною поїздкою ти на день або й на два повинен будеш переселятися сюди. Кімнат у будинку вдосталь. Тобі повідомлятимуть, що й куди перевозиться, тільки коли ти вже сидітимеш у машині поруч із водієм, — аби знизити ризик витоку інформації.

— Те, шчо треба, — погодився Рейджен, позіхаючи.

На зворотньому шляху Рейджен спав. Аллен вів автомобіль, намагаючись збагнути, де це він був і що робив.

У наступні тижні Рейджен супроводжував кур’єрів, які доправляли наркотики різноманітним дилерам і клієнтам у Колумбусі та його околицях. Юнак потай підсміювався, коли марихуану й кокаїн привозили шанованим публічним постатям, чиї імена постійно з’являлися у газетах.

Якось він забезпечував збройний ескорт для партії гвинтівок М-1, яку передали групі чорношкірих чоловіків у Західній Вірджинії. Рейджену аж цікаво стало, що ті чоловіки збираються робити з гвинтівками.

Декілька разів Рейджен пробував зв’язатися з Артуром, але намарно. Чи то англієць вперто не бажав із ним говорити, чи то всі вони зараз переживали особливо буремні часи. Рейджен знав, що Кевін і Філіп крадуть чужий час, бо періодично знаходив у квартирі початі пляшечки амфетамінів і барбітуратів. А одного разу хтось залишив один із його пістолетів лежати просто на комоді. Рейджен аж знетямився від гніву, адже через таке недбальство могла постраждати малеча.

Він вирішив припильнувати, коли хтось із небажаних персон спробує знову поткнутись на сцену, і провчити порушника, добряче шваркнувши його об стіну. Наркотики шкодять організму. Чарка-друга горілки й помірна кількість травички — це натурпродукт, а отже, зовсім інша річ. До важких наркотиків Рейджен не бажав навіть пальцем торкатися. Та він підозрював, що Філіп або Кевін експериментують із ЛСД.

* * *

За тиждень, повернувшись із Індіани, куди він супроводжував кур’єра з партією марихуани для одного торгівця автомобілями, Рейджен зупинився у Колумбусі, щоб повечеряти. Виходячи з машини, він побачив чоловіка й жінку похилого віку, котрі роздавали комуністичні агітки. Поблизу ошивалося кілька вороже налаштованих типів, тож Рейджен запитав у стареньких, чи їм не потрібна допомога.

— А ви симпатизуєте нашій ідеї? — запитала жінка.

— Так, — відповів Рейджен. — Я є комуніст. Я бачив, шчо таке рабська пратся на заводах, де з людей останні жили тягнуть.

Чоловік простягнув йому стосик агіток, що описували філософію Комуністичної партії й різко засуджували Сполучені Штати за підтримку диктаторських режимів. Рейджен пройшовся з одного кінця Брод-стрит в інший, тицяючи аркуші в руки перехожим.

Останню агітку він вирішив залишити собі. Рецджен роззирнувся довкола, виглядаючи літню пару, але ті вже пішли. Хлопець обійшов кілька сусідніх кварталів, шукаючи стареньких. Якби ж він зміг дізнатись, де відбуваються збори Комуністичної партії, то вступив би до її лав. Спостерігаючи, як Томмі й Аллен гнуть спину на заводі з електрогальванізації металів, Рейджен усвідомив: змінити на краще долю пригноблених мас можна лише шляхом народної революції.

Раптом він помітив на бампері свого авто наліпку з написом «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!». Її туди, певно, приклеїла та літня пара. Від цих слів Рейджена охопило нервове збудження. Він опустився на коліна біля наліпки і в правому нижньому куті розгледів назву типографії, що займалась трафаретним друком. Хтось у типографії міг знати, де відбуваються збори місцевого осередку комуністів.

Рейджен зазирнув до телефонного довідника і з’ясував, що до типографії рукою подати. Він поїхав туди й декілька хвилин пильно приглядався до їхньої крамниці, не виходячи з машини. Потім він зганяв до телефонної будки за квартал від крамниці й перекусив там дроти обценьками. Те саме Рейджен проробив і з телефонною будкою, що була за два квартали звідти, після чого повернувся до крамниці.

Власник типографії, сивий чоловік в окулярах із товстими скельцями, якому можна було дати років із шістдесят, заперечував, що виготовив наліпки на прохання Комуністичної партії.

— Їх замовила одна друкарня з Північного Колумбуса, — пояснив він.

— Кажи адресу тсієї друкарні, — гупнув Рейджен кулаком по прилавку.

Чоловік боязко зам’явся.

— А у вас є яке-небудь посвідчення особи?

— Ні! — відрубав Рейджен.

— Тоді як мені знати, що ви не з ФБР?

Рейджен ухопив чоловіка за барки й потягнув його до себе.

— Слухай, старий, мені тілько треба довідатись, кому ти тсі наліпки одіслав.

— Навіщо?

— Бо я не можу своїх товаришів знайти, — сказав Рейджен, витягаючи пістолет. — Жени інформатсію, якшчо не хочеш мати зайву дірку в довбештсі.

Чоловік перелякано глипнув на зброю поверх окулярів.

— Та добре, добре. — Він узяв олівця й нашкрябав якусь адресу.

— Я хочу бачити офітсійний запис у касовій книзі. Для певності.

Власник крамниці вказав на реєстр замовлень, що лежав на прилавку.

— Офіційні записи там, але… але…

— Розумію, — сказав Рейджен. — Інформатсія про клієнта-комуніста не в загальній книзі. — Він знову наставив на старого зброю. — Одчиняй сейф.

— Це пограбування?

— Єдине, шчо мені від тебе треба, — тсе достовірна адреса.

Чоловік відімкнув сейф, витягнув звідти аркуш паперу й поклав на прилавок. Рейджен звірив адреси й пересвідчився, що старий його не надурив. Тоді юнак видер телефонний дріт зі стіни.

— Якшчо схочеш подзвонити клієнту і про мене попередити, доведеться тсе з телефонної будки робити.

Рейджен попрямував до машини. Він вирахував, що до друкарні десь шість із половиною кілометрів. Він цілком встигне дістатись туди, поки стариган шукатиме телефон-автомат із неушкодженими дротами.

Приїхавши на місце, Рейджен побачив звичайний житловий будинок. У вікні першого поверху виднілась невеличка вивіска з написом «ДРУКАРНЯ». Зайшовши всередину, хлопець виявив, що вся контора розмістилась у вітальні. Там стояли довгий письмовий стіл, скромний ручний друкарський верстат і мімеограф[26]. Рейджен здивувався, що на стінах не красуються плакати з серпом і молотом. Усе здавалось до болю пересічним. Але, відчувши, що підлога вібрує під ногами, Рейджен здогадався: у підвалі працюють друкарські верстати.

До нього вийшов чоловік років сорока п’яти. Він був кремезної статури й носив цапину борідку.

— Карл Боторф. Чим можу вам прислужитися?

— Я хочу пратсювати на благо револютсії, — випалив Рейджен.

— І чому ж?

— Тому шчо, на мою думку, «уряд США» — тсе є синонім до слова «мафія». Робітничий клас гарує, а тсі політикани тринькають кошти на підтримку диктаторів. Я вірю в те, шчо всі люди є рівні.

— Проходьте, юначе. Поспілкуємось.

Рейджен прослідував на кухню за господарем і сів край столу.

— Ви звідкіля будете? — запитав Боторф.

— Із Югославії.

— Я так і подумав, що ви — слов’янин. Ми, звичайно, повинні будемо вас перевірити, та я не бачу причин, чому б вам не долучитись до нашої боротьби за праве діло.

— Я мрію побувати на Кубі, — поділився Рейджен. — Кастро є мій кумир. Він жменьку повстантсів зібрав серед роботяг із тсукрових плантатсій, схоронився з ними в горах і став твортсем револютсії. Тепер на Кубі рівність.

Вони ще трохи побалакали, і Боторф запросив хлопця на збори місцевого осередку Комуністичної партії, що мали відбутись того ж дня.

— Тсе буде тут? — поцікавився Рейджен.

— Ні, поблизу Вестервіля. Я поїду попереду, а ви тримайтеся за мною на своєму авто, юначе.

Той так і вчинив. Карл Боторф привів його до заможного району міста. Рейджен був розчарований. Він сподівався, що комуністи збиратимуться в ґетто.

Рейджена відрекомендували під позивним «Югослав» кільком непоказним особам, і він примостився в задньому ряду, приготувавшись слухати виступи. Та коли доповідачі почали занудно переливати з пустого в порожнє, використовуючи заяложені гасла, Рейджена почало хилити на сон. Спочатку він намагався подолати дрімоту, та врешті-решт капітулював. Якщо трішечки покуняти, вирішив Рейджен, то вже за кілька хвилин він знову зможе зосередитись на промовах. Головне, що він знайшов-таки однодумців. Він завжди хотів долучитись до народного опору й боротися проти тиранії капіталізму. Голова Рейджена сонно схилилась на груди.

Артур виструнчився на стільці, бадьорий, але наїжачений. Він встиг побачити лише завершальну частину Рейдженової мандрівки й зацікавлено спостерігав за тим, як слов’янин висить на хвості в іншої машини. Але тепер інтрига поступилась місцем подиву, що такий розумний хлопець, як Рейджен, може вірити в усю цю ахінею. Комунізм, хай йому грець! Артурові закортіло підвестись і втовкмачити цим пустоголовим маріонеткам, що в Радянському Союзі панує одноосібна диктатура і ніхто там навіть не думав передавати владу в руки народу. Натомість саме капіталізм подарував людству свободу мислення та створив безліч сприятливих можливостей, на які за комуністичного устрою годі було б і сподіватись. Це тільки Рейджен зі своєю суперечливою натурою цілком міг обчищати банки, жити на прибутки від наркоторгівлі та водночас не сумніватись у тому, що він бере участь у визволенні народу з ярма.

Артур звівся на ноги, обвів усіх присутніх зневажливим поглядом і рівним, позбавленим емоцій тоном відкарбував:

— Ма-яч-ня.

Усі повернулись і приголомшено вирячились на Артура, який уже прямував до виходу.

Англієць розшукав свою машину і трохи посидів на пасажирському сидінні. Він ненавидів правосторонній рух. Однак усі його спроби викликати на сцену кого-небудь, хто міг би повести авто, виявились марними.

— Буремні часи, чорти б їх ухопили! — вилаявся Артур.

Він обережно перемістився за кермо і від’їхав від бордюру, витягуючи шию, щоб краще бачити осьову лінію дороги. Весь задерев’янілий від напруження, він поповз уперед, ледве витискаючи тридцять кілометрів на годину.

Артур глипнув на вказівний знак, і йому раптом спало на думку: якщо це Санбері-роуд, то десь неподалік має бути водосховище Гувера. Він зупинився біля узбіччя, розгорнув мапу автомобільних шляхів і визначив, де зараз перебуває. Гребля Гувера[27], яку він планував відвідати вже хтозна-відколи, справді була поблизу.

Він чув, що коли інженерні війська побудували греблю, біля її підніжжя почав збиратись намул. Артурові не давало спокою запитання: чи не виявиться ця замулена ділянка, що аж кишить різноманітними видами мікроорганізмів, сприятливим середовищем для розмноження комарів? Якби з’ясувалось, що намул і справді перетворився на комариний розсадник, Артур міг би звернутися до місцевої влади з вимогою вжити якихось заходів. Та спершу необхідно було зібрати зразки намулу, щоб дослідити їх удома під мікроскопом. Це не епохальний науковий проект, звичайно, проте хтось же мусить до цього взятися.

Артур, поринувши в роздуми, повільно й обережно вів автомобіль, як раптом ззаду вискочила вантажівка, обігнала його, різко вильнула назад у праву смугу і вдарила авто, що їхало попереду Артура. Автомобіль врізався у відбійник і шкереберть полетів у кювет. Водій вантажівки навіть не зупинився. Артур хутко з’їхав на узбіччя, вийшов із машини і, зберігаючи спокій, почав спускатись до канави. З розтрощеного авто виповзла жінка.

— Вам не слід багато рухатись, — попередив Артур. — Дозвольте вам допомогти.

У неї була кровотеча. Щоб її спинити, Артур міцно затиснув місце поранення. Жінка задихалася. Артур побачив, що їй повибивало зуби й вона захлинається кров’ю. Відмовившись від думки зробити нещасній трахеотомію, хлопець вирішив забезпечити доступ повітрю. Понишпоривши в кишенях, Артур знайшов кулькову ручку. Він викинув стрижень, а тоді за допомогою запальнички пом’якшив пластиковий корпус ручки, зігнув його дугою і проштовхнув жінці в горло, щоб та могла дихати крізь нього. Після цього він повернув її голову набік, щоб кров не затримувалась у роті.

Побіжний огляд показав, що в жінки зламані щелепа й зап’ясток. Її бік був однією суцільною раною — Артур підозрював, що ребра теж потрощені. Певно, вона вгатилась об кермо, коли її машину вдарили ззаду.

Коли прибула «швидка», Артур поспіхом розповів водієві про обставини аварії, описав свої дії, а тоді розчинився в натовпі ґав, що починали збиратись на місці пригоди.

Він передумав їхати до греблі Гувера. Вже вечоріло, а він хотів дістатись додому засвітла. Англійця не тішила перспектива вести поночі автомобіль неправильною стороною дороги.

Розділ 14

(1)

Артура дедалі більше дратувало те, що відбувалось у житті «сім’ї». Аллена витурили з роботи в універмазі «Джей-Сі-Пенні», де той заповнював накладні й вантажив товар у фургони, тому що Девід несподівано з’явився на сцені і в’їхав на вилковому навантажувачі у сталеву колону. Томмі тинявся Ланкастером і Колумбусом, марно шукаючи нову роботу. Рейджен тепер постійно працював на Фолі, супроводжуючи кур’єрів, що перевозили зброю й наркотики. Слов’янин надто вже сильно налягав на травичку й горілку. Якось Рейджен провів чотири дні в Індіанаполісі, вистежуючи конфісковану партію зброї, й на зворотньому шляху опинився в Дайтоні. Там котрийсь із членів «сім’ї» проковтнув кінську дозу «коліс». Томмі зненацька отямився на сцені й усвідомив, що сидить за кермом автомобіля, який мчить автомагістраллю І-70. У голові Томмі паморочилось, до горла підкочувала нудота, тож він поступився місцем Девідові, котрого миттю заарештували, бо власник мотелю, біля якого спинився Томмі, поскаржився в поліцію. Девіда забрали до шпиталю, де в нього діагностували передозування й промили йому шлунок. Поліція його відпустила, бо власник мотелю вирішив не подавати проти хлопця офіційну заяву. Коли Аллен повернувся до Ланкастера, з ним залишилась Марлен. Тоді хтось із небажаних персон (судячи з бруклінського акценту, то був Філіп) примудрився наковтатись якихось червоних капсул і звалитися з повторним передозуванням. Марлен викликала бригаду невідкладної допомоги й поїхала з Мілліганом до шпиталю. Після того як хлопцю вже вдруге зробили промивання шлунку, Марлен вирішила посидіти з ним задля моральної підтримки.

Дівчина сказала, що його справи з усілякими небезпечними типами для неї не новина і їй страшно, що через них він може потрапити в біду, проте навіть якщо це станеться, вона нізащо не покине його напризволяще. Марлен діяла Артурові на нерви. Очевидно, коли вона знайшла одного з членів «сім’ї» в такому вразливому й безпорадному стані, у дівчині розцвів буйним цвітом материнський інстинкт. Артур не збирався цього терпіти.

Марлен повадилась дедалі більше часу проводити в Міллігановій квартирі. Артур мусив постійно бути насторожі, щоб вона не вивідала їхню таємницю. Разом із тим почастішали випадки провалів у часі. Артур був певен, що хтось у «сім’ї» торгує наркотиками: якось він знайшов у кишені квитанцію про внесення застави й дізнався, що одного з них заарештовували за підробку лікарських рецептів на придбання наркотичних препаратів. Він також не сумнівався, що котрийсь із членів «сім’ї» спить із Марлен.

Артур вирішив поїхати геть із Огайо. Настала пора скористатися закордонним паспортом, який Рейджен роздобув на його прохання через свої тіньові канали.

Англієць оглянув два документи, що їх Рейджен придбав через Фолі. В одному стояло ім’я Рейджена Вадасковинича, другий був виписаний на Артура Сміта. Це були або крадені паспорти, до яких потім внесли необхідні зміни, або навдивовижу майстерні підробки. Вони, безперечно, зможуть обдурити навіть дуже прискіпливе око.

Артур зателефонував до «Пан-Американ Ейрлайнз» і замовив квиток в один бік до Лондона. Потім він вигріб усі гроші, які зміг знайти на полицях, у шухлядах і поміж книжкових сторінок, і спакував речі. Він повертався додому.

Мандрівка до аеропорту Кеннеді минула без пригод, як і подальший переліт через Атлантику. На митному контролі в Гітроу Артур ледве встиг поставити сумку на стійку, як службовець уже махнув рукою, щоб той собі проходив.

У Лондоні Артур зупинився у невеличкому готелі над пабом, подумавши, що назва вулиці — Гоупвелл-плейс[28] — може виявитись добрим знаком. Він пообідав на самоті в маленькому, проте вишуканому ресторанчику, а тоді спіймав таксі й поїхав до Букингемського палацу. Він пропустив зміну варти, але заспокоїв себе тим, що церемонію можна подивитись будь-якого іншого дня. Артур почувався мов риба у воді, гуляючи лондонськими вуличками й кидаючи перехожим фрази на зразок «Гарний видався деньок, чи не так?» або «Чудова нині погода, вам не здається?». Він вирішив, що завтра купить собі капелюх-казанок і парасолю.

Вперше на своїй пам’яті Артур опинився серед людей, які розмовляли точнісінько як він сам. Автомобілі тут їздили правильною стороною вулиць, а постаті «боббі» вселяли почуття безпеки.

Він сходив до Тауеру й до Британського музею, після чого поїв риби з картоплею, запиваючи вечерю теплим англійським пивом. Піднімаючись того вечора до готельної кімнати, юнак пригадав улюблені фільми про Шерлока Голмса й подумки зауважив, що треба буде завтра побувати в будинку номер 221-б по Бейкер-стрит. Необхідно пересвідчитися, що помешкання підтримують у стані, гідному пам’яті славетного детектива.

Артур нарешті відчув, що він удома.

Наступного ранку Аллен прокинувся під гучне цокання настінного годинника. Він розліпив повіки, обвів поглядом кімнату й вискочив із ліжка, мов обпечений. Він був у якомусь старомодному готельному номері з металевим ліжком, візерунчастими шпалерами й потертим килимом. Це точно був не ланкастерський «Голідей-Інн». Аллен роззирнувся, шукаючи вбиральню, але в номері її не було. Хлопець натягнув штани й виглянув у коридор.

Куди це його дідько заніс? Повернувшись до кімнати, Аллен одягнувся й вирішив спуститись униз. Можливо, щось із навколишнього пейзажу підкаже йому, що це за місце. На сходах він розминувся з чолов’ягою, котрий тупав угору з тацею в руках.

— Як щодо традиційного англійського сніданку, сер? — звернувся до нього чоловік із сильним британським акцентом. — Чарівна сьогодні погода, еге ж? — додав він.

Аллен скотився сходами, вискочив на вулицю й закрутив навсібіч головою. Він побачив характерні чорні таксомотори з великими номерними знаками, вивіску пабу й автомобільний потік, що сунув не тим боком дороги.

— Трясця! Що ж це, чорт забирай, зі мною діється?! Чи ж я вже геть схибнувся?!

Аллен, розлючений, але водночас і переляканий, бігав уперед і назад, лаючись на всі боки. Перехожі витріщались на нього, та йому було байдуже. Він себе ненавидів за всі ці несподівані пробудження казна-де, за цілковиту неспроможність контролювати своє життя. Він більше так не міг. Йому хотілось померти. Аллен упав навколішки й замолотив кулаками по асфальту. З очей бризнули сльози.

Трохи оговтавшись, Аллен збагнув, що варто зараз потрапити на очі якому-небудь поліцейському, і його бігом доправлять до найближчої божевільні. Він схопився на ноги й почимчикував назад до номера. Понишпоривши у сумках, Аллен знайшов паспорт на ім’я Артура Сміта. У паспорті лежав корінець від квитка на літак до Лондона. І лише в один бік. Аллен безсило впав на ліжко. Що це Артур замислив? Навіжений засранець!

Обшукавши всі кишені, Аллен зібрав сімдесят п’ять доларів. І де йому тепер узяти грошей на дорогу додому? Зворотній квиток, певно, коштуватиме три, а то й чотири сотні зелених.

— Клятий Артур! Щоб його підняло та об землю гепнуло!

Юнак почав було збирати Артурові речі, щоб виїхати з готелю, але зненацька спинився.

— До бісової матері його шмаття. Нехай буде йому наука.

Аллен покинув багаж у номері, прихопивши тільки паспорт. Він вийшов із готелю, не заплативши, і зловив таксі.

— Відвезіть мене до міжнародного аеропорту.

— Вам до Гітроу чи до Ґетвіка?

Аллен пошарудів сторінками паспорта і глянув на корінець від квитка.

— Гітроу, — сказав він водієві.

Дорогою до аеропорту Аллен розмірковував, як йому бути. На сімдесят п’ять доларів далеко не заїдеш, але якщо поворушити звивинами й добре зіграти свою роль, то, можливо, все-таки знайдеться спосіб потрапити на літак додому. В аеропорту хлопець заплатив таксистові, а тоді влетів до терміналу, мов несамовитий.

— Боже правий! — заторохтів він. — Не знаю, як таке могло трапитись, але я не там зійшов із літака! Мене чимось обпоїли. Мої речі, квиток — усе залишилось на борту. Ніхто не попередив мене, що під час цієї стоянки не можна виходити. Певно, щось підсипали мені в їжу чи напої, бо я відключився. Прокинувшись, я пішов розім’яти ноги. Мені не сказали, що покидати літак не можна! Квитки, дорожні чеки — все тепер пропало!

Охоронець спробував заспокоїти Аллена й привів його до стійки паспортного контролю.

— Я не там зійшов із літака! — не вгавав юнак. — Я летів транзитом до Парижа, але помилково вийшов тут! Я був геть не при собі: очевидно, щось підмішали в мій напій. Це все провина авіаперевізника. Мій багаж залишився на борту. В мене при собі всього кілька доларів. Як мені тепер повернутись до Сполучених Штатів? Господи, я тут застряг! Мені не вистачить грошей на квиток додому! Послухайте, я ж не волоцюга, який намагається прослизнути на літак задарма. Який мені зиск розводити таку катавасію заради одного-єдиного дня в Лондоні? Просто допоможіть мені повернутись додому.

Дівчина за стійкою паспортного контролю співчутливо вислухала Аллена й пообіцяла зробити все, що буде в її силах. Поки вона кудись телефонувала, хлопець нервово міряв залу кроками, курячи цигарку за цигаркою.

— Єдине, що ми можемо запропонувати, — звернулась вона до Аллена, — це внести вас до списку очікування. Ви зможете вилетіти до Сполучених Штатів першим же рейсом, на якому будуть вільні місця, за умови, що по прибутті ви оплатите вартість квитка.

— Звичайно! — вигукнув він. — Я не намагаюсь полетіти «зайцем». Удома в мене є гроші. Я тільки хочу повернутись до Америки, ото й усього. Там я негайно ж заплачу за квиток.

Аллен надокучав своїми теревенями всім, хто мав необачність опинитись поблизу. Він зауважив, що персонал уже чекає не дочекається, коли можна буде його здихатись. Саме на це він і розраховував. Нарешті його посадили на «Боїнг 747» до Штатів.

— Дякувати Богу, — прошепотів Аллен, опускаючись у крісло й застібаючи ремінь безпеки.

Він боявся заснути, тому відганяв дрімоту, перечитуючи всі журнали, що знайшлись на борту. Коли літак сів у Колумбусі, представник служби безпеки аеропорту поїхав із Алленом до Ланкастера. Аллен знайшов гроші, які він заробив, продаючи свій живопис, там, де він їх і заховав: за розхитаною дерев’яною панеллю в комірчині для мітел. Він розрахувався за квиток і сказав супровіднику:

— Я хочу вам подякувати. У «Пан Ам» до мене поставились із надзвичайним розумінням. Щойно видасться вільна хвилинка, я напишу листа президенту вашої компанії, щоб він знав, як чудово працюють його люди.

Коли Аллен залишився на самоті, його обсіли гнітючі думки. Він спробував покликати Артура. Довелось докласти чималих зусиль, але зрештою Артур таки з’явився на сцені. Озирнувшись довкола, англієць усвідомив, що він уже не в Лондоні. Після цього він категорично відмовився спілкуватися з іншими членами «сім’ї».

— Стадо нікчемних свиней, — гірко пробурмотів Артур.

Він відвернувся і ще довго ображався.

(2)

Наприкінці вересня Аллена взяли на роботу до корпорації «Анкор Гокінґ». Цей велетенський завод спеціалізувався на виготовленні скляного посуду. Колись там працювала Кеті, сестра Біллі. Завданням Аллена було спаковувати в коробки скляні вироби, які знімали з конвеєра жінки. Проте іноді йому доводилось виконувати обов’язки контролера якості — пильно обстежувати кожен предмет, щойно той сходив зі стрічки. Це була не робота, а кара Божа. Він мусив стовбичити там, де від ревіння потужних пальників і повітродувок мало не репали барабанні перетинки, знімати з конвеєра ще теплий скляний посуд, прискіпливо перевіряти, чи немає на ньому дефектів, і складати посуд на лотки, звідки його вже забирали пакувальники. Упродовж дня Томмі, Аллен, Філіп і Кевін без кінця змінювали один одного.

З Артурової згоди Аллен винайняв дворівневу квартиру на три спальні в будинку номер 1270 К по Шеридан-драйв. Це було неподалік площі Сомерфорд, у північно-східній частині Ланкастера. Нова оселя припала до душі всім членам «сім’ї». Аллену сподобалось, що сірий, побитий негодою мур відгороджує будинок від парковки та шосе. Томмі дісталась окрема кімната, де він зберігав усе своє електронне приладдя. Ще одну кімнату переобладнали на художню майстерню. Рейджен отримав у користування простору гардеробну при одній зі спалень на горішньому поверсі. Гардеробна замикалась на ключ, тож він тримав там усю зброю, крім автоматичного пістолета дев’ятиміліметрового калібру. Його Рейджен зберігав на холодильнику, під самісінькою стіною, де ніхто з дітлашні не міг його побачити й дістати.

Марлен заходила щовечора після роботи в універмазі «Гекс». Коли Мілліган працював у вечірню зміну, вона чекала, поки десь опівночі він прийде додому, і залишалась із ним майже до ранку. Перед світанком Марлен завжди поверталась до будинку, де жила з батьками.

Дівчина помітила, що Біллі став іще більш похмурим і непередбачуваним, ніж раніше. Якщо він не носився квартирою, роздратовано змітаючи все на своєму шляху, то сидів, втупившись у стіну, мов у трансі, або ж прямував до мольберта й малював як одержимий. Утім, коли вони кохались, він завжди був ніжним і чуйним.

Томмі не зізнався Марлен, що його душевна рівновага суттєво похитнулась. Він став пропускати роботу. Знову невідомо куди зникав час, і що далі, то з більшою регулярністю. Очевидно, насувались дуже важкі й буремні часи. Артур мав би все владнати, та чомусь він швидко втрачав авторитет. Їхній човник мчав у відкрите море без стерна і вітрил.

Артур звинуватив у всьому Марлен і наполіг, що цим стосункам необхідно покласти край. У Томмі обірвалося щось усередині. Він хотів було посперечатись, але побоявся. Ану ж Артур здогадається, що він закохався в Марлен? Томмі усвідомлював, що й так декілька разів мало не перетнув межу дозволеного і був на волосину від того, щоб поповнити лави небажаних персон. Раптом він почув Адаланин голос.

— Це несправедливо, — сказала вона.

— Мої рішення завжди справедливі, — заперечив Артур.

— Ти не маєш права нав’язувати нам свої правила і розривати всі ті ниточки дружби, прихильності й любові, що пов’язують нас із зовнішнім світом.

«А вона має рацію», — подумав Томмі, проте не наважився сказати це вголос.

— Марлен придушує наші таланти, — заявив Артур. — Вона постійно нам чимось дорікає, гає наш час на безглузді перепалки й не дає нам зосередитись на підвищенні нашого інтелектуального рівня.

— А я вважаю, що не можна її проганяти, — стояла на своєму Адалана. — Ми їй не байдужі.

— Ой, на Бога! — вигукнув Артур. — Томмі й Аллен і досі працюють на триклятій фабриці! Я розраховував, що вони там пробудуть кілька місяців, не більше. Ця робота мала бути всього лише сходинкою до пристойної відповідальної посади, що дозволила б їм проявити свої здібності та збагатити досвід. Але ж ні, більше ніхто не переймається розвитком свого інтелекту!

— Що, по-твоєму, важливіше: інтелект чи нормальні людські почуття? Хоча дарма я питаю, адже ти ж навіть не знаєш, що таке почуття. Я готова припустити, що можна стати надзвичайно успішною і видатною людиною, задушивши в собі всі емоції й керуючись у житті самою лише логікою, та при цьому ти будеш страшенно самотнім. Жодній живій душі до тебе не буде діла.

— Марлен повинна піти, і крапка, — відкарбував Артур, вирішивши, що й так достатньо довго принижував себе суперечкою з Адаланою. — Мені байдуже, хто це на себе візьме, але стосунки з нею необхідно розірвати.

Згодом Марлен розповіла про події того вечора, коли вони з Мілліганом уперше розбіглись. Вони сварились. Біллі поводився дивно, і дівчина вирішила, що це через наркотики. Він простягнувся на підлозі, гніваючись на неї, хоча вона й гадки не мала, за що. При ньому був пістолет. Біллі обертав його на пальці, деколи приставляючи дуло собі до скроні.

Юнак ніколи не націлював зброю на Марлен, тож за себе вона не хвилювалась, але боялася, що він може заподіяти шкоду собі самому. Він довго не зводив очей із нічника, якого колись був придбав, а тоді зненацька схопився на ноги й вистрілив. Світильник вибухнув, а в стіні з’явився кульовий отвір.

Мілліган поклав пістолет на стійку домашнього бару. Щойно юнак відвернувся, Марлен ухопила зброю і чкурнула геть із квартири. Вона встигла збігти сходами вниз і застрибнути до машини, перш ніж Мілліган її наздогнав. Марлен саме від’їжджала від бордюру, коли хлопець кинувся на капот її авто, спопеляючи її лютим поглядом крізь вітрове скло й гамселячи по ньому чимось, що нагадувало викрутку. Дівчина зупинила авто, вийшла і простягнула Мілліганові пістолет. Він узяв його й повернувся в дім, не вимовивши ані слова.

Марлен поїхала додому, думаючи, що між ними все скінчено.

Того ж таки вечора Аллен заскочив до «Ґрилліз»[29] і замовив гарячий сандвіч «Стромболі» з собою — італійська домашня ковбаска, сир проволоне і щедра порція томатного соусу. На його очах чоловік за буфетною стійкою загорнув сандвіч, який аж парував, у фольгу і поклав до білої паперової торбинки.

Повернувшись до квартири, Аллен залишив паперовий пакуночок на кухонному столі й пішов до спальні, щоб перевдягнутись. Йому сьогодні хотілось помалювати. Він скинув черевики, пройшов до гардеробної й нахилився за домашніми капцями. Розгинаючись, Аллен гепнувся головою об полицю і рухнув на підлогу, злий і дезорієнтований. Тим часом двері гардеробної зачинились. Юнак поторсав їх, та замок заклинило.

— Чортзна-що, — промимрив Аллен.

Він рвучко підхопився на ноги і вдруге вдарився головою.

Рейджен розплющив очі й побачив, що він сидить на підлозі посеред купи черевиків і тримається за голову. Він підвівся, висадив двері й роззирнувся довкола. Він був у кепському гуморі. Ці буремні часи дедалі більше збивали його з пантелику й пригнічували. Що ж, принаймні він спекався тієї жінки.

Рейджен пройшовся квартирою, намагаючись зібратися на думці. Якби можна було встановити зв’язок із Артуром, він би розпитав англійця, що відбувається. Рейдженові закортіло випити. Він подався на кухню. На столі лежала біла паперова торбинка, якої він раніше там не бачив. Підозріло поглядаючи на торбинку, Рейджен витягнув із-під стійки домашнього бару пляшку горілки. Він саме наливав порцію алкоголю в склянку з кубиками льоду, коли з паперового пакунка долинув дивний звук. Юнак витріщився на торбинку й позадкував, побачивши, що та злегка поворухнулась і схилилась на один бік.

Коли вона заворушилася вдруге, Рейджен повільно видихнув і відступив іще далі. Йому пригадалось, як він одного разу залишив на порозі в кримінального авторитета, що провертав оборудки з нерухомістю, своєрідне попередження: паперовий пакет із коброю, якій попередньо видалили отруйні ікла. Що, як йому теж підкинули зміюку, тільки в цієї зуби на місці? Рейджен простягнув руку й намацав пістолет, який ховав на холодильнику. Він блискавично вхопив зброю, навів її на паперову торбинку й натиснув на курок.

Пакунок, збитий пострілом зі столу, гепнувся під стіною. Рейджен пірнув за барну стійку і сторожко визирнув звідти, тримаючи торбинку під прицілом. Вона непорушно лежала на підлозі. Хлопець обережно вийшов зі свого укриття і привідкрив пакунок дулом пістолета. Побачивши всередині якесь криваве місиво, він відсахнувся і вистрілив туди ще раз, горлаючи:

— Кінетсь тобі, тварюко!

Рейджен кілька разів копнув торбинку носаком, але вона більше не ворушилась. Тоді він розгорнув папір і сторопіло вирячився на продірявлений сандвіч із сиром і томатним соусом.

Слов’янин розреготався. Він збагнув, що пара від гарячого «Стромболі» розпирала фольгу і змушувала торбинку рухатись. Почуваючись телепнем — треба ж таке, змарнував два набої, щоб уколошкати сандвіч! — він кинув пакунок на стіл, поклав пістолет назад на холодильник і вихилив свою горілку. Знову наповнивши склянку, він прихопив її з собою до вітальні, де увімкнув телевізор. Тоді саме мали початися новини, і Рейджен вирішив, що не завадить хоча б дізнатись, яке нині число. Та не встиг іще випуск новин добігти кінця, як Рейджена зморив сон.

Аллен прокинувся і здивувався. Як це він зумів вирватись із гардеробної? Він обмацав голову. Залишилась тільки невеличка ґуля. Ну й нехай. Тепер можна було піти й написати портрет Кеті, сестри Біллі, як він і планував. Аллен рушив до своєї художньої майстерні, та раптом згадав, що так і не встиг попоїсти.

На кухні він налив собі кока-коли та роззирнувся у пошуках сандвіча. Йому здавалося, що він лишив його на барній стійці, та сандвіч лежав на столі. Торбинка була пожмакана. Що за чортівня? Сандвіч був геть пошматований, алюмінієва фольга — подерта на клапті, все було залите томатним соусом. Що це за сандвіч йому підсунули?

Аллен узяв слухавку, набрав номер «Ґрилліз» і, коли до телефону покликали управителя, заходився його шпетити:

— Я купив у вас сандвіч, а мені всучили якесь місиво. Його наче крізь м’ясорубку пропустили!

— Прошу вибачення, сер. Принесіть його до нас, і вам приготують новий.

— Не треба. Я просто хотів, щоб ви знали: ви щойно втратили клієнта.

Аллен жбурнув слухавку й сердито почалапав на кухню, аби посмажити собі яєчню. Більше в тому клятому «Ґрилліз» не побачать ані копійки з його кревних грошенят.

За два тижні Томмі скористався з тієї плутанини, що панувала в буремні часи, й зателефонував Марлен. Він сказав, що в його квартирі залишились деякі з її речей і вона може їх забрати. Марлен приїхала після роботи, і вони з Томмі пробалакали цілий вечір. Після цього дівчина знову бувала в нього щодня.

Усе знову стало так, як у старі часи. Рейджен звинувачував у цьому Артура, який не зміг як слід приструнчити членів «сім’ї».

Розділ 15

(1)

8 грудня, коли день уже хилився до вечора, Волтер прокинувся з непереборним бажанням сходити на полювання. Йому кортіло знову відчути мисливський азарт. Він любив самотньо сновигати лісом із рушницею.

Волтерові рідко випадала можливість бувати на сцені. Інші кликали його тільки тоді, коли хотіли скористатися з його феноменального вміння орієнтуватись на місцевості. Юнак навчився цьому ще в рідній Австралії, вистежуючи дичину на просторах буша[30]. Востаннє він виходив на сцену багато років тому, коли Біллі та його брат, Джим, були в літньому таборі, організованому Цивільним повітряним патрулем. Оскільки Волтер був чудовим слідопитом, його підпрягли до роботи в пошуковій бригаді.

А ось на полювання він не ходив уже дуже й дуже давно.

Тож нині йому спало на думку позичити пістолет, який Рейджен тримав на холодильнику. Це, звичайно, зовсім не те, що рушниця, та все ж краще, ніж нічого. Волтер послухав прогноз погоди і, почувши, що буде зимно, вирішив надягнути теплу водонепроникну куртку й рукавиці. Він не зміг знайти свого австралійського капелюха з пришпиленими крисами, тож мусив задовольнитися лижною шапочкою. Хлопець спакував перекус і вирушив у південному напрямку по шосе 664. Волтер інстинктивно знав, куди слід їхати. Якщо прямувати на південь, то скоро дорога приведе його до лісистої місцевості, де можна буде полювати донесхочу. Він звернув із шосе й подався туди, куди вказували знаки з написом «Національний природний парк Гокінґа», розмірковуючи про те, яку здобич він зможе там надибати.

Заїхавши до лісу, Волтер зупинив автомобіль і далі рушив пішки. Він заглиблювався в гущавину, відчуваючи слизькуватий килим із соснової глиці під ногами й дихаючи на повні груди. Як же добре було знову опинитись на сцені і в повній тиші крокувати цією дикою місциною.

Він ішов майже годину. Крім поодинокого шарудіння, яке свідчило про те, що тут водяться білки, Волтер не помітив ані сліду дичини. Сонце невдовзі мало закотитися за обрій. У хлопця почав уриватися терпець, аж раптом він угледів товстого чорного крука, що примостився на ялині. Волтер хутко навів на нього зброю і вистрілив. Птах упав на землю. Зненацька юнак відчув запаморочення і зник зі сцени.

— Варвар, — процідив Артур крижаним тоном. — Убивати тварин — це проти правил.

— Чому тсе він мого пістоля взяв? — обурився Рейджен.

— Бо ти його кинув на видноті, — відказав Артур. — А це, до речі, теж проти правил.

— Тсе не так, — заперечив Рейджен. — Ми домовилися, шчо один пістолет завжди напохваті бути мусить — на той випадок, якшчо до нас хтось вдереться. Була тілько умова, шчоби малеча зброю дістати не могла. Волтер не мав права мій пістолет займати.

Артур зітхнув.

— Мені подобався цей юнак. Такий енергійний, надійний. Неперевершена просторова орієнтація. Завжди багато читав про свою батьківщину — Австралію, а це ж, як-не-як, частина Британської імперії. Якось він мені підкинув ідею простежити еволюційний розвиток кенгуру. Прикро, та відтепер він переходить до категорії небажаних персон.

— Тсе є дуже сувора кара за одного крука, — озвався Рейджен.

Артур спопелив його поглядом.

— Одного разу в тебе може не залишитись вибору, окрім як убити іншу людину задля власного порятунку. Та я не потерплю, щоб хтось із вас даремно забирав життя у бідолашних невинних створінь.

Артур поховав крука і пішов туди, де Волтер покинув авто. Коли англієць сів за кермо, Аллен, який чув останню частину розмови, вийшов на сцену, щоб повести машину.

— Порішив якусь дурну ворону, а вважає себе мисливцем на велику здобич! Оце йолоп! — пирхнув він.

(2)

Аллен їхав поночі назад до Ланкастера, коли йому стало зле. Він відклав літрову пляшку «пепсі», до якої раз по раз прикладався. Фари його автомобіля вихопили з темряви вказівний знак придорожньої зони відпочинку, і хлопець вирішив, що краще ненадовго зупинитись. Він припаркувався поблизу чоловічої громадської вбиральні, труснув головою і заплющив очі.

Денні роззирнувся довкола, не розуміючи, що він робить за кермом. Пригадавши Артурові вказівки, він переліз на пасажирське сидіння і став чекати, поки на сцені з’явиться хтось, кому дозволено водити машину. Раптом він усвідомив, що знає це місце. Він бозна-скільки разів ходив до тутешньої вбиральні під час зупинок. На стоянці було ще дві машини з людьми всередині. В одній Денні розгледів жінку в крислатому капелюсі, в іншій — якогось чоловіка. Вони просто сиділи, нічого не роблячи. Денні подумав, що ці люди, певно, теж несвоєчасно вийшли на сцену і тепер чекають, щоби хтось прийшов і відвіз їх додому.

Денні зараз понад усе хотів, щоб його замінив інший член «сім’ї». Він стомився, і йому треба було в туалет. Він виліз із машини й почимчикував до чоловічої вбиральні, помітивши, що жінка теж виходить із авто.

Денні став перед низьким пісуаром для маленьких хлопчиків, розстібнув блискавку на штанях і здригнувся: стояв грудень і було холодно. Він почув кроки і скрип дверних петель. До вбиральні увійшла жінка. Денні здивувався, почервонів і відвернувся, щоб вона не бачила, як він справляє потребу.

— Агов, солоденький, — заговорила жінка, — ти — гей?

Голос був зовсім не жіночий. Виявилося, що то чоловік, одягнений мов жінка. На ньому був крислатий капелюх. Губи чоловіка були підмальовані помадою, на обличчі в нього був товстий шар макіяжу, а на підборідді — «мушка». Він скидався на акторку Мей Вест.

— Нумо, богатирю, — сказав жінко-чоловік, — давай я посмокчу твого прутня.

Денні помотав головою і почав потихеньку просуватися до виходу, але тут увійшов і другий чоловік.

— Ого, а цей нівроку гарненький, — протягнув він. — Давайте- но розважимось усі гуртом.

Новоприбулий згріб Денні спереду за комір і припер хлопця до стіни. Чоловік, переодягнений жінкою, задер поли куртки Денні й потягнувся до його блискавки на штанях. Брутальний напад перелякав Денні, тож він заплющив очі, і…

Рейджен схопив чоловіка, котрий його тримав, за руку, заламав її й гепнув кривдника об стіну. Коли той скоцюрбився, Рейджен вгатив його коліном у груди і врізав ребром долоні по горлянці — цей прийом юнак вивчив на заняттях із карате.

Тоді Рейджен розвернувся, побачив якусь пані й завагався. Він не міг підняти руку на жінку. Та коли вона мовила басом: «Ах ти ж погань!» — Реджен збагнув, що це чоловік у жіночому вбранні. Хлопець ухопив його, крутнув і міцно притиснув до стіни ліктем, поглядаючи, чи не підводиться ще другий чоловік.

— Мершчій на підлогу, до свого друзяки! — звелів Рейджен і зацідив трансвеститові кулаком у живіт.

Той зігнувся вдвоє й лантухом беркицьнувся долі. Слов’янин позабирав у чоловіків гаманці, та, коли він уже збирався йти, прихопивши з собою їхні посвідчення особи, трансвестит зірвався на ноги й учепився за Рейдженів пояс.

— Віддай, падлюко!

Рейджен рвучко повернувся й дав чоловікові ногою в пах. Коли той упав, юнак ударив його носаком в обличчя. Кров зацебеніла з роз’юшеного носа, і чоловік захарчав, давлячись вибитими зубами.

— Жити будеш, — незворушно сказав Рейджен. — Я є дуже обачний у тому, шчо за кістки я трошчу.

Він зиркнув на іншого чоловіка, що випростався на підлозі. Хоча його Рейджен в обличчя не бив, із рота непритомного витікала цівка крові. Як Рейджен і розраховував, вивірений удар у сонячне сплетіння віддався в надгортанник і пошкодив кровоносні судини. Цей нападник теж житиме. Слов’янин зняв із чоловікового зап’ястка годинник «Сейко»[31].

Вийшовши надвір, Рейджен помітив два порожні автомобілі. Він узяв каменюку і розбив їхні фари. Без фар його не зможуть переслідувати по швидкісному шосе.

Рейджен поїхав додому. Опинившись у своїй квартирі й переконавшись, що там не чигає ніяка небезпека, він зійшов зі сцени.

Аллен розплющив очі, міркуючи, чи варто йому забігти до нужника чи можна ще потерпіти. Усвідомивши, що він удома, юнак потрусив головою. Йому більше не кортіло відлити, зате шкіра в нього на кісточках була здерта. І що це у нього на правому черевику? Аллен тицьнув у пляму пальцем, а тоді уважно придивився до своєї пучки.

— Матір Божа! — скрикнув він. — Чия це кров’яка?! І хто вліз у бійку? Я хочу знати, що відбувається. Я маю на це право.

— Рейджену довелося захищати Денні, — озвався Артур.

— А що сталось?

Артур почав пояснювати всім членам «сім’ї»:

— Діти повинні зарубати собі на носі, що вночі придорожні зони відпочинку стають небезпечними. Після настання темряви в таких місцях збираються гомосексуалісти, це загальновідомий факт. Рейджен був змушений рятувати Денні від біди, в яку хлопчика втягнув Аллен.

— Господь мені свідок, це не моя провина! Я ж не навмисно пішов зі сцени, і я не змушував Денні займати моє місце. Хіба в ці кляті буремні часи можна знати напевно, хто виходить на сцену, хто йде і хто чим займається?

— Хтів би я там бути, — втрутився Філіп. — Ото б я оддухопелив тамтих педиків!

— Тебе б там порішили, — заперечив Аллен.

— Або ти наламав би дров, — докинув Артур. — Наприклад, убив би когось із них. І всі ми сіли б за вбивство.

— Ну-у-у…

— Окрім того, тобі взагалі заборонено з’являтись на сцені, — твердо підсумував Артур.

— Та знаю я. Все одно, хтів би я там бути.

— Я починаю підозрювати, що ти крадеш час, користуючись загальною плутаниною, і займаєшся чимось незаконним.

— Я? Та нічо’ подібного.

— Я знаю, що ти прослизаєш на сцену. Ти — наркоман, ти нівечиш своє тіло і свій розум.

— Ти шо, звинувачуєш мене у брехні?

— Так, бо ти до неї схильний. Ти — андроїд із дефективною програмою. І я тебе запевняю: я зроблю все, що зможу, щоб не дати тобі контролювати свідомість.

Філіп сховався в тінях, гадаючи, що ж воно таке, той «андроїд». Він не збирався запитувати в Артура — не хотів давати тому бридкому бриту привід знову на нього напосістися. Філіп вирішив, що буде виходити на сцену щоразу, як випадатиме нагода. Він знав, що після Зейнсвіля Артурова влада ослабла. Якщо буде можливість дістати травичку, мет або ЛСД, Філіп прокрадатиметься на сцену і забиватиме памороки цьому сухареві Артуру.

Наступного тижня Філіп був на сцені й розповів Вейну Лафту, одному з клієнтів, що купували в нього коноплю, про свою пригоду в придорожній зоні відпочинку неподалік Ланкастера.

— От лайно, — сказав Лафт. — Ти хіба не знав, що в таких місцях аж кишить «голубцями»?

— Ні, це було для мене як грім серед ясного неба, — відповів Філіп. — Чортові педики. Вистежують собі там здобич. Ненавиджу їх.

— Не більше, ніж я.

— То шо, може, пополюємо на гомосеків? — запитав Філіп.

— Це як?

— Ми знаємо, де вони отираються вночі. Тре’ туди поїхати й показати їм, де раки зимують. Ми можемо зачистити придорожні зони відпочинку від тамтої мерзоти.

— А заодно можна тих педиків грабувати, — запропонував Лафт. — І гомів позбудемось, і трохи розживемося грошенятами до Різдва у винагороду за наші зусилля. Зробимо придорожні стоянки безпечними для порядних людей.

— Еге ж, — реготнув Філіп. — Таких, як ми.

Лафт узяв карту автомобільних шляхів і позначив усі придорожні зони відпочинку в округах Ферфілд і Гокінґ.

— Поїдемо на моїй тачці, — сказав Філіп. — Вона швидша.

Філіп також прихопив декоративну шаблю, яку знайшов у квартирі.

На стоянці поблизу Рокбриджа, що в окрузі Гокінґ, Філіп із Лафтом угледіли самотній фольксваген «Жук», припаркований поблизу чоловічої вбиральні. У машині сиділо двоє. Філіп розвернув свій «понтіак» і зупинився на протилежному узбіччі шосе, обличчям у тому напрямку, з якого щойно приїхав. Лафт простягнув йому дві пігулки прелюдину[32], і Філіп їх проковтнув. Хлопці добрих півгодини стежили за «фольксвагеном», але до машини не підходила жодна жива душа, і звідти теж ніхто не вилазив.

— Це точно пара гомосеків, — озвався Лафт. — Хто ж іще так довго стовбичитиме посеред ночі на парковці біля чоловічого туалету?

— Я зайду перший, — розпорядився Філіп. — У мене при собі шаблюка. Якшо вони почешуть за мною, то накриєш їх ззаду зі своєю пукавкою.

Філіп був у доброму гуморі, коли зі схованою під плащем шаблею перетинав шосе, прямуючи до громадської вбиральні. Як він і передбачав, двоє чоловіків із «фольксвагена» пішли слідом за ним.

Коли вони наблизились, Філіп відчув, що в нього шкірою по спині побігли мурашки, чи то від їхньої присутності, чи то від пігулок. Він вихопив шаблю і вчепився в одного з гомосексуалістів. Другий виявився вайлуватим опецьком. Коли нагодився Лафт і тицьнув дуло пістолета йому між лопаток, той затрусився від переляку, мов гора холодцю.

— Так, бісові педики, — гаркнув Лафт, — мерщій на підлогу!

Філіп забрав у товстуна гаманець, перстень і годинник. Лафт проробив те саме з його приятелем. Після цього Філіп звелів чоловікам сісти до машини.

— Куди ви нас везете? — схлипуючи, запитав гладун.

— В ліс, на прогулянку.

Вони з’їхали з шосе на безлюдний сільський путівець і там висадили гомосексуалістів із авто.

— Все пройшло гладко, — мовив Лафт.

— Як по маслу, — погодився Філіп. — Це ідеальний злочин.

— Який у нас улов?

— Такий, шо ого-го! У них при собі була купа грошви. Та ше й кредитки.

— Трясця, — відгукнувся Лафт, — я залюбки покинув би роботу і заробляв цим на життя.

— Це — суспільно корисна праця, — вишкірився Філіп.

Повернувшись додому, Філіп розповів Кевінові про свій «ідеальний злочин». Потім він відчув наближення ломки і прийняв депресанти, щоб легше було витримати відхідняк.

(3)

Томмі встановив різдвяну ялинку, прикрасив її вогниками і склав під деревцем подарунки, які приготував для Марлен і своїх рідних. Він із нетерпінням чекав вечора, бо збирався в гості до матері й Дела, де також мали бути Кеті та її хлопець, Роб.

Вечір на Спрінґ-стрит починався добре, та потім до вітальні увійшли Кеті й Роб, а на сцені з’явився Кевін.

— Ого, нічогенька на тобі шкірянка, — оцінив Роб. — А ще в тебе новий «Сейко», як я бачу.

— Найкраща модель, — похвалився Кевін, піднімаючи руку з годинником на зап’ястку.

— Біллі, я тут ось про що подумала, — почала Кеті. — Ти не так уже й багато заробляєш на «Анкор Гокінґу». То звідки в тебе гроші на всі ці речі?

Кевін розплився в усмішці.

— Я вигадав ідеальний вид злочину.

Кеті зиркнула на брата. У ньому знову було щось чуже, незнайоме. Якийсь холодний, глумливий тон.

— Про що це ти? — перепитала вона.

— Я обдер, мов липку, гомиків у придорожній зоні відпочинку. Зробив усе так, що й комар носа не підточить — ані відбитків не лишив, ані зачіпок. Та й побояться ті педики поткнутися до копів. А в мене тепер є грошенята і кредитки. — І він знову підняв руку, вихваляючись годинником.

Кеті не могла повірити своїм вухам. Це було геть не схоже на Біллі.

— Це що, якийсь жарт?

Він вишкірився і знизав плечима.

— Може, жарт, а може, й ні.

Коли зайшли Дел і Дороті, Кеті перепросила і вислизнула з вітальні. Вона рушила до шафи для верхнього одягу в передпокої й понишпорила в кишенях нової шкірянки Біллі. Нічого там не виявивши, Кеті вийшла на подвір’я, де стояло його авто. Як дівчина й підозрювала, у бардачку знайшовся гаманець, де були кредитні картки, а також чужі водійські права й посвідчення медбрата. Отже, Біллі таки не жартував. Кеті трохи посиділа в машині, не знаючи, що робити, а тоді сховала гаманець до сумочки й вирішила, що треба з кимось про це поговорити.

Коли Біллі поїхав, Кеті показала матері й Делу свою знахідку.

— Господи всемогутній! — вигукнула Дороті. — Не можу в це повірити.

— А ось я можу, — відказав Дел, роздивляючись гаманець. — Тепер ясно, за що він купував собі всі ті речі.

— Ви маєте зателефонувати Джиму, — промовила Кеті. — Нехай повертається додому і спробує якось вплинути на Біллі. У мене є які-не-які заощадження в банку, і я заплачу за його переліт.

Дороті зателефонувала Джиму і вмовила його взяти термінову відпустку і приїхати додому.

— Твій брат у халепі. Він вляпався у щось дуже погане, і якщо він не схаменеться, то, певно, доведеться нам іти в поліцію.

Джим подав до штабу Військово-повітряних сил прохання про термінову відпустку і прибув додому за два дні до Різдва. Дел і Дороті показали йому знайдений у Біллі гаманець і вирізані з «Ланкастер Іґл-Ґазет» статті про пограбування в придорожніх зонах відпочинку.

— Спробуй якось його напоумити, — сказав Джимові Дел. — Бачить Бог, я намагався ставитися до нього, наче рідний батько. Після повернення Біллі з тієї колонії у Зейнсвілі я ще деякий час сподівався, що він замінить мені мого хлопчика, хай земля йому буде пухом. Але до Біллі завжди годі було й підступитися.

Джим оглянув вміст гаманця, а тоді підійшов до телефону й набрав номер, вказаний у знайденому там посвідченні. Він хотів сам у всьому переконатися.

— Ми з вами не знайомі, — заговорив Джим, коли на тому кінці зняли слухавку, — та в мене є дещо, що може мати для вас цінність. Дозвольте поставити вам гіпотетичне запитання. Якби якась особа знала, що ви — медбрат, бо прочитала це у вашому посвідченні, що б ви на це сказали?

Провагавшись якусь мить, голос у слухавці відповів:

— Я б сказав, що в тієї особи опинився мій гаманець.

— Гаразд, — провадив Джим. — А чи не могли б ви сказати мені, який на вигляд ваш гаманець і що в ньому було?

Чоловік описав гаманець і все, що в ньому зберігав.

— І як же ви його втратили?

— Ми з приятелем заїхали до зони відпочинку на півдорозі між Афінами й Ланкастером. До чоловічого туалету зайшло двоє типів. Один мав при собі пістолет, а в іншого була шабля. Вони забрали в нас гаманці, годинники й персні, а тоді завезли нас до лісу й там покинули.

— Яка в них була машина?

— Здоровань із шаблею був за кермом синього «понтіака» «Гран-прі». — І чоловік продиктував Джимові номер авто.

— Як ви змогли так точно запам’ятати модель машини та її номер?

— Днями натрапив на неї біля крамниці в середмісті. Я помітив того грабіжника, що розмахував шаблею, за якихось п’ятдесят кроків від мене, тож я простежив за ним до його авто. Це був той самий хлопець, жодного сумніву.

— Чому ж ви його не здали правоохоронцям?

— Тому що мені саме світить нова відповідальна посада, а я — гомосексуаліст. Якщо я заявлю про цей випадок, то відкриється правда про мою сексуальну орієнтацію і від розголосу постраждаю не тільки я, а й декілька моїх друзів.

— Що ж, — сказав Джим, — якщо ви не плануєте звертатись у поліцію й не бажаєте афішувати правду про себе і своїх друзів, я подбаю про те, щоб ви отримали назад гаманець і документи. Але нехай усе буде анонімно. Речі надійдуть до вас поштою.

Поклавши слухавку, Джим відхилився на спинку крісла й важко зітхнув. Він поглянув на матір, Дела й Кеті.

— Оце так Біллі влип, — мовив він і знову взявся за телефон.

— Кому ти дзвониш цього разу? — запитала Кеті.

— Скажу Біллі, що хочу завтра завітати й поглянути, як йому живеться на новому місці.

— Я поїду з тобою, — сказала Кеті.

Наступного вечора, у переддень Різдва, Томмі зустрів Кеті й Джима на порозі своєї квартири. Він був босий. У кутку за його спиною виднілась оздоблена яскравими вогниками ялинка, під якою лежали подарунки. На стіні висіла декоративна дощечка, до якої кріпилися перехрещені шаблі.

Поки Джим і Томмі балакали, Кеті вибачилась і пішла нагору. Вона хотіла пошукати додаткові свідчення того, у що вліз її брат.

— Слухай, у мене до тебе таке запитання, — почав Джим, коли хлопці залишились сам на сам. — Звідкіля в тебе гроші на всі ці цяцьки — на дворівневу квартиру, оті подарунки, одяг, новий годинник?

— Моя дівчина добре заробляє, — відповів Томмі.

— То за все це платила Марлен?

— Ну, багато з цих речей купувались у кредит.

— Ох уже ті кредитні картки. Пильнуй, бо буде тобі з ними морока. Сподіваюсь, ти не надто залазиш у борги.

Джим, котрий нещодавно вивчав у Військово-повітряних силах техніку допиту, вирішив застосувати свої знання на практиці, щоб допомогти братові. Якщо він зуміє витягнути з Біллі зізнання і змусить його усвідомити всю помилковість його вчинків, то, можливо, залишатиметься шанс урятувати хлопця від в’язниці.

— Небезпечно тягати з собою кредитки, — почав Джим. — Їх крадуть, знімають із них усе, а власникам потім доводиться виплачувати…

— Та там є страховий ліміт у п’ятдесят доларів, — урвав Томмі. — Усе, що перевищує цю суму, відшкодовує страхова компанія. А вона може собі це дозволити.

— Ось я тут вичитав у газеті, — не вгавав Джим, — про грабунки в придорожніх зонах відпочинку. В людей позабирали кредитні картки. Знаєш, тебе також могло б таке спіткати.

Джим зауважив, що з поглядом Біллі сталося щось дивне. Він затуманився, мовби в якомусь трансі. Це нагадало Джимові вираз очей Чалмера Міллігана за мить до того, як ним оволодівав черговий напад безтямної люті.

— Гей, ти в нормі?

Кевін підвів очі на Джима, подумки запитуючи себе, навіщо той прийшов і як давно він тут. Кевін швидко глипнув на свій новенький годинник. Була за чверть десята.

— Ти щось сказав? — перепитав Кевін.

— Я запитав, чи ти в нормі.

— Авжеж. Чому ні?

— Я казав, що тобі варто бути обачнішим із кредитками. Ну, враховуючи всі ті пограбування в придорожніх зонах відпочинку, і все таке.

— А, так, я про це читав.

— Кажуть, що хлопці, яких обчистили, були гомосексуалістами.

— Ага. Так їм і треба.

— Тобто?

— Хіба справедливо, що в якихось педиків стільки грошви і всякого добра?

— Але грабіжники, хто б вони не були, мусять остерігатися. За таке можна надовго загриміти за ґрати.

Кевін знизав плечима.

— Нехай спершу спробують упіймати хлопців, які це зробили, і довести їхню провину.

— Ну, ось у тебе, наприклад, на стіні висить шабля — точнісінько така, як описують жертви.

— Ніхто не зможе пов’язати цю конкретну шаблю з тими пограбуваннями.

— Може, й ні. Однак у злочинців окрім шаблі був іще й пістолет.

— Тю, я до нього не торкався, тож на мене ніщо не вказує.

— Так, але поліція може натиснути на того молодчика, у якого був пістолет, і тоді його спільникові теж кінець.

— Ніхто не доведе мою причетність до цих пограбувань, — вперто торочив Кевін. — До того ж гомосеки не наважаться скаржитись у поліцію. І зачіпок ніяких немає: ані тобі відбитків пальців, анічогісінько.

Кеті спустилась із горішнього поверху і трохи посиділа з братами. Коли Біллі пішов до вбиральні, вона простягнула Джимові свої знахідки.

— Господи, — пробурмотів Джим. — Стільки кредитних карток, і на всіх — різні імена. Як, чорт забирай, ми витягнемо Біллі з цієї халепи?

— Ми мусимо якось йому допомогти, Джиме. Це зовсім на нього не схоже.

— Я знаю. Можливо, наш єдиний шанс — це поговорити з ним відверто.

Коли Кевін повернувся, Джим тицьнув йому під ніс кредитні картки.

— Ось що я намагаюсь тобі сказати, Біллі. Це ти скоїв усі ті пограбування, і ти зберігаєш речові докази просто у своїй квартирі.

Кевін розлютився й заволав:

— Ви не маєте права заявлятись до мене додому й порпатись у моїх речах!

— Біллі, ми просто намагаємось тобі допомогти, — запевнила Кеті.

— Це моя приватна власність. Ви двоє припхались і провели в моїй квартирі обшук, не маючи на це ордера.

— Біллі, я — твій брат, а Кеті — твоя сестра. Ми просто хочемо…

— Докази, вилучені без ордеру на обшук, не можуть бути використані в суді!

Джим сказав Кеті, щоб та зачекала на нього в машині, на той випадок, якщо дійде до бійки. Коли Джим знову спробував поговорити з братом, Кевін розвернувся й попрямував на кухню.

— Біллі, ти платиш цими кредитками за всілякі товари. Тебе на цьому спіймають.

— Ніхто мене не спіймає, — відрубав Кевін. — Я купую одну-дві речі, а тоді викидаю картку. А оббираю я тільки педиків і мугирів, які кривдять інших людей.

— Це все одно злочин, Біллі.

— Не твоя собача справа.

— Але ж це добром для тебе не закінчиться!

— Слухай, ти приперся сюди зі свого Спокена[33] і вважаєш, ніби маєш право мене повчати? Я вже повнолітній, живу окремо й ні від кого не залежу. Хай тебе не обходить, чим я займаюсь. Окрім того, ти вже давно покинув родину.

— Твоя правда, проте ми всі за тебе хвилюємось.

— Я тебе сюди не запрошував і хочу, щоб ти забрався з мого дому під три чорти.

— Біллі, я нікуди не піду, поки ми все не обговоримо.

Кевін схопив свою шкіряну куртку.

— Хрін із тобою! Якщо ти залишаєшся, то піду я!

Джим, котрий завжди був сильнішим за молодшого брата та ще й отримав у ВПС практичні навички з ведення рукопашного бою, встав між Кевіном і дверима. Хлопці зчепились, і Джим відштовхнув брата назад. Він ненароком зробив це сильніше й грубіше, ніж сам того хотів, і Кевін упав на ялинку, яка перекинулась і торохнулась об стіну, приваливши подарунки. Пакуночки розчавились. Ялинкові прикраси розлетілись на друзки. Штепсель гірлянди вискочив із розетки, і святкові вогники згасли.

Кевін піднявся і знову рушив до дверей. Боєць із нього був нікудишній, і він не бажав мірятися силами з Джимом, але йому конче треба було звідси вийти. Джим узяв його за сорочку й відкинув до барної стійки, і Кевін втратив контроль над свідомістю.

Вгатившись об стійку, Рейджен одразу збагнув, хто його атакує, хоч і не міг зрозуміти чому. Джим ніколи йому не подобався. Рейджен так і не пробачив того, що цей молодик покинув дім і залишив Дороті, Біллі та дівчат Чалмерові на поталу. Побачивши, що Джим затуляє собою вихід, Рейджен сягнув рукою позад себе, намацав на барній стійці ножа й метнув його з такою силою, що той глибоко увігнався в стіну біля Джимової голови.

Джим закляк. Він зроду не бачив такої лютої ненависті на обличчі Біллі й не пригадував, щоб його молодший брат так блискавично й агресивно на щось реагував. Джим подивився на ніж, який і досі вібрував у стіні за кілька сантиметрів від його голови, й усвідомив: Біллі настільки його ненавидить, що ладен убити. Джим відступив убік. Рейджен мовчки пройшов повз нього і вийшов із будинку, ступаючи по снігу босими ногами.

Денні отямився надворі, запитуючи себе, чому це він бреде засніженою вулицею в подертій сорочці, без рукавиць і босоніж. Він повернувся в дім і здивувався, побачивши в дверях Джима, котрий витріщався на нього, мов на божевільного.

Денні зазирнув до кімнати поверх Джимового плеча й угледів повалену ялинку й понівечені подарунки. Його пронизав страх.

— Я не хотів перекидати твою ялинку, — заговорив Джим, якого вразила ще одна незбагненна зміна на обличчі брата. Від крижаної люті не залишилось ані сліду, тепер Біллі перелякано тремтів.

— Ти зламав моє різдвяне деревце, — захлипав Денні.

— Мені дуже прикро.

— Сподіваюсь, ти гарно проведеш свято, — проскімлив Денні, — бо моє ти зіпсував!

Кеті, яка доти сиділа в машині, влетіла до будинку, бліда мов полотно.

— Сюди їде поліція!

За якусь мить у двері постукали. Кеті подивилась на Джима, тоді перевела погляд на Біллі, котрий умивався сльозами, мов дитя.

— Що ж нам робити? — запитала вона. — Що, як вони…

— Доведеться їх впустити, — сказав Джим.

Він відчинив двері й запросив двох поліцейських у дім.

— Ми отримали повідомлення про порушення громадського спокою, — сказав один із них, витягаючи шию, щоб зазирнути до вітальні.

— На вас надійшла скарга від сусідів, — докинув другий.

— Вибачте, офіцере.

— Нині Святвечір, — знов озвався перший. — Люди хочуть відпочити, провести час із дітьми. Що у вас тут за гармидер?

— Просто сімейна суперечка. Все вже позаду, — запевнив Джим. — Ми й не усвідомлювали, що від нас так багато галасу.

Поліцейський щось нашкрябав у нотатнику й сказав:

— Гаразд, панове, вгамуйтесь і більше так не шуміть.

Коли офіцери пішли, Джим узяв пальто.

— Що ж, Біллі, гадаю, час мені прощатися. Я ще два дні пробуду в Ланкастері, а тоді повинен буду повернутися на базу.

Коли Джим і Кеті виходили з квартири, їхній брат усе ще плакав.

Вхідні двері зі стуком зачинились, і Томмі, підскочивши з несподіванки, роззирнувся довкола. Його рука була скривавлена. Він повидлубував із долоні скляні скалки та промив порізи, дивуючись, куди поділися Кеті з Джимом і чому довкола такий рейвах. Томмі так довго прикрашав різдвяну ялинку, і ось тобі маєш! Він та решта членів «сім’ї» власноруч виготовили геть усі подарунки, серед них не було жодного купованого. Нагорі лежав морський пейзаж, який Томмі написав, знаючи, що картина неодмінно сподобається Джимові. Томмі кортіло швидше вручити свій подарунок.

Він підняв деревце і спробував повернути йому належний вигляд, але більшість прикрас розбилась. А така ж гарна була ялинка! Томмі ледве встиг до приїзду Марлен трохи підлагодити призначений для неї подарунок. Юнак сам зателефонував їй і запросив до себе на Святвечір.

Марлен сторопіла, побачивши погром у квартирі.

— Що тут сталось?

— Я й сам не певен, — відповів Томмі. — І, правду кажучи, мені воно по цимбалах. Я впевнений тільки в тому, що кохаю тебе.

Марлен поцілувала його й потягнула до спальні. Дівчина знала, що коли в його думках панувало таке сум’яття, Біллі ставав особливо вразливим і вона була йому потрібна.

Томмі зашарівся й заплющив очі. Втім, ідучи слідом за Марлен, він замислився, чому в таких випадках йому ніколи не вдається протриматись на сцені достатньо довго, аби бодай поріг спальні переступити.

На Різдво Аллен, який і гадки не мав про те, що трапилось напередодні, облишив спроби з’ясувати, чому у вітальні такий розгардіяш. Він подумки звертався з цим запитанням до решти членів «сім’ї», проте ніхто не відгукнувся. Господи, як же він ненавидів буремні часи. Аллен привів до ладу ті подарунки, які зміг, наново загорнувши подерті згорточки в папір, і поскладав їх до машини разом із картиною, котру Томмі намалював для Джима.

Прибувши на Спрінґ-стрит, Аллен швидко склав два і два й міг тепер уявити собі події попереднього вечора. Джим був злий, мов сто чортів, бо Аллен буцімто метнув у нього ніж, а Кеті, Дел і мати напосілись на нього через якісь пограбування.

— Це ти скоїв ті злочини, — надривався Дел, — та ще й засвітив авто, зареєстроване на твою матінку!

— Я не розумію, що ти мелеш! — гаркнув у відповідь Аллен. Він з огидою підняв руки й затупотів сходами нагору.

Поки його не було, Дел покопирсався в кишенях його куртки і знайшов ключі від машини. У супроводі Кеті, Джима й Дороті чоловік рушив на подвір’я, щоб обшукати багажник авто. Там лежали чужі кредитні картки та водійські права, а також мапа автомобільних шляхів. Придорожні зони відпочинку вздовж шосе 33 були позначені хрестиками.

Відвернувшись від багажника, вони побачили, що Біллі стоїть у дверях будинку і спостерігає за ними.

— Це все ти накоїв! — вигукнув Дел, трясучи знайденими доказами у хлопця перед носом.

— Не варто так перейматися, — відказав Кевін. — Мене не впіймають. Це просто ідеальний злочин. Я не лишив відбитків пальців або інших зачіпок, а гомосеки не побіжать скаржитися копам.

— Ти, недоумку чортів! — заволав Дел. — Джим зателефонував молодику, в якого ти вкрав гаманець. Він бачив тебе після того в місті. Ти всю сім’ю втягнув у свій проклятущий «ідеальний злочин»!

Вони побачили, як упевненість Біллі випарувалась і на його обличчі з’явився панічний вираз.

Вирішено було допомогти йому позбутися речових доказів. Джим повинен був забрати «понтіак» Біллі до себе у Спокен і виплачувати за нього кредит. Біллі мав перебратися з квартири поблизу площі Сомерфорд до скромнішого помешкання на Мейвуд-авеню.

Поки вони думали-гадали, Денні намагався збагнути, про що це всі балакають і коли вже вони почнуть розгортати подарунки.

Розділ 16

(1)

У середу, 8 січня, обідаючи з Марлен у торговельному центрі «Меморіал-Плаза», Томмі побачив, як до аптеки «Ґрей Драґстор» під’їхав фургон. Спостерігаючи за кур’єром, котрий заносив до аптеки великий ящик, Томмі пробурмотів:

— Привезли наркотичні речовини. Отже, фармацевт сьогодні працюватиме допізна.

Марлен кинула на Томмі допитливий погляд. Сам же він навіть не розумів, навіщо це ляпнув.

Кевін замислив пограбувати аптеку. Він зустрівся з Вейном Лафтом та ще одним приятелем, Роєм Бейлі, і розповів їм про свій задум. Ті провернуть пограбування, і їм за це дістанеться левова частка наркотиків і грошей, а він візьме собі двадцять відсотків за розробляння плану.

О пів на другу ночі, дотримуючись Кевінових інструкцій, двоє молодиків підстерегли фармацевта на виході з аптеки, заштовхали його назад до приміщення, погрожуючи пістолетом, і вигребли все, що було в сейфі й шафці з наркотичними речовинами.

Тоді, як і було заплановано, вони рушили до лісу, перефарбували з балончика свій білий «додж універсал» у чорний колір і заїхали за Кевіном.

Коли вони прибули до помешкання Бейлі, Кевін розсортував украдені наркотики: риталін, прелюдин, демерол, секонал, метаквалон, гідроморфон і багато інших.

Він підрахував, що на вулицях цю партію наркоти можна буде штовхнути за тридцять, а то й тридцять п’ять тисяч доларів, і помітив, що цікавість на обличчях його спільників змінюється жадобою. Тієї ночі всі вони наковтались «коліс», і кожен із молодиків тишком-нишком підходив до Кевіна, пропонуючи змовитись і залишити третього ні з чим. Перед світанням, коли Бейлі й Лафт спали мов убиті, Кевін затрамбував гроші й наркотики до пари валіз і накивав п’ятами в Колумбус. Він знав, що ці двоє не наважаться з ним заїдатися. Вони його боялись. Постійно торочили, що він геть схиблений, і переповідали історії про те, як він одного разу пробив кулаком двері, а якось навіть розстріляв із кулемета чиєсь авто.

Вони, звичайно, донесуть на нього в поліцію, в цьому Кевін не сумнівався. Проте щойно він збуде з рук наркоту, ніхто вже нічого не зможе йому заподіяти. Фармацевт бачив їхні обличчя, а не його. Не було жодної зачіпки, що могла б пов’язати його з цим пограбуванням.

Коли наступного дня Марлен прочитала в «Ланкастер Іґл-Ґазетт» про пограбування аптеки «Ґрей Драґстор», її серце упало в п’яти.

За декілька днів Томмі заїхав за нею, щоб разом пообідати. Дівчина з подивом зауважила, що він пофарбував свій старий «додж» начорно, та ще й вельми неохайно.

— То це твоїх рук справа? — прошепотіла вона.

— Що? Фарбування машини? — невинним тоном запитав Томмі.

— Наліт на ту аптеку!

— Чорт, а ще голосніше ти крикнути не могла? Отже, тепер ти мене за злочинця маєш? Марлен, я нічого про це пограбування не знаю. Присягаюсь!

Марлен не знала, що й думати. Щось підказувало їй, що Біллі винен, одначе він так щиро засмутився, коли вона його звинуватила. Або він був найкращим актором на світі, або казав правду.

— Що ж, молю Бога, щоб ти виявився непричетним, — сказала вона.

Підозри, які висловила Марлен, ніяк не давали Алленові спокою. Він відчував, що тут щось не так. Повертаючись на роботу, він вирішив звернутись по допомогу до інших.

— Агов, хлопці, — промовив Аллен уголос. — У нас проблеми.

— Не нервуй, Аллене, — озвався Артур. — Просто їдь собі вперед.

— А ти не хочеш зайняти моє місце?

— Я волів би не сідати за кермо. Ніяк не можу призвичаїтись до американських доріг. Краще ти веди авто.

— Тобі що-небудь відомо про недавні події? — запитав Аллен.

— Під час цих буремних часів я так заглибився в наукову працю, що достеменно нічого не знаю, але підозрюю, що хтось із небажаних персон краде час і скоює злочини.

— А я ж намагався тебе попередити.

— Гадаю, без Рейджена тут не обійтися, — мовив Артур. — Ти можеш його знайти?

— Я вже пробував. Трясця! Коли він потрібен, його ніколи немає поруч!

— Я його пошукаю. А ти зосередься на дорозі.

Артур прочісував свою свідомість, вдивляючись у морок за межами світляної плями. Він бачив постаті решти членів «сім’ї». Одні з них спали у своїх ліжках, інші просто сиділи в темряві. Небажані персони навіть не дивились у його бік: Артур, заборонивши їм бувати на сцені, втратив над ними владу. Нарешті він знайшов Рейджена. Той саме бавився з Крістін.

— Рейджен, нам потрібна твоя допомога. Я вважаю, що хтось із наших скоїв злочин, а то й не один, і тепер усі ми під загрозою.

— Тсе не є моя проблема, — відгукнувся Рейджен. — Я нічого не робив.

— Я тобі вірю. Одначе дозволь нагадати: якщо одного з нас посадять до в’язниці, то заразом туди потраплять і діти. Уяви гарненьку маленьку Крістін за ґратами, в оточенні всіляких сексуальних маніяків і збоченців.

— Твоя взяла, — буркнув Рейджен. — Ти знаєш мою слабкість.

— Ми повинні точно з’ясувати, що відбувається.

Англієць влаштував масштабне опитування, по черзі поспілкувавшись із усіма членами «сім’ї». Артур не сумнівався, що дехто з небажаних персон йому бреше, та навіть попри це окремі частинки головоломки почали складатися в єдину картину. Томмі розповів, що Марлен запідозрила його в пограбуванні аптеки «Ґрей Драґстор», і додав, що незадовго перед тим бачив, як до аптеки доправили партію наркотичних речовин.

Волтер божився, що не займав Рейдженову зброю відтоді, як потрапив у немилість через убитого крука, проте згадав, що хтось із бруклінським акцентом базікав про ідеальний злочин, скоєний у придорожній зоні відпочинку.

Врешті-решт Філіп зізнався в тому, що грабував людей на придорожніх стоянках, але категорично заперечив свою причетність до нальоту на аптеку.

Тоді Кевін визнав, що пограбування «Ґрей Драґстор» було його ідеєю.

— Але мене там і близько не було. Я тільки розробив план, а потім обчистив тих двох бовдурів. Невеличке шахрайство, ото й усього. Можливо, ті хлопці й донесли в поліцію, але я — чистий. Копи ніяк не зможуть пов’язати мене з цим пограбуванням.

Артур переповів усе Рейджену та Аллену.

— А тепер добре поміркуйте. Чи спадає вам на думку щось таке, на чому нас могли б упіймати? Зачіпка, яка може призвести до арешту?

Нічого такого начебто не було.

Не минуло й кількох днів, як Біллі Міллігана здав із усіма тельбухами скупник краденого, котрий саме заборгував послугу слідчому з нарковідділу. Скупник, який базувався в Колумбусі, повідомив, що Мілліган продав йому партію наркотиків, яка повністю збігається з переліком препаратів, викрадених із аптеки «Ґрей Драґстор». Цю інформацію передали до поліцейського відділку в Ланкастері, де негайно ж виписали ордер на арешт Біллі.

(2)

Коли в понеділок після роботи Марлен прийшла до Міллігана, Томмі подарував їй обручку.

— Я хочу, щоб вона була в тебе, Марвен, — сказав Томмі, називаючи її пестливим прізвиськом, яке для неї вигадав. — Якщо зі мною що-небудь трапиться, знай: я завжди тебе кохатиму.

Марлен приголомшено дивилась, як він надягає обручку їй на палець. Вона так давно мріяла про цю мить, але тепер її пронизав біль. Що, як Біллі купив обручку, бо знав, що з ним станеться щось лихе? На очах Марлен забриніли сльози, але дівчина постаралася приховати свої почуття. Байдуже, що Біллі накоїв і що на нього чекає далі. Вона однаково його не покине.

20 січня 1975 року Марлен написала у щоденнику: «Я заручена! Оце так несподіванка!»

Наступного дня Денні заарештували.

Його заштовхали до поліцейського фургону й відвезли до в’язниці округу Ферфілд. Там хлопцеві зачитали права й почали допитувати. Денні не мав уявлення, чого від нього хочуть.

Допит тривав не одну годину. Поступово Денні зв’язав докупи все, що почув від слідчих, і почав розуміти, у чому річ. Якогось Вейна Лафта спіймали на водінні в нетверезому стані. У поліції той розговорився й заявив, що Мілліган і Рой Бейлі пограбували аптеку.

Денні отетеріло дивився на слідчих. Вони хотіли витиснути з нього добровільне зізнання. Щоразу, як слідчі про щось запитували, у Денні в голові лунав Алленів голос, який підказував відповіді. Коли допит закінчився, Денні попросили підписати протокол. Зосереджено вистромивши кінчик язика й сильно надавлюючи олівцем на папір, Денні вивів: «Вільям Стенлі Мілліган».

— Тепер мені можна додому? — запитав він.

— Якщо в тебе є десять тисяч доларів на заставу.

Денні похитав головою, і його, все ще страшенно збентеженого, відвели назад до камери.

Пізніше того дня Марлен знайшла поручителя, і той вніс за хлопця заставу. Томмі вирішив тимчасово пожити в Дороті й Дела, котрі негайно зв’язалися з Джорджем Келлнером, адвокатом, який два роки тому захищав Міллігана у справі про зґвалтування в окрузі Пікавей.

Поки готувалося судове слухання, Артур дізнався, що проти Міллігана також висувають інші звинувачення. Двоє людей, яких пограбували на придорожній стоянці, впізнали в ньому одного з нападників. 27 січня 1975 року дорожній патруль додав до переліку звинувачень численні пограбування за обтяжливих обставин, скоєні у придорожніх зонах відпочинку на території округів Ферфілд і Гокінґ.

Рівно за два роки після свого ув’язнення у Зейнсвільській колонії для неповнолітніх злочинців Мілліган загримів до в’язниці округу Ферфілд.

(3)

Аллен бажав самотужки представляти свої інтереси в суді. Артур хотів узятися за цю справу й довести, що в момент пограбування аптеки «Ґрей Драґстор» його там і близько не було.

— А як щодо грабунків у придорожніх зонах відпочинку? — запитав Аллен.

— То все Рейджен. Але він діяв винятково з метою самооборони.

— Кажуть, що були й інші пограбування. Без побиття. Зловмисники просто забирали цінності.

— Тсе є неправда, — твердо заперечив Рейджен. — Кажу вам, шчо більше нікого на тсих стоянках не грабував я.

— Але хтось із наших таки причетний, — відказав Аллен.

— А політсаї зможуть тсе довести? — поцікавився Рейджен.

— Звідкіля мені, в біса, знати? — буркнув Аллен. — Мене там не було.

— То шчо нам робити тепер? — допитувався Рейджен.

— Ох і каша заварилась, — процідив Артур. — Чи варто взагалі довіряти цьому адвокатові? Він же не спромігся врятувати нас від Зейнсвіля два роки тому.

— Цього разу він твердить, що можна укласти з прокурором угоду: визнання провини в обмін на поблажливе ставлення, — повідомив Аллен. — Якщо я правильно розумію, я повинен буду зізнатись у пограбуванні аптеки, а мені за це пообіцяють «шокове умовне звільнення», і нам, можливо, не доведеться скніти в буцегарні.

— А шчо воно таке, тсе «шокове звільнення»?

— Це коли тебе кидають за ґрати, не повідомляючи, як довго ти там сидітимеш, а потім зненацька беруть і відпускають на волю, щоб ти, ошелешений і вдячний, навіки зарікся порушувати закон.

— Що ж, у такому разі, — озвався Артур, — давайте зробимо, як радить адвокат. За це ми йому й платимо.

— Отже, домовились, — підсумував Аллен. — Ми зізнаємось у злочинах в обмін на умовне звільнення.

* * *

27 березня 1975 року Вільям Стенлі Мілліган визнав себе винним у пограбуваннях, зокрема й за обтяжливих обставин. І лише за два місяці Аллен довідався, що згідно з вироком суду «шокове умовне звільнення» йому світило тільки за напади у придорожніх зонах відпочинку й не поширювалось на менш тяжкий злочин. За пограбування аптеки йому загрожувало від двох до п’яти років ув’язнення. Усі члени «сім’ї» були приголомшені.

9 червня, відсидівши півтора місяці в Менсфілдській в’язниці, Аллен разом з іще п’ятдесятьма дев’ятьма арештантами, скутими попарно, піднявся до синього тюремного автобуса, який мав перевезти їх до виправної колонії в Лебаноні.

Аллен намагався не зустрічатися поглядом із озброєним конвоїром, який сидів у заґратованій кабіні автобуса. Юнак запитував себе, чи зможе він пережити наступні два роки. Коли автобус під’їхав до в’язниці і Аллен побачив паркан із колючого дроту і сторожові вишки вздовж мурів, страх почав надувною кулею розростатись у його животі.

В’язнів вивели з автобуса й погнали до входу для новоприбулих.

Це був тамбур, що з обох боків закінчувався дистанційно керованими дверима. Перші з них зачинились за в’язнями з шипінням, яке нагадало Алленові сичання розлюченого Чалмера. Роздута куля страху вибухнула у хлопця всередині. До других дверей Аллен так і не дійшов.

Перед Рейдженом із шипінням відчинилися другі двері. Він кивнув і почовгав у вервечці скутих між собою в’язнів до тюремного блоку. Скінчилось Артурове панування. Тут нарешті всім керуватиме він, Рейджен. У найближчі роки (від двох до п’яти) тільки він вирішуватиме, кому буде дозволено з’являтися на сцені. За спиною Рейджена Вадасковинича з гучним брязкотом зачинилась важка металева брама.

Розділ 17

(1)

Рейдженові на новому місці сподобалось більше, ніж у Менсфілдській в’язниці. Колонія в Лебаноні була новіша, чистіша й світліша. У перший день по приїзді Рейджен і решта новоприбулих прослухали ознайомчу лекцію щодо тутешніх правил і вимог, а також можливостей для навчання й роботи.

Зі свого місця підвівся здоровань із квадратною щелепою і шиєю регбіста. Схрестивши руки на грудях, він погойдувався на п’ятах.

— Отже, так, — прогавкав він. — Звуть мене — капітан Ліч. Ви, хлопці, либонь, думаєте, що ви — крутелики? Знайте, що тепер ви в моїх руках! На вулицях ви займались усіляким паскудством, але спробуйте-но тільки встругнути щось у моїй тюрмі, і я розтрощу ваші дурні макітри. Мав я в дупі громадянські права, права людини, права сякі, такі й перетакі. Тут ви всього-на-всього шматки м’яса. Будете викаблучуватись — я вас на шматки порву!

І так він розпинався ще хвилин п’ятнадцять. Рейджен вирішив, що все це лише пустопорожня балаканина. Чолов’яга явно намагався залякати новачків, аби ті остерігались порушувати дисципліну.

Згодом Рейджен зауважив, що психолог, дрібний чоловічок із солом’яним волоссям і в окулярах, править те саме:

— Ви тепер — ніщо. Безликі номери, не більш. Усім до вас байдуже. Ви всього лише в’язні. Злочинці.

Обра`зи цього маленького чоловічка зачепили декого з новоприбулих за живе, і ті почали огризатися.

— Хто, чорт забирай, дав тобі право так із нами розмовляти?

— Що ти таке варнякаєш, чуваче?

— Я не якийсь там номер!

— Та ти псих!

— Зморозив, як у воду перднув, мозкоправ чо`ртів!

Рейджен спостерігав за реакцією ув’язнених. Він підозрював, що психолог зумисно їх провокує.

— Ну ось, — раптом сказав психолог, тицьнувши в них пальцем. — Ви тільки подивіться на себе! Ви не можете нормально співіснувати в суспільстві, оскільки, опиняючись у напруженій ситуації, не знаєте, як правильно дати їй раду. У відповідь на словесні образи ви почали казитись і демонструвати схильність до насильства. Можливо, тепер ви зрозумієте, чому суспільство прагне ізолювати вас до того часу, поки ви не навчитесь адаптуватися.

В’язні, зрозумівши, що психолог влаштував для них своєрідний урок, повсідались і ніяково заусміхались.

Коли новачки вийшли з зали, де з ними проводили ознайомчу бесіду, в головний коридор, в’язні-старожили зустріли їх глузливими вигуками:

— Гей, ви тільки погляньте, свіженьке м’ясце прибуло!

— Агов, хвойди, до скорого побачення!

— А онде справжня кралечка! Вона моя.

— Де там, у біса! Я її перший побачив, тож ця ціпочка буде моєю.

Рейджен бачив, що ті здоровила вказують на нього, і зміряв їх холодним поглядом. Уночі в камері він обговорив становище з Артуром.

— Тут усе вирішуєш ти, — почав англієць, — але я хотів би звернути твою увагу на те, що більшість із тих піддражнювань і кпинів — не більше ніж спосіб «випустити пару» і трохи розважитись у гнітючих умовах в’язниці. Тобі не завадило б навчитися відрізняти звичайних тюремних блазнів від по-справжньому небезпечних типів.

— Отсе і я так подумав, — кивнув Рейджен.

— У мене є ще одна пропозиція.

Рейджен усміхнувся кутиком вуст. Кумедно було слухати, як Артур щось радить, замість того щоб наказувати.

— Я помітив, що крім охоронців тільки в’язням у зеленій лікарняній формі дозволяється ходити серединою коридорів. Коли настане час обирати вид трудової діяльності, було б непогано, щоб Аллен попросився до тюремного лазарету.

— Навішчо тсе нам?

— Посада медбрата гарантуватиме відносну безпеку. Особливо це важливо для дітей. Розумієш, у в’язниці членів медперсоналу поважають, оскільки кожен ув’язнений добре знає: одного дня йому може знадобитись невідкладна допомога. Я міг би виконувати всю необхідну роботу, спілкуючись із зовнішнім світом через Аллена.

Рейджен погодився, що це непогана думка.

Коли наступного дня охоронці запитували новачків, хто де навчався і яку вміє виконувати роботу, Аллен сказав, що хотів би працювати в лазареті.

— А досвід у тебе є? — запитав капітан Ліч.

Аллен відповів так, як його напоумив Артур:

— Коли я служив на флоті, при воєнно-морській базі Ґрейт Лейкс була школа фармацевтів. Я працював у тамтешньому шпиталі.

Технічно це не було брехнею. Артур таки петрав у медицині. Так, він був самоуком, але ж він і не стверджував, що має медичну освіту.

Наступного тижня Міллігана сповістили, що з ним бажає зустрітися лікар Гарріс Стайнберґ, директор в’язничного шпиталю. Крокуючи просторими коридорами, Аллен спостеріг, що в’язниця за формою нагадує велетенського дев’ятиногого краба. Обабіч головного коридору розміщувались адміністративні кабінети, але з нерівномірними проміжками від нього також відгалужувались у різних напрямках коридори з камерами.

Алленові довелося зачекати в приймальному покої, відокремленому від лікарського кабінету непробивними скляними перегородками.

Аллен розглядав лікаря Стайнберґа, котрий виявився літнім сивочолим чоловіком із добрим рум’яним обличчям і лагідною усмішкою. Аллен зауважив, що стіни Стайнберґового кабінету завішані картинами.

Нарешті лікар жестом запросив його увійти.

— Наскільки я розумію, у вас є досвід роботи лаборантом.

— Я все життя хотів стати лікарем, — відповів Аллен. — Тож я собі подумав: це велика в’язниця, і тут так багато пацієнтів, що, можливо, вам не завадить зайва пара рук, аби досліджувати аналізи крові й сечі.

— Вам уже траплялось таким займатися?

Аллен кивнув.

— Правда, це було так давно, що я, певно, багато чого міг забути. Але я швидко вчусь! До того ж, як я вже казав, працювати в галузі медицини — це моя найзаповітніша мрія, яку я спробую здійснити, щойно звідси вийду. Вдома я самотужки штудіював медичні посібники. Особливо мене приваблює гематологія. Якщо ви дасте мені шанс, це надзвичайно багато для мене означатиме.

Аллен бачив, що Стайнберґа його балаканина не надто вразила, тому вирішив зайти з іншого боку.

— Чудові полотна, — зронив він, кинувши оком на стіну. — Особисто я надаю перевагу олійним фарбам, а не акриловим, але автор цих робіт зумів неперевершено передати деталі.

Аллен помітив, що на обличчі лікаря промайнула цікавість.

— То ви малюєте?

— Так, скільки себе пам’ятаю. Я вважаю своїм покликанням медицину, проте всі ще змалечку мені повторюють, що в мене вроджений хист до живопису. Можливо, ви якось дозволите мені написати ваш портрет? У вас виразне обличчя.

— Я колекціоную предмети мистецтва, — поділився Стайнберґ. — І сам трохи малюю.

— Я завжди вважав, що мистецтво й медицина — це дві пристрасті, що досконало доповнюють одна одну.

— Ви коли-небудь продавали свої картини?

— Так, і чимало. Пейзажі, натюрморти, портрети. Я дуже сподіваюсь, що в мене буде можливість малювати, поки я тут.

Стайнберґ покрутив у пальцях ручку.

— Гаразд, Міллігане. Я беру вас на роботу до лабораторії. Почніть із миття підлоги, а коли впораєтесь, наведіть там лад. Працюватимете в парі зі Стормі, черговим медбратом. Він ознайомить вас із вашими обов’язками.

(2)

Артур не тямив себе від щастя. У нього навіть не викликало невдоволення те, що доводилось прокидатися раніше за інших в’язнів, аби провести аналізи крові. Вжахнувшись тому недбальству, з яким, на його думку, велись у в’язниці медичні записи, Артур завів персональні картки на чотирнадцятьох діабетиків, яких невдовзі почав вважати своїми пацієнтами. Переважну частину дня Артур проводив у лабораторії, працюючи з мікроскопом і готуючи предметні скельця. Повертаючись о пів на четверту до камери стомленим, але щасливим, юнак майже не помічав свого нового сусіда, худорлявого неговіркого чоловіка.

Адалана прикрасила голу камеру, розстеливши на підлозі й розвісивши на стінах барвисті рушники. Аллен незабаром узявся за ґендлярство. Почалось усе з того, що він виміняв квітчастий рушник на блок цигарок. Після цього Аллен почав позичати цигарки всім охочим під відсотки — за одну цигарку йому повертали дві. Під кінець тижня в нього вже було два блоки. Алленів ґешефт розвивався в геометричній прогресії. На додачу до провізії, котру йому надсилали чи привозили мати й Марлен, Аллен тепер міг купувати харчі у в’язничній крамничці, що давало йому змогу не ходити на вечерю до їдальні. Він закупорював злив умивальника гумовою затичкою, яку роздобув у лабораторії, заповнював раковину гарячою водою, занурював туди бляшанку з консервованим супом, куркою з галушками або тушкованою яловичиною й чекав, поки страва трохи нагріється і стане більш-менш їстівною.

Аллен пишався своєю зеленою формою й тішився, що він має право ходити — і навіть бігати — серединою головного коридору, замість того щоб тулитися до стін, мов якийсь тарган. Також йому подобалось, коли його називали «док». Юнак надіслав Марлен перелік медичних довідників і попрохав купити їх для нього. Артур серйозно засів за вивчення медицини.

Коли Томмі дізнався, що багато в’язнів повносили своїх подружок до списку відвідувачів як цивільних дружин, аби ті могли приходити на побачення, він сказав Рейдженові, що хоче написати, буцімто Марлен — його жінка. Артур був проти, та Рейджен знехтував протести англійця. На правах дружини Марлен могла багато чого пронести до в’язниці.

— Напиши їй, — під’юджував Рейджен, — шчоби вона помаранчі притарабанила. Тілько перед тсим нехай шпритс візьме й горілкою їх наколе. Тсе є дуже смачно.

Лі вперше вийшов на сцену вже в Лебаноні. Блазень, дотепник і любитель розіграшів, він був живим утіленням Артурової теорії про те, що сміх — це чудовий спосіб розрядити напружену ситуацію, через що більшість арештантів поблажливо ставиться до жартів. Тепер Лі залюбки долучався до взаємного кепкування між в’язнями, яке раніше лякало Денні й бісило Рейджена. Останній чув, що батько Біллі був коміком і конферансьє, котрий любив повторювати, що в ньому, мовляв, живе «півблазня і півбарда». Рейджен вирішив, що в ув’язненні такий хлоп, як Лі, може стати в пригоді.

Але просто травити анекдоти для Лі було замало. Він зробив із цигарок Аллена міні-снаряди. Для цього Лі зішкріб сірку з кількох сірників, змочив сірникові палички липким сиропом, виваляв їх у сірці та запхнув усередину цигарок. Декілька таких творінь він поклав до пачки Аллена, і, коли хто-небудь із ув’язнених просив закурити, Лі простягав йому «заряджену» цигарку. Швидко віддаляючись коридором або виходячи з кафетерію, він чув обурений рик жертви, чиє куриво зненацька спалахувало сліпучим полум’ям. Декілька вибухових цигарок дісталось і Аллену.

Одного ранку, впоравшись із усіма аналізами крові, Артур зійшов зі сцени, щоб спокійно поміркувати про високий відсоток хворих на серповидноклітинну анемію серед чорношкірих ув’язнених. Лі, котрому було нудно сидіти склавши руки, вигадав шкоду. Він відкрив пляшечку з екстрактом цибулі, вмочив туди ватну паличку й мазнув нею довкола окуляра мікроскопа.

— Гей, Стормі, — покликав він, простягаючи медбратові предметне скло, — лікарю Стайнберґу терміново треба знати, який тут рівень лейкоцитів. Поглянь, будь ласка, під мікроскопом.

Стормі поклав предметне скло на столик мікроскопа й навів фокус. Раптом він рвучко відсахнувся, з його очей струмками потекли сльози.

— Що таке? — невинним тоном запитав Лі. — Невже з тим зразком усе настільки сумно?

Не стримавшись, Стормі розреготався крізь сльози.

— Ах ти ж хитре стерво! Смішно тобі, засранцю, еге?

Він підійшов до раковини й промив очі.

Невдовзі після цього Лі побачив, як до лабораторії зайшов якийсь в’язень і тицьнув Стормі п’ять баксів. Стормі зняв із захаращеної полиці колбу № 11, відкоркував її й передав ув’язненому, який зробив великий ковток із горла.

— Що це було? — поцікавився Лі, коли відвідувач пішов.

— Самогон. Власноруч виготовив. Беру по п’ять баксів за ковток. Якщо приходитимуть клієнти, а мене саме не буде на місці, то можеш сам їм усе видати. Платитиму тобі за це один долар із п’яти.

Лі запевнив, що радо про все подбає.

— До речі, — продовжував Стормі, — лікар Стайнберґ звелів навести лад у шафці з ліками. Ти не міг би до цього взятися? У мене купа інших справ.

Поки Лі впорядковував ліки, Стормі взяв колбу № 11, перелив самогон до лабораторної склянки, набрав у колбу води й намастив горлечко концентратом пасльону солодко-гіркого.

— Маю сходити до лікаря Стайнберґа, — кинув він. — Наглянь тут за всім, згода?

Не минуло й десяти хвилин, як до лабораторії зайшов чорношкірий в’язень, справжній велетень, і звернувся до Лі:

— Я за номером одинадцять, друзяко. Щойно заплатив Стормі десять баксів за два ковтки. Він сказав, що ти знаєш, де товар.

Лі подав здорованеві колбу. Той швидко приклав горлечко до вуст і хильнув. Зненацька його очі вирячились, і він почав несамовито відпльовуватись і давитись.

— Ти, білодупий сучий сину! Що це за лайно ти мені підсунув?!

Здоровань химерно віддимав губи й силкувався стерти рукавом мерзенний смак.

Потім він ухопив колбу за горлечко й торохнув нею об стіл, відбивши денце. Її вміст вихлюпнувся на зелену лікарняну форму Лі.

— Я тебе зараз пошматую! — пригрозив бугай, вимахуючи тим, що лишилось від колби, — горлечком із гострими зазубреними краями.

Лі позадкував до дверей.

— Рейджене, — прошепотів він. — Агов, Рейджене.

Лі, яким оволодів панічний жах, усе чекав, що Рейджен прийде й захистить його, проте той не з’являвся. Тоді юнак прожогом вилетів за двері і дременув коридором, а чорношкірий здоровань наступав йому на п’яти.

Рейджен уже було збирався вийти на сцену, однак Артур промовив:

— Лі повинен засвоїти цей урок.

— Але ж не можу я дозволити, шчоби його порізали, — відповів Рейджен.

— Якщо він не облишить свої вибрики, — наполягав Артур, — то в майбутньому йому загрожуватимуть значно серйозніші неприємності.

Рейджен послухався поради й не втручався, хоча переляканий Лі лопотів коридором, лементуючи:

— Рейджене, де ти застряг, чорт забирай?!

Коли слов’янин відчув, що Лі вже достатньо покараний і становище стає надто небезпечним, він силоміць зіпхнув хлопця зі сцени.

Коли його переслідувач порівнявся з лікарняною каталкою, що стояла в коридорі, Рейджен різко загальмував і штурхонув її чоловікові назустріч. Велетень зіштохнувся з каталкою, полетів сторчголов і поранив руку об уламок колби.

— Все, кінетсь! — гаркнув Рейджен.

Чорношкірий схопився на ноги, трясучись од гніву. Рейджен ухопив його, турнув до рентгенкабінету й припер до стіни.

— Годі, — відкарбував слов’янин. — Вгамуйся, якшчо не хочеш, шчоби я тебе порішив.

Очі здорованя мало не вилізли з орбіт від такої несподіваної трансформації. Замість нажаханого білого хлопчини він тепер мав справу з вар’ятом із російським акцентом і скаженим поглядом. Рейджен міцно тримав чоловіка захватом ззаду, здавлюючи йому шию.

— Тсе треба припинити, — просичав слов’янин. — Розійтись і забути.

— Та добре, добре, чуваче, все в порядку.

Рейджен відпустив чорношкірого, і той позадкував.

— Я просто піду собі. Жодних образ, чуваче, все вже забуто.

І він квапливо закрокував коридором геть.

— Це воістину варварський спосіб вирішувати проблеми, — зауважив Артур.

— А шчо зробив би ти? — запитав Рейджен.

Артур знизав плечима.

— Якби мав таку фізичну силу, як ти, то, ймовірно, все те саме.

Рейджен кивнув.

— Тепер ти мусиш вирішити, що робити з Лі, — сказав Артур.

— Від тсієї миті він є небажана персона.

— Слушно. Яка користь від людини, котра живе самими лише розіграшами? Він — абсолютно зайвий андроїд.

Лі було заборонено потикатися на сцену. Одначе замість скніти в темряві за межами світляної плями, мов у якомусь чистилищі, не маючи змоги жартувати й веселитися, Лі якимось чином зумів зникнути назавжди.

Після цього всі члени «сім’ї» надовго втратили здатність сміятися.

(3)

Листи Томмі свідчили про непередбачувані зміни його настрою. Він писав Марлен: «У мене набрякли кісточки пальців», — і змальовував бійку з ув’язненими, котрі цупили в нього поштові марки. У листі від 6 серпня він божився, що вкоротить собі віку, а вже за п’ять днів попросив дівчину надіслати йому акрилові фарби, бо йому кортить знову взятися до живопису.

Артур упіймав та приручив чотирьох мишей і став досліджувати їхню поведінку. А ще він почав писати розлогу працю про можливість пересадки шкіри мишей людям, що зазнали важких опіків.

Одного дня він працював над своїми записами, аж тут до лабораторії зайшли троє в’язнів. Один із них залишився стерегти двері, а двоє інших напосілись на Артура:

— Поверни пакунок. Ми знаємо, що він тут. Мерщій давай його сюди.

Артур заперечно похитав головою і продовжував писати. Тоді ті двоє типів обійшли навколо столу й напали на Артура ззаду.

Рейджен повалив кривдників на підлогу й надавав їм копняків. Коли їхній приятель, котрий доти стояв на варті за дверима, посунув на нього з ножем, Рейджен зламав йому зап’ястя. Зрештою та трійця втекла. Один із них на прощання гукнув:

— Ти — покійник, Міллігане! Я до тебе найманця підішлю!

Рейджен запитав Артура, чи знає той, у чому, власне, річ.

— Їм потрібен був якийсь пакунок, — пояснив Артур. — Судячи з їхньої поведінки, там наркотики.

Він обшукав лабораторію та оглядовий кабінет. Нарешті на найвищій полиці, за барикадою з книжок і паперів, знайшовся пластиковий пакунок із білим порошком.

— Це що, героїн? — запитав Аллен.

— Зроблю аналіз і тоді зможу сказати напевно, — відповів Артур, кладучи пакунок на ваги. — Тут півкілограма.

Аналіз виявив, що це кокаїн.

— Що ти з ним плануєш робити?

Артур роздер пакунок і висипав порошок в унітаз.

— Ох і розлютиться ж його власник, — сказав Аллен.

Однак Артур уже повернувся до роздумів над науковою працею про пересадку шкіри.

Артур чув про таке явище, як тюремна хандра. Більшість ув’язнених проходять стадію тривоги й сум’яття, поки не призвичаяться до життя за ґратами. В’язні втрачають незалежність і соціальний статус. Їм доводиться звикати до жорсткого контролю. Така зміна часто призводить до депресій та нервових зривів. У Міллігана вона спровокувала новий прихід буремних часів.

Його листи до Марлен змінилися. Філіп і Кевін, котрі раніше строчили всілякі непристойності й малювали сороміцькі карикатури, припинили їй писати. Тепер у листах проскакували натяки на те, що Мілліган боїться збожеволіти. За словами Томмі, в нього бувають дивні галюцинації. Також він писав, що вдень і вночі просиджує над книжками з медицини. Мовляв, після умовного звільнення він збирається отримати медичну освіту, «навіть якщо на це піде п’ятнадцять років». Вони з Марлен одружаться і в них буде свій будинок, обіцяв Томмі, а сам він здобуде спеціальність і займатиметься науково-дослідною роботою. «Доктор і місіс Мілліган, — писав юнак. — Непогано звучить, еге ж?»

Через інцидент із кокаїном Міллігана 4 жовтня перевели до блоку С і, задля його ж безпеки, ізолювали від решти в’язнів. У хлопця відібрали медичну літературу й портативний телевізор. Рейджен спересердя виламав сталеві рейки, що кріпили ліжко до стіни, і так заклинив ними двері, що слюсарі змушені були зняти їх із петель, аби випустити його з камери.

Юнак почав страждати на порушення сну і скаржитись на постійну нудоту й пелену перед очима. Його час від часу навідував лікар Стайнберґ, прописуючи легке заспокійливе та спазмолітики.

Хоча лікар і вважав проблеми Міллігана суто психологічними, 13 жовтня він усе-таки звелів направити хлопця на обстеження до Центрального шпиталю Колумбуса.

Зі шпиталю Аллен написав листа до Американської спілки громадянських свобод, прохаючи про допомогу, та все намарно.

За десять днів у нього виявили шлункову виразку. Прописавши дієту за методом лікаря Бертрама Сиппі, Міллігана спровадили назад до Лебанона, де хлопця знову помістили в ізолятор, аби забезпечити йому захист. Він дізнався, що умовне звільнення світить йому не раніше квітня 1977 року. Залишалось іще півтора року.

(4)

Прийшли й минули Різдво та Новий рік, і 27 січня 1976 року Аллен приєднався до оголошеного в’язнями голодного страйку. Він написав листа братові:

Любий Джиме,

я лежу зараз у камері і згадую наше з тобою дитинство. Спливає мій час, і життя здається мені дедалі осоружнішим. Мені страшенно прикро, що через мене ваша сім’я дала тріщину, адже я, фактично, ніколи й не був повноцінним її членом. На тебе чекає попереду велике майбутнє з силою-силенною досягнень. Не пусти своє життя псу під хвіст, як це зробив я. Якщо ти зненавидів мене за все, що сталось, то я можу сказати тільки одне: мені дуже прикро. Та я все одно поважаю тебе й люблю, як люблю вітер і сонце. Джиме, Бог мені свідок, я не робив того, в чому мене звинуватили. Господь каже, що в кожного є своє місце і своя доля. Певно, такий мені випав жереб. Пробач, що я зганьбив тебе і всіх близьких.

Білл

Томмі писав Марлен:

Моїй Марвен.

Отже, так, Марв. У в’язниці триває голодний страйк, і ось-ось розгориться шалений бунт. Я поспішаю відправити тобі цього листа на випадок, якщо в’язні візьмуть гору. Якщо вони захоплять контроль, пошта не ходитиме. Крики та брязкіт битого скла стають дедалі гучнішими. Годі навіть думати про те, щоб узяти їжу з візка: за таке інші в’язні мене просто вб’ють.

О, хтось щось підпалив! Але пожежу швидко загасили. Охоронці тягнуть коридором ув’язнених. Події розвиваються повільно, та до середини наступного тижня в’язні, певно, візьмуть-таки гору. Ого, ти тільки подумай!!! Охоронці виставили варту з дробовиками, та заколотників навіть це не зупиняє. Я сумую за тобою, Марвен! Аж здохнути хочеться. А становище дедалі погіршується. Поки що єдина згадка про тутешні події промайнула на радіо Цинциннаті, та ще декілька днів — і про них говоритимуть у шестигодинному випуску новин. Якщо бунт розійдеться на повну силу, не приходь сюди. Зовні юрмитимуться тисячі людей, ти навіть до воріт не проб’єшся. Я кохаю тебе, Марвен, і мені тебе дуже бракує. Зроби мені одну послугу. Тут хлопці просять, щоб я надіслав на своє місцеве радіо листа, якого я тут додаю. Їм необхідна громадська підтримка в боротьбі за свої права. Відішли їхнього листа на радіостанцію Ланкастера. Спасибі тобі від усіх хлопців. Марв, я тебе кохаю, сильно-пресильно! Тримайся.

З любов’ю,

Білл

P. S. Якщо все втихомириться, принеси какао.

Боббі видряпав своє ім’я на сталевому ліжку в ізоляторі. Тут він міг безперешкодно поринути у свої фантазії. Він уявляв себе актором кіно чи телебачення, мандрівником в екзотичні місцини, героєм і шукачем пригод.

Він терпіти не міг, коли його називали Робертом, і наполягав:

— Я — Боббі!

Він страждав на комплекс меншовартості й нічого не хотів від життя. Жив Боббі тим, що вбирав, наче губка, думки й ідеї решти членів «сім’ї», видаючи їх за свої. Коли ж йому пропонували що-небудь зробити, він завжди відказував:

— Та в мене нічого не вийде.

Йому надто бракувало впевненості у своїх силах, щоб узятися до чогось самотужки.

Коли до Боббі дійшла звістка про голодний страйк, він уявив себе ватажком, який своїм прикладом надихає інших ув’язнених. Немов славетний Магатма Ґанді в Індії, Боббі голодуванням поставить на коліна репресивну владу. Коли за тиждень страйк закінчився, Боббі вирішив, що не припинятиме голодувати. Він сильно змарнів.

Одного вечора, коли охоронець відчинив двері камери, щоб занести їжу, Боббі вибив тацю йому з рук, і та бурда, яку йому принесли, вихлюпнулась просто охоронцеві в обличчя.

Артур і Рейджен зійшлись на тому, що хоча фантазії Боббі робили довгі місяці у в’язниці не такими нестерпними, його голодування підточувало їхні сили. Рейджен проголосив Боббі небажаною персоною.

Томмі вийшов із зали побачень, де щойно розмовляв із матір’ю Біллі. Вона приїздила привітати сина з двадцять першим днем народження. Коли Томмі озирнувся, щоб кинути останній погляд на залу крізь вікно, то помітив те, чого раніше якось не зауважив: там і сям за невеличкими квадратними столиками в’язні сиділи поруч зі своїми пасіями, сховавши руки під стільниці, не розмовляючи й навіть не дивлячись одне на одного, а незворушно втупившись у простір перед собою якимись осоловілими очима.

Коли Томмі обмовився про це в розмові з Джонсі, в’язнем із сусідньої камери, той реготнув:

— Друзяко, ти що, вчора народився? Чорт забирай, сьогодні ж Валентинів день. Вони одне одному дрочать.

— Та не вигадуй.

— Хлопче, якщо твоя подружка ладна заради тебе зробити все, що завгодно, то вона приходить на побачення в спідниці, а не в штанях, і не вдягає спіднього. Наступного разу, як у нас будуть відвідини в один день, я тобі покажу дупку моєї кралечки.

Наступного тижня Томмі заходив до зали побачень, де на нього чекала мати Біллі, й зустрівся з Джонсі, котрий саме виходив звідтіля з вродливою рудоволосою дівчиною. Джонсі підморгнув і на мить задер поділ її спідниці, демонструючи голісінький зад.

Томмі густо зашарівся й відвернувся.

Увечері Томмі писав листа до Марлен. Посередині аркуша почерк зненацька змінився. Це Філіп нашкрябав: «Якщо ти мене кохаєш, то приходь наступного разу в спідниці й не вдягай спіднього».

(5)

У березні 1976 року Аллен почав сподіватися на умовне звільнення десь у червні, проте Комісія у справах умовно-дострокового звільнення відклала слухання його справи ще на два місяці, і він захвилювався. У в’язниці подейкували, що забезпечити собі умовне звільнення можна тільки в один спосіб: дати хабара клерку, який подає клопотання до головної контори. Аллен почав відкладати гроші, приторговуючи то одним, то іншим. Він малював олівцем і вугіллям скетчі, які в’язні та охоронці залюбки вимінювали в нього на речі, що їх можна було згодом перепродати. Аллен також написав Марлен, благаючи її знову принести помаранчі, наколоті горілкою. Один призначався Рейдженові, а решта — на продаж.

21 червня, за вісім місяців після того, як його перевели до ізолятора, Томмі написав Марлен, що, на його переконання, відтермінування слухання щодо умовного звільнення було своєрідним психологічним випробуванням — «або це так, або я феноменально схибнувся й мелю казна-що. Трам-пам-пам!». Його переселили до так званого «психвідділення», що був у блоці С і мав десять камер, призначених для в’язнів із душевними розладами. Невдовзі після цього Денні штрикнув себе ножем і навідріз відмовився лягати до лазарету. Хлопця знову відвезли до Центрального шпиталю Колумбуса. Після нетривалого лікування він повернувся до Лебанона.

Сидячи в блоці С, Аллен без упину бомбардував начальника в’язниці, пана Далмана, офіційними посланнями, відомими як «паперові літачки», в яких оскаржував своє утримання в ізоляторі. Він пронюхав, що ізоляція з метою захисту повинна бути суто добровільною. Аллен писав, що його конституційні права порушуються, і погрожував судовим позовом. За декілька тижнів Артур порадив змінити стратегію й розпочати мовчазний протест. Ні з ким не розмовляти — ані з ув’язненими, ані з охороною. Він знав, що це викличе занепокоєння. Діти, до того ж, відмовлялися від їжі.

Мілліган провів у захисній ізоляції одинадцять місяців, упродовж яких його то відправляли до «психвідділення», то знову переводили до звичайної камери. Нарешті в серпні юнакові сказали, що з нього знімуть захист і він зможе повернутись до загального контингенту в’язнів.

— Ми можемо підшукати тобі роботу там, де найменше шансів наразитися на небезпеку, — провадив начальник в’язниці Далман. Він вказав на малюнки олівцем, якими були обліплені стіни камери Міллігана. — Я чув, що ти в нас художник. Чому б тобі не попрацювати в мистецькій майстерні пана Рейнерта?

Аллен радісно закивав.

Наступного дня Томмі подався до майстерні. Там було людно. Одні в’язні працювали над трафаретами, інші створювали вигадливі шрифти, займались фотографією чи порались біля типографського пресу. Перші кілька днів худий і жилавий пан Рейнерт задумливо приглядався до Томмі, котрий сидів собі осторонь, байдужий до роботи, що кипіла в майстерні.

— Що б ти хотів робити? — нарешті запитав його Рейнерт.

— Займатися живописом, — відповів той. — Я непогано вправляюсь із олійними фарбами.

Рейнерт схилив голову набік і зацікавлено зиркнув на хлопця.

— У нас тут жоден в’язень не пише олією.

— Ну, а я пишу.

— Гаразд, Міллігане. Ходи-но зі мною. Здається, я знаю, де можна знайти для тебе яке-не-яке робоче приладдя.

Томмі пощастило: у виправній колонії міста Чилікот нещодавно закрили художню майстерню. Всі їхні фарби, полотна та підрамники передали до в’язниці Лебанона. Рейнерт допоміг Томмі встановити мольберт і сказав, що хлопець може братись до роботи.

За півгодини Томмі приніс Рейнертові готовий пейзаж. Чоловік був вражений.

— Міллігане, я зроду не бачив, щоби хтось так швидко малював. Та й робота вийшла нівроку!

Томмі кивнув.

— Я змушений був навчитись малювати поспіхом, інакше просто не міг би закінчити жодну зі своїх робіт.

Попри те що у в’язниці Лебанона живопис не був складовою частиною мистецької програми, Рейнерт зауважив, що з пензлем у руці Мілліган стає розкутим і безтурботним, і тому з понеділка по п’ятницю дозволяв юнакові малювати скільки заманеться. В’язні, охоронці та навіть члени адміністрації приходили помилуватися пейзажами Томмі. Він створював чимало невибагливих картин на замовлення, підписуючи їх «Мілліган». Але він також писав полотна для себе, і йому дозволяли віддавати їх Марлен або матері, коли приїздили його навідати.

Час від часу до майстерні заходив лікар Стайнберґ, аби порадитися з Мілліганом щодо того, як йому поліпшити техніку живопису. Томмі показав лікареві, як правильно вибудувати перспективу та як намалювати скелі, щоб здавалося, буцімто вони під водою. Стайнберґ приходив до в’язниці навіть у свої законні вихідні й забирав Міллігана з камери, щоб разом попрацювати. Знаючи, що Мілліган ненавидить тюремну їжу, лікар завжди приносив сандвічі «Субмарина»[34] чи бейґли[35] з вершковим сиром і копченим лососем.

— Я хотів би малювати у камері, — сказав якось Томмі Рейнертові.

Той похитав головою.

— Ні, це суперечить правилам. Ти ж не сам живеш, а зі співкамерником.

Утім, співкамерник у нього був недовго. Не минуло й кількох днів, як двоє охоронців провели трус у камері Міллігана і знайшли марихуану.

— Це не моє, — випалив Томмі, злякавшись, що охоронці не повірять і кинуть його в «холодну» — похмурий карцер із голими стінами.

Та коли вони взялися за його сусіду по камері, той не витримав і зізнався, що це він курив марихуану. Його покинула дружина, і він намагався притупити горе. Молодика відправили до ізолятора, Мілліган же на деякий час залишився сам у камері.

Рейнерт перемовився словом із лейтенантом Морено, начальником того блоку, де тримали Міллігана. Він попрохав, щоб хлопцю дозволили займатися живописом у камері, поки до нього не підселять іншого в’язня. Морено не заперечував. Мистецька майстерня зачинялась о пів на четверту, і після цього Мілліган повертався до камери й міг творити до самісінького відбою. За малюванням дні пролітали швидко, і відбувати ув’язнення стало не так нестерпно.

Аж раптом одного дня охоронець обмовився, що в Міллігана незабаром з’явиться новий співкамерник. Аллен почимчикував до кабінету лейтенанта Морено.

— Пане Морено, якщо ви когось до мене підселите, я більше не зможу малювати в камері.

— Що ж, доведеться тобі займатися цим деінде.

— Можна вам дещо пояснити?

— Зайди до мене трохи згодом, тоді й поговоримо.

По обіді Аллен прийшов до лейтенанта просто з майстерні, несучи полотно, яке щойно закінчив Томмі. Морено приголомшено подивився на картину й запитав:

— Це ти намалював?

Він підняв роботу на витягнутих руках і став розглядати пейзаж, на якому річка звивалась поміж густо-зелених трав і губилась удалині.

— Ого, я б і сам не проти мати таку красу.

— Я для вас щось намалював би, — зронив Аллен, — але ж мені більше не можна буде займатися живописом у камері.

— А й справді… Стривай-но, то ти кажеш, що міг би намалювати для мене картину?

— Авжеж. І цілком безкоштовно.

Морено гукнув помічника.

— Кейсі, витягни папірець із іменем нового в’язня з комірки, що відповідає камері Міллігана. Замість цього вклади туди чисту смужку паперу й простав на ній хрестики. — Потім він повернувся до Аллена. — Можеш більше ні про що не турбуватися. Тобі залишилось місяців дев’ять, а тоді — умовне звільнення, чи не так? До того часу камера тільки твоя.

Аллен був у захваті. Вони з Томмі та Денні кожну вільну хвилину присвячували малюванню, проте завбачливо залишали всі картини незавершеними.

— Будьте обачними, — порадив Артур. — Ану ж Морено порушить свою обіцянку, щойно отримає полотно?

Аллен зволікав із картиною для Морено майже два тижні, але потім прийшов до його кабінету і вручив лейтенантові пейзаж — причал із пришвартованими човнами. Морено був страшенно втішений.

— До мене точно більше нікого не підселятимуть? — запитав Аллен.

— Я зробив примітку на стенді. Можеш піти й переконатися на власні очі.

Аллен подався до кімнати охорони. На стенді зі схемою розташування камер юнак побачив під своїм іменем смужку паперу з написом: «У камеру до Міллігана більше нікого не селити». Поверх папірця була наліплена прозора клейка стрічка, і все мало досить перманентний вигляд.

Мілліган малював як проклятий: картини для охоронців, для членів адміністрації, для матері й Марлен, щоб ті могли забрати їх додому та продати. Якось його попросили написати картину для вестибюля в’язниці. Томмі намалював грандіозне панорамне полотно, яке прикрасило стіну за стійкою прийому відвідувачів. Він помилково підписав картину своїм іменем, однак Аллен вчасно це помітив, зафарбував підпис Томмі й нашкрябав у куті: «Мілліган».

Більшість із цих робіт він вважав посередніми. Вони призначалися для обміну на щось корисне чи швидкого продажу. Проте одного дня він узявся за дуже важливе для себе полотно — адаптацію картини, на яку він натрапив у художньому альбомі.

Аллен, Томмі й Денні по черзі творили «Грацію Кетлін». Спочатку на картині мала бути аристократка XVII століття з мандоліною в руках. Аллен писав обличчя й долоні. Томмі працював над тлом. Денні виписував деталі. Коли справа дійшла до мандоліни, Денні усвідомив, що не знає, як малювати цей музичний інструмент, тому зобразив у руках дівчини нотні аркуші. Хлопці працювали над цією картиною дві доби без продиху. Коли вона була готова, Мілліган упав на ліжко й заснув мов убитий.

До ув’язнення Стів нечасто з’являвся на сцені. Він був майстерним і відчайдушним водієм, тож декілька разів сидів за кермом, коли був молодшим, і відтоді вихвалявся, що він, мовляв, найкращий водій на світі. У Лебаноні Рейджен дозволив йому бувати на сцені після того, як не стало Лі, бо Стів теж умів розсмішити людей.

Сам Стів заявляв, що він — один із найталановитіших наслідувачів усіх часів і народів. Він міг спародіювати кого завгодно, і в’язні ледь животи не надривали від сміху. Його імітації були ущипливі — Стів полюбляв таким чином глузувати з людей. Він був баламутом і постійно когось із себе вдавав.

Рейджен скаженів, коли той копіював його югославський акцент, а Артур обурювався, що Стів, передражнюючи його, використовує вимову англійського простолюду.

— Це анітрохи на мене не схоже! — наполягав Артур. — Я не розмовляю на кокні!

— У нас через нього будуть неприємності, — застеріг Аллен.

Одного дня Стів стояв у коридорі просто за спиною капітана Ліча, мавпуючи його звичку схрещувати руки на грудях і похитуватись на п’ятах. Капітан озирнувся і спіймав жартівника на гарячому.

— Гаразд, Міллігане, продовжиш відточувати свою акторську майстерність уже в «холодній». Може, десять діб у карцері чомусь тебе навчать.

— Аллен попереджав, що таке може трапитись, — звернувся Артур до Рейджена. — Від Стіва жодної користі. У нього немає ні мети, ні корисних здібностей. Він тільки те й робить, що кепкує з людей. Може, стороннім глядачам вибрики Стіва і здаються смішними, та водночас він наживає собі ворогів серед людей, які стають жертвами його пародій. Вирішувати, звичайно, тобі, але дозволь нагадати, що ворогів нам і так не позичати.

Рейджен погодився, що Стіва слід визнати небажаною персоною. Він попередив хлопця, щоб той більше не смів потикатись у зовнішній світ, одначе Стів відмовився зійти зі сцени. Передражнюючи Рейдженів акцент, він прогарчав:

— Шчо ти таке мелеш? Ти не є справжній. Нікого з вас не існує. Ви є витвір моєї уяви. Тут єдина реальна особа — тсе я, а ви всі є тілько мої галютсинатсії.

Рейджен шваркнув зухвальця об стіну. Стів до крові розсік чоло і вшився зі сцени.

Артур вмовив Аллена записатися на курси, які проводились у в’язниці викладачами місцевої філії училища Шейкер-Веллі. Він записався на англійську мову й літературу, промисловий дизайн, математику і промислову рекламу. З творчих предметів юнак отримав п’ятірки, а з англійської та математики — четвірки з плюсом. Його характеристика від викладача графічного дизайну рясніла похвалами: «винятково обдарований», «надзвичайно працьовитий», «швидко все засвоює», «дуже надійний», «прекрасно взаємодіє з колективом», «має високу мотивацію».

5 квітня 1977 року Аллен постав перед Комісією у справах умовно-дострокового звільнення. На слуханні юнакові пообіцяли, що не пізніше ніж за три тижні його випустять на волю.

Отримавши нарешті офіційного листа про звільнення, Аллен був сам не свій від щастя. Він не міг всидіти на місці й без упину міряв камеру кроками. Кінець кінцем він узяв лист і зробив із нього паперовий літачок. Напередодні дня свого звільнення, проходячи повз кабінет капітана Ліча, Аллен свиснув. Коли Ліч підняв голову, Аллен запустив у нього літачком і, шкірячись, пішов собі далі.

Алленові здавалося, що його останній день у Лебаноні ніколи не скінчиться. Напередодні хлопець не спав до третьої ранку, нервово крокуючи камерою. Він сказав Артуру, що на волі бажає мати право голосу, коли йтиметься про те, дозволяти кому-небудь виходити на сцену чи ні.

— Це ж мені потім доводиться мати справу зі сторонніми людьми, — наголошував Аллен, — і забивати їм баки, витягуючи нас із неприємностей.

— Рейдженові важко буде випустити владу з рук після двох років одноосібного контролю, — відказав Артур. — Ідея тріумвірату йому не сподобається. Мені здається, що Рейджен замислив притримати місце ватажка за собою.

— Та ну, вся влада знову буде в тебе, щойно ми переступимо поріг в’язниці. А якщо вже шукати роботу й намагатися стати повноцінним членом суспільства доведеться не кому-небудь, а мені, то я хочу, щоб моя думка теж враховувалась.

Артур підібгав губи.

— Це справедлива вимога, Аллене. Я її підтримую, проте не знаю, що на це скаже Рейджен.

Внизу охоронець вручив Алленові новий костюм, і хлопець замилувався якістю тканини і тим, що костюм був мов на нього шитий.

— Так його ж твоя мати прислала, — сказав охоронець. — Це твій костюм.

— А й справді, — зронив Аллен, вдаючи, що згадав.

Увійшов іще один охоронець і простягнув Аллену чек на підпис. Перш ніж вийти на волю, хлопець мусив відшкодувати в’язниці тридцять центів за пластмасовий кухлик, якого не дорахувались у його камері.

— У мене його забрали, коли переводили з ізолятора, та так і не повернули, — пояснив Аллен.

— Нічого не знаю. Доведеться тобі за нього заплатити.

— Це ні в які ворота не лізе! — підвищив голос Аллен. — Я не платитиму!

Аллена привели до кабінету адміністратора в’язниці, пана Дана, і той поцікавився, що за проблеми могли в того виникнути в останній день.

— Мене змушують платити за кухоль, який самі ж і взяли! Я не винен, що вони його не можуть знайти.

— Міллігане, заплати ті тридцять центів, — сказав Дан.

— Дідька лисого!

— Ти звідси не вийдеш, поки не розрахуєшся.

— Ну то я вмощусь просто тут і з місця не зрушу, — заявив Аллен, сідаючи. — Це справа принципу.

Врешті-решт Дан відпустив його на всі чотири сторони. Аллен подався до кімнати очікування, де його мали зустріти Дороті, Марлен і Кеті.

— І треба було тобі влаштовувати ту сцену? — запитав у нього Артур.

— Як я вже казав Дану, це була справа принципу.

Попрощатися з ним прийшов Боб Рейнерт, а згодом до них приєднався лікар Стайнберґ, який нишком тицьнув юнакові гроші за одну з його картин.

Аллену кортіло якнайшвидше опинитися за дверима в’язниці, але мати Біллі барилась, заглибившись у бесіду з лікарем Стайнберґом.

— Ну ж бо, — поквапив її Аллен, — ходімо!

— Хвилинку, Біллі, — відповіла вона. — Я розмовляю.

Аллен аж тремтів усередині, а вона все ніяк не припиняла плескати язиком.

— Може, підемо вже?

— Авжеж, синку. Зажди ще одну мить.

Аллен нетерпляче походжав коридором і бурчав собі під ніс, поки мати балакала з лікарем. Нарешті терпець урвався і хлопець гукнув:

— Мамо, я йду! А ти можеш залишатись тут, якщо так цього бажаєш!

— Ну що ж, лікарю Стайнберґ, бувайте здорові. Щиро дякую вам за все, що ви зробили для мого Біллі.

Аллен рушив до виходу, й Дороті пішла за ним. Сталеві двері з шипінням зачинились у них за спинами. Аллен раптом збагнув, що того дня, коли його сюди привезли, він так і не почув, як за ним замкнулись другі двері.

Кеті пішла за машиною, а юнак усе ще сердився. Коли людину випускають із в’язниці, думав Аллен, треба мерщій відчинити перед нею двері, щоб вона могла негайно накивати звідтіля п’ятами. Чого ні в якому разі не можна робити, то це маринувати бідолаху в коридорах буцегарні, зупиняючись потеревенити з усяким, хто трапиться на шляху. Досить уже того, що тебе тримає за ґратами закон. Коли це робить іще й твоя балакуча мати — це вже занадто. У машині Аллен ображено мовчав.

— Зупинись біля банку, — нарешті процідив він. — Я переведу в’язничний чек у готівку. Краще зробити це тут, у Лебаноні, а не в Ланкастері. Не хочу, аби там кожен собака знав, що я тільки-но вийшов із в’язниці.

Він увійшов до банку, розписався на чеку й поклав його на стійку. Касир видав Аллену п’ятдесят доларів, і юнак поклав банкноти до гаманця разом із грошима, які дав йому лікар Стайнберґ. Досі не знаходячи місця від люті й гніваючись на себе за те, що ніяк не може вгамуватись, Аллен вирішив, що не бажає зараз бути на сцені.

Томмі роззирнувся навкруги, намагаючись збагнути, що він робить у банку. Він щойно прийшов чи вже збирався йти? Томмі зиркнув у гаманець, побачив там приблизно двісті доларів і заховав його до кишені. Отже, він уже збирався виходити. Поглянувши мимохідь у велике вікно, Томмі угледів припарковане знадвору авто, у якому на нього чекали матір і Марлен. Кеті сиділа за кермом. І тоді він усвідомив, що нині за день. Він перевірив дату на календарі біля віконця касира. Це був день його звільнення з в’язниці.

Томмі вибіг із банку, вдаючи, ніби тримає щось у руках.

— Мерщій тисни на газ! Вшиваймося звідси! Сховайте мене, сховайте!

Він пригорнув до себе Марлен, сміючись і радіючи життю.

— Господи, Біллі, — відгукнулась дівчина, — бачу, настрій у тебе все такий же мінливий.

Жінки спробували переповісти йому геть усе, що відбулось у Ланкастері за минулі два роки, але Томмі до всього було байдуже. Він просто хотів побути з Марлен. Після всіх отих побачень у в’язниці він мріяв нарешті залишитися з нею наодинці.

Коли вони прибули до Ланкастера, Марлен попросила Кеті:

— Висади мене біля торговельного центру «Плаза». Треба йти працювати.

— Працювати? — сторопіло вирячився на неї Томмі.

— Так. Я відпросилась на ранок, але мені вже час повертатись на роботу.

Томмі розгубився і дуже образився. Він-бо гадав, що Марлен захоче провести з ним його перший день на волі. Він затамував сльози й промовчав, але в його грудях утворилась порожнеча, і, не в змозі витримати пекучий біль, Томмі пішов геть зі сцени.

Опинившись у своїй кімнаті, Аллен промовив уголос:

— Я нутром відчував, що ця дівчина йому не пара. Якби вона справді кохала Томмі, то взяла б відгул на весь день. Я вважаю, що нам більше не варто мати з нею нічого спільного.

— Саме це я завжди й казав, — кинув Артур.

Розділ 18

(1)

За кілька тижнів до звільнення Біллі Кеті повернулась додому, до Ланкастера і знову пішла працювати на завод «Анкор Гокінґ». Ця робота була більш-менш стерпною тільки тому, що в Кеті там з’явилась нова подруга, Бев Томас. Вони працювали разом у відділі пакування та контролю якості, де стежили, щоб у скляних виробах, які сходили зі стрічки конвеєра, не було дефектів. За роботою дівчата балакали про все на світі, перекрикуючи шум пальників і повітродувок. Коли Кеті вступила до Університету штату Огайо в Афінах і звільнилася з заводу, вони з Бев продовжували приятелювати.

Бев була привабливою молодою жінкою приблизно одного віку з Біллі, зі світло-каштановим волоссям і зеленими очима. За плечима в неї було розлучення. Кеті подобалося, що її подруга незалежна, толерантна і завжди каже правду в очі. Бев цікавилася психологією. Вона казала, що намагається зрозуміти, звідки в людях береться бажання творити зло і чи не підштовхує їх до лихих вчинків середовище, в якому вони зростали.

Кеті поділилась із подругою історією своєї родини — як усі вони, а надто Біллі, потерпали від жорстокості Чалмера. Дівчина запросила Бев до будинку своєї матері, показала їй картини Біллі й розповіла про злочини, через які той опинився за ґратами. Бев сказала, що хотіла б із ним познайомитись.

Невдовзі після того, як Біллі повернувся з ув’язнення, Кеті вмовила його поїхати з ними на прогулянку. Ближче до вечора Бев під’їхала до будинку на Спрінґ-стрит у своєму білому «Мерк’юрі Монтеґо». Кеті покликала Біллі, котрий саме длубався зі своїм «фольксвагеном». Вона познайомила Бев із братом, але той лише кивнув і повернувся до роботи.

— Нумо, Біллі, — сказала Кеті, — ти ж обіцяв поїхати з нами!

Він зиркнув на Бев, потім подивився на машину й похитав головою.

— Прошу мене вибачити, леді, та я й досі недостатньо впевнено почуваюсь за кермом. Мушу спершу призвичаїтися.

Кеті пирснула.

— О, він зараз у своєму британському амплуа, — пояснила вона подрузі. — «Прошу мене вибачити, леді», це ж треба таке!

Хлопець зміряв їх бундючним поглядом, і Кеті роздратувалася. Вона не хотіла, щоб її брат здався Бев дешевим позером.

— Та годі тобі ламати комедію, — напосілась на нього Кеті. — Так ти від обіцянки не відкараскаєшся. Два роки перерви — це не так уже й багато. Ти швидко все згадаєш. А якщо ти й справді так нервуєш, то давай за кермо сяду я.

— Або їдьмо на моїй машині, — запропонувала Бев.

— Добре, я поведу, — нарешті капітулював Артур.

Він обійшов «фольксваген» і відчинив для дівчат пасажирські дверцята.

— Хай там що, а ґречні манери ти у в’язниці не розгубив, — зауважила Кеті.

Вона сіла на заднє сидіння, а Бев примостилася спереду. Артур сів за кермо і завів машину. Рушаючи з місця, він занадто рано відпустив зчеплення. Авто шарпнулось уперед і покотило лівою стороною дороги.

— Може, краще я поведу? — вичавила Кеті.

Артур не відповів. Напружено згорбившись над кермом, він звернув у праву смугу й поїхав далі. Проїхавши мовчки декілька хвилин, він зупинився біля заправки.

— Здається, у мене порожній бак, — звернувся він до чергового.

— З твоїм братом усе гаразд? — пошепки запитала Бев.

— Усе буде добре, — відказала Кеті. — На нього іноді щось находить, але він скоро оговтається.

Дівчата побачили, що вуста юнака заворушились, мов у безгучній розмові. Потім він швидко роззирнувся довкола, мовби хотів збагнути, де опинився. Побачивши Кеті на задньому сидінні, він кивнув і посміхнувся:

— Салют! Чудовий день для прогулянки.

— А куди ми їдемо? — поцікавилась Кеті, коли хлопець від’їхав від заправки й раптом повів машину на диво вправно й невимушено.

— Хочу побачити Клір-Крик[36]. Я так часто мріяв про це за минулі два роки у в’яз… е… — затнувся він.

— Бев знає, — заспокоїла Кеті. — Я розповіла їй про в’язницю.

Мілліган кинув на Бев задумливий погляд.

— Далеко не кожен погодився б отак кататись із тим, хто щойно достроково вийшов із в’язниці.

Бев подивилась йому просто у вічі й відповіла:

— Мій девіз — не судіть, і не судимі будете.

Кеті помітила в дзеркалі заднього виду, що Біллі здивовано звів брови і прикусив губу. Було видно, що слова Бев його приємно вразили.

Авто в’їхало до парку Клір-Крик. Біллі колись часто приїздив сюди з наметом. Зараз юнак жадібно вбирав очима краєвид, ніби бачив його вперше. Кеті милувалась тим, як сонячне проміння пронизує крони дерев і мерехтить у водах струмка. Вона зрозуміла, чому брат так любить це місце.

— Я мушу знову намалювати цей пейзаж, — промовив він. — Але цього разу я зображу його геть інакше. Мені кортить оглянути всі куточки, де я бував раніше, щоб намалювати їх знову.

— Але ж парк за цей час анітрохи не змінився, — сказала Бев.

— Зате змінився я.

Вони ще зо дві години каталися парком, а потім Бев запросила Біллі й Кеті на вечерю до свого трейлера. Вони повернулись на Спрінґ-стрит, де Бев залишила машину, і дівчина пояснила їм, як знайти Моррісонівську трейлерну стоянку, де вона мешкала.

Кеті зраділа, що Біллі перевдягнувся до вечері у новий костюм у тонку смужку. В ошатному вбранні, з акуратно зачесаним назад волоссям і дбайливо підстриженими вусами він мав дуже привабливий і респектабельний вигляд. Коли вони приїхали до трейлера, Бев познайомила Біллі зі своїми дітьми — п’ятирічним Браяном і шестирічною Мішель. Біллі одразу ж зосередив на них увагу: всадовив дітлахів собі на коліна й почав розповідати їм кумедні історії, вдаючи, ніби він і сам мале хлоп’я.

Нагодувавши дітей і вклавши їх спати, Бев сказала йому:

— У тебе дар ладнати з малечею. Браян і Мішель із першої ж миті були від тебе в захваті.

— Я люблю дітей, — відповів він. — А твої малюки просто дивовижні.

Кеті посміхнулась. Вона була втішена, що Біллі цього вечора в доброму гуморі.

— Я запросила на вечерю ще одного приятеля, — повідомила Бев. — Його звуть Стів Лав, і він також мешкає тут, на трейлерній стоянці. Бідолаха розійшовся з дружиною. Ми з ним найкращі друзі. Він вам сподобається, ось побачите. Стів десь на два роки молодший за Біллі й наполовину черокі[37] за походженням. Дуже милий хлопець.

Коли Стів Лав увійшов, Кеті приголомшила його врода: смагляве обличчя, густе чорняве волосся, хвацькі вуса й сині очі такого насиченого відтінку, якого вона зроду не бачила. На зріст хлопець був вищим за Біллі.

За вечерею в Кеті склалося враження, що Бев і Стів сподобались Біллі. Коли Бев запитала про життя у в’язниці, Біллі розповів їм про лікаря Стайнберґа й пана Рейнерта, а також про те, як можливість займатися живописом зробила його перебування за ґратами більш-менш стерпним. Після вечері він поділився з новими друзями кількома оповідками про різні в’язничні інциденти, через які йому було непереливки, проте Кеті вирішила, що це просто хвастощі. Раптом Біллі схопився на ноги й запропонував:

— Поїхали десь погуляємо!

— О цій порі? — перепитала Кеті. — Вже за північ.

— А що, чудова ідея, — погодився Стів.

— Я попрошу сусідчину небогу наглянути за дітьми, — сказала Бев. — До неї можна звертатись у будь-який час.

— Куди ж ми поїдемо? — допитувалась Кеті.

— Пошукаймо якийсь дитячий майданчик, — відповів Біллі. — Мені раптом страшенно закортіло покататися на гойдалках.

Щойно прийшла нянька, вся компанія затрамбувалась у «фольксваген». Кеті зі Стівом умостились на задньому сидінні, а Бев сіла попереду, поруч із Біллі.

Вони знайшли невеличкий шкільний ігровий майданчик. Була друга година ночі, а ці четверо самозабутньо грали у квача й каталися на гойдалці. Кеті раділа, що Біллі добре проводить час. Було дуже важливо, щоб він завів нових друзів і не намагався знову налагодити зв’язки з тими типами, з якими ошивався до в’язниці. Наглядовий офіцер Біллі під час бесіди з сім’єю особливо на цьому наголошував.

О четвертій ранку, висадивши Бев і Стіва біля трейлерної стоянки, Кеті запитала Біллі, що він про них думає.

— Чудові люди, — відповів Біллі. — Здається, ми потоваришували.

Вона стиснула братове плече.

— А які милі у Бев малюки! — додав він. — Вони мені дуже сподобались.

— Колись із тебе вийде хороший батько, Біллі.

— Це фізично неможливо, — похитав головою він.

Марлен відчувала, що Біллі змінився, став геть іншою людиною — холоднішою, суворішою. Він поступово віддалявся від нареченої, мовби не бажав більше з нею знатися. Це завдавало дівчині болю, тому що, поки Біллі відбував ув’язнення в Лебаноні, Марлен берегла себе для нього й навіть не думала зустрічатись із кимось іншим.

Десь за тиждень після звільнення Біллі заїхав за нею після роботи. Він, здавалося, знову став собою — приємним і балакучим хлопцем, якого вона колись покохала. Марлен була страшенно втішена. Вони поїхали до парку Клір-Крик, що був одним із їхніх улюблених місць для прогулянок, а потім повернулися на Спрінґ-стрит. Дороті й Дела не було вдома, тож молоді люди піднялись до кімнати Біллі. Вперше, відколи юнак повернувся з ув’язнення, їм із Марлен випала нагода побути наодинці і злитись в обіймах. У них так давно не було близькості, що дівчина трохи злякалась.

Певно, Біллі відчув її страх, тому що раптом відсахнувся.

— Що з тобою, Біллі?

— Це з тобою що?

— Мені трохи лячно, — відповіла Марлен, — ото й усього.

— Чому ж тобі лячно?

— Ми з тобою вже два роки не були разом.

Хлопець встав із ліжка і вдягнувся.

— Знаєш, — буркнув він, — щось я вже не в настрої.

Їхні стосунки закінчились раптово.

Марлен здивувалась, коли одного дня Біллі з’явився в крамниці, де вона працювала, й запропонував їй з’їздити з ним до Афін, переночувати там, а вранці забрати Кеті з занять і гуртом повернутися до Ланкастера.

Марлен відповіла, що їй не хочеться їхати.

— Я пізніше тобі зателефоную, — сказав Біллі. — Ану ж ти передумаєш?

Дзвінка дівчина так і не дочекалась, а через декілька днів довідалась, що компанію Біллі того разу склала Бев Томас.

Розгнівавшись, Марлен зателефонувала Біллі й сказала, що не збирається таке терпіти.

— Краще забудьмо все, що між нами було, — випалила вона. — Все одно нічого не клеїться.

Він погодився:

— Я боюся, що через мене ти страждатимеш, а я не хочу тебе кривдити.

Марлен розуміла, що останнє слово за нею. Їй було боляче розривати стосунки з тим, на кого вона чекала понад два роки, та вона промовила:

— Що ж, тоді це — кінець.

Дела Мура найбільше непокоїло в Біллі те, що той постійно брехав. Хлопець міг втнути якусь дурницю, а тоді затято відхрещуватись від скоєного, щоб не відповідати за наслідки. Лікар Стайнберґ попередив Дела, щоб той ні в якому разі не допускав, аби брехня сходила юнакові з рук.

Дел, бувало, казав Дороті:

— Слухай, ну він же не тупоголовий! І як такий розумний хлопець міг утнути щось настільки пришелепкувате?

А Дороті щоразу відповідала йому:

— Це був не мій Білл. Це був інший Білл.

У Дела складалося враження, що Біллі не вміє й не хоче займатись нічим, окрім малювання. До того ж хлопець уперто пропускав повз вуха всі поради та вказівки близьких.

— Біллі радше послухається сторонню людину, ніж того, хто справді про нього дбає, — скаржився Дел.

Він постійно допитувався, звідки в Біллі та чи інша інформація або хто напоумив його що-небудь зробити, проте в Біллі на все була одна відповідь:

— Я почув це від знайомого.

Він ніколи не називав імен цих «знайомих» і не розповідав, хто вони такі та звідки він їх знає.

Дела бісило, що Біллі часто не давав собі клопоту відповідати навіть на звичайнісінькі запитання. Натомість він мовчки виходив за двері або повертався до співрозмовника спиною. Також Дела діставали до печінок численні фобії Біллі. Наприклад, він знав, що Біллі панічно боїться вогнепальної зброї, хоч і не розумів чому, адже хлопець, безперечно, нічого не міг у ній тямити. Дел вважав, що Біллі взагалі ні в чому не петрає.

Але було в Біллі щось таке, чого Дел ніяк не міг пояснити. Чоловік знав, що він набагато сильніший за Біллі. Вони безліч разів розважались тим, що влаштовували поєдинки з армрестлінгу, і Дел був абсолютно переконаний, що хлопчині не до снаги взяти над ним гору. Проте одного вечора Дел запропонував Біллі позмагатись і сторопів, коли той завиграшки втер йому носа.

— Нумо ще раз, — наполіг Дел. — Але тепер правими руками.

Не кажучи ані слова, Біллі знову переміг Дела, після чого підвівся, збираючись іти.

— Такий здоровий і дужий парубок, як ти, мав би десь працювати, — кинув Дел. — Коли ти вже почнеш шукати роботу?

Біллі спантеличено зиркнув на нього й відповів, що він саме цим і займається.

— Годі брехати! — підвищив голос Дел. — Якби ти справді хотів знайти роботу, то вона б у тебе вже давно була!

Сварка тривала понад годину. Врешті-решт Біллі згріб свої пожитки й люто вилетів із дому.

(2)

У Бев Томас віднедавна мешкав Стів Лав, якого виселили з трейлера. Коли Бев почула, що в Біллі негаразди вдома, вона запросила хлопця пожити з ними. Біллі запитав дозволу в наглядового офіцера, і той дав добро.

Бев подобалося ділити житло з двома чоловіками. Правда, ніхто не вірив, що їхні взаємини суто платонічні і що це просто троє найліпших друзів, які скрізь ходять разом, усе роблять гуртом і тішаться життю так, як не тішилися зроду.

Біллі чудово ладнав із Браяном та Мішель. Він піклувався про цих дітей, немов про рідних: водив їх плавати, купував їм морозиво, ходив із ними до зоопарку. Бев приємно дивувало те, що тепер до її повернення з роботи в хаті завжди було прибрано. Чистотою сяяло все, крім посуду, — миття тарілок було єдиним, чого Біллі ніколи не робив.

Іноді в поведінці Біллі проступали дівочі риси. Бев і Стів навіть замислювались, чи він, бува, не гей. Бев і Біллі частенько доводилося спати в одному ліжку, та він жодного разу навіть пальцем до неї не доторкнувся. Якось дівчина завела про це мову, і Біллі сказав їй, що він — імпотент.

Для неї це не мало значення. Він однаково їй подобався. Бев була в захваті від пригод, які вони втрьох собі влаштовували. Взяти хоча б триденну поїздку до Бер-Оук-Лодж[38], де вони жили в наметі й протринькали п’ятдесят доларів на фаст-фуд. А ще ж була та нічна вилазка до парку Клір-Крик, під час якої Біллі зображав Джеймса Бонда і, присвічуючи собі ліхтариком, вдавав, ніби шукає в хащах таємну плантацію марихуани. Він кумедно імітував британський акцент і сповіщав супутникам латинські назви всіх рослин, що траплялись їм на шляху. Розваги в трьох друзів були воістину божевільні, проте в товаристві цих юнаків Бев уперше за довгий час пригадала, як воно — бути вільною і щасливою.

Якось Бев повернулась додому і побачила, що Біллі пофарбував свій зелений «фольксваген» начорно й розмалював його чудернацькими сріблястими візерунками.

— Тепер другої такої машини не знайдеш на всьому білому світі, — похвалився Біллі.

— Але навіщо це тобі? — здивувались Бев і Стів.

— Ну, хлопці з офісу шерифа однаково за мною стежать. Чому б не полегшити їм роботу?

Не міг же він сказати друзям, що Аллену остобісіло щоразу нервуватись, не знаючи, в якому саме місці котрийсь із членів «сім’ї» припаркував авто. Примітне чорно-сріблясте забарвлення машини повинно було полегшити пошуки.

Втім, не минуло й кількох днів, як Біллі познайомився з Біллом Лавом, братом Стіва, й помінявся з ним машинами, віддавши йому «фольксваген» і взявши собі його фургон. Згодом Біллі виміняв той фургон на мотоцикл, який належав приятелю Стіва. Мотоцикл, щоправда, був не на ходу, але Стів, котрий також мав залізного коня і добре вмів їх лагодити, швидко його підремонтував.

Стів зауважив, що часом Біллі ганяв на мотоциклі, мов той диявол, а часом навіть підступитись до нього боявся. Одного разу хлопці каталися за містом і натрапили на крутий, всіяний гострим камінням сланцевий пагорб. Стів обминув перешкоду й поїхав собі далі. Раптом він почув рев мотора в себе над головою. Зиркнувши вгору, він побачив Біллі на вершечку пагорба.

— Як тебе туди занесло? — крикнув Стів.

— Та просто взяв і заїхав! — гукнув у відповідь Біллі.

— Це неможливо! — заперечив Стів.

Минула якась мить, і хлопець усвідомив, що поведінка Біллі змінилась. Тепер той намагався спуститися з пагорба так, наче сів на мотоцикл уперше в житті. Декілька разів залізний кінь валився в один бік, а Біллі летів шкереберть у протилежний. Кінець кінцем Стів залишив мотоцикл біля підніжжя, видерся вгору по майже прямовисному схилу й допоміг Біллі скотити його чортопхайку в руках.

— Аж не віриться, що ти туди заїхав, — зронив Стів, озирнувшись назад. — Але як іще ти міг там опинитись?

Біллі подивився на Стіва так, ніби й гадки не мав, про що мова.

Іншим разом Стів та Біллі вирушили на прогулянку до лісу. Дві години хлопці лазили пагорбами й нарешті опинились перед найвищим узгір’ям у цій місцині. Стів знав, що він сильніший і витриваліший за Біллі, проте навіть він уже був повністю виснажений.

— Ми нізащо туди не видряпаємось, Біллі. Давай відпочинемо і підемо назад.

Та тільки-но він знесилено опустився на землю, обпершись на стовбур дерева, як Біллі, в котрого раптом бозна-звідки з’явилась небачена енергія, чкурнув уперед і на повній швидкості вибіг крутим схилом на самісіньку верхівку. Не бажаючи пасти задніх, Стів подерся нагору. Попереду він бачив товариша, котрий стояв на вершині пагорба, насолоджуючись краєвидом. Біллі вимахував широко розкинутими руками й лопотів якоюсь химерною мовою, так що Стів не міг втямити ані слова.

Коли Стів нарешті з ним порівнявся, Біллі зміряв друга таким поглядом, ніби вперше бачив, а тоді розвернувся й помчав униз протилежним схилом пагорба, де біля підніжжя виднівся ставок.

— Господи, Біллі! — гукнув Стів. — І звідкіля тільки в тебе сила береться?

Та хлопець біг, викрикуючи щось усе тією ж незрозумілою мовою. Внизу Біллі, не роздягаючись, шубовснув у ставок і поплив на інший берег.

Врешті-решт Стів дістався того місця, де Біллі сидів на камені й мотав головою, намагаючись витрусити воду з вух. Коли Стів наблизився, Біллі докірливо запитав:

— Нащо ти зіштовхнув мене у воду?

— Ти про що це? — вирячився на нього Стів.

Біллі подивився на свій мокрий одяг.

— Зовсім не обов’язково було скидати мене у став.

Стів отетеріло похитав головою, не знаючи, що й сказати.

Друзі повернулись до мотоциклів. Побачивши, що Біллі знову їде незграбно, мов новачок, Стів подумки сказав собі, що треба за ним пильнувати, бо хлопець, очевидно, геть здурів.

— Знаєш, що я хотів би колись зробити? — заговорив Біллі, коли вони виїхали на шосе, що пролягало поміж ставом і підніжжям пагорба. — Натягнути полотно поперек дороги між отими двома в’язами, на такій висоті, щоб автомобілі могли проїжджати під ним. Я б розмалював полотно так, аби здавалось, буцімто попереду гора, поросла чагарником і деревами, а посеред тієї гори — тунель.

— Дивні в тебе ідеї, Біллі.

— Та знаю, — погодився той. — І все ж хотів би я це зробити.

Бев помітила, що її гроші швидко тануть, адже вона оплачує харчі та ремонт усіх їхніх мотоциклів і машин (Біллі придбав іще й старенький «Форд Ґалаксі»). Дівчина натякнула, що не завадило б уже Стіву та Біллі влаштуватись на роботу. Хлопці почали оббивати пороги ланкастерських фабрик. Ішов третій тиждень травня, коли Біллі, задіявши все своє красномовство, переконав керівництво «Райколд Кемікал» узяти їх зі Стівом на роботу.

То була важка праця. З резервуара безперервно сунуло скловолоконне полотно, змотуючись у сувої. Завданням хлопців було відчикрижувати полотно, коли сувій досягав чітко визначеного розміру, піднімати цю сорокап’ятикілограмову бандуру на візок і розпочинати змотування наступного сувою.

Повертаючись одного вечора з роботи, Біллі підібрав молодика, котрий голосував на узбіччі. На шиї в того висіла недорога плівкова фотокамера.

Дорогою до міста Біллі запропонував хлопцю три дози метамфетаміну в обмін на фотоапарат. Стів бачив, як Біллі поліз у кишеню й вийняв три білі пігулки в прозорій торбинці.

— Я не вживаю мет, — відказав молодик.

— Їх можна штовхнути по вісім баксів за штуку. Легка нажива.

Пасажир швидко все обміркував і віддав Біллі камеру, вхопивши торбинку з пігулками. Коли він вийшов у Ланкастері, Стів повернувся до Біллі.

— Я й не знав, що ти займаєшся наркотиками.

— Я і не займаюсь.

— А звідки ж у тебе мет?

— Це був аспірин, — реготнув Біллі.

— А бодай мені! — вигукнув Стів, ляснувши себе по стегну. — Таку продувну бестію, як ти, ще пошукати треба!

— Якось я сплавив цілу валізу липових «коліс», — сказав Біллі. — Думаю, саме час повторити оборудку. Давай-но виготовимо фальшиві «марки» з ЛСД[39].

Він зупинився біля аптеки, щоб купити желатин та ще деякі складники. Повернувшись до трейлера, Біллі розчинив желатин в одній зі сковорідок Бев, щоб вийшов шар півтора міліметра завтовшки. Коли субстанція затверділа й висохла, він розрізав її на квадратики зі стороною десь у півсантиметра й наліпив їх на паперову клейку стрічку.

— За кожну таку штучку можна виручити по кілька баксів.

— А як діють справжні «марки»? — поцікавився Стів.

— Заводять. Викликають галюцинації. Але головний козир ось у чому: якщо нас упіймають на збуті цих фальшивок, то нам нічого не загрожує, бо ж це не наркотики, а ті нещасні йолопи, котрі куплять у нас товар, теж нічого не зможуть зробити. Не побіжать же вони скаржитись копам?

Наступного дня Біллі подався до Колумбуса, звідки повернувся зі спорожнілою валізою. Він штовхнув партію аспірину й липових «марок» і тепер вимахував пачкою банкнот. Але Стів зауважив, що вигляд у нього переляканий.

Ще через день хлопці лагодили мотоцикл Біллі, коли сусідка, Мері Слейтер, розрепетувалась, щоб вони припинили шуміти. Біллі жбурнув викрутку в стіну її трейлера. Інструмент грюкнув об метал зі звуком, схожим на постріл. Мері Слейтер притьмом викликала поліцію, і Біллі загребли за злочин проти власності. Делу довелося внести за нього заставу. І хоча звинувачення було знято, наглядовий офіцер звелів Біллі повернутися додому.

— Мені вас бракуватиме, друзі, — сказав Біллі, пакуючи речі. — І я сумуватиму за малими.

— Я думаю, що ми й самі тут надовго не затримаємось, — відгукнувся Стів. — Я чув, що управитель збирається вигнати нас звідси втришия.

— І які у вас плани? — запитав Біллі.

— Знайдемо житло в місті, — пояснила Бев, — і продамо трейлер. Можливо, ти зміг би знову поселитися з нами.

— Я вам тільки заважатиму, — похитав головою Біллі.

— Не вигадуй, — відповіла дівчина. — Ти ж знаєш, що ми — нерозлучна трійця.

— Що ж, побачимо. А поки що час мені вертатись додому.

Коли він пішов, діти Бев заплакали.

(3)

Алленові було нудно на «Райколд Кемікал», а надто після того, як звідти звільнився Стів Лав. Остогид Аллену і бригадир, котрий без упину ремствував, що хлопець то виконує роботу досконало, то раптом бере й партачить. Артур діймав Аллена наріканнями на те, що вони знову гнуть спину на роботі, яка отуплює мозок і принижує їхню гідність.

У середині червня Аллен подав заяву на грошову компенсацію за травму, отриману на виробництві, й кинув роботу.

У Дела з’явились підозри, що Біллі вже не працює на «Райколд Кемікал». Чоловік зателефонував на фабрику, щоб усе з’ясувати. Пам’ятаючи, що лікар Стайнберґ порадив йому не дозволяти, щоб побрехеньки сходили Біллі з рук, Дел запитав хлопця:

— Ти втратив роботу, адже так?

— Не твоя справа, — відрубав Томмі.

— Якраз-таки моя! Ти живеш під моїм дахом, і всі рахунки cплачую я. По-твоєму, гроші на деревах ростуть? Ти не можеш втриматись на елементарній роботі та ще й брешеш своїй сім’ї. Навіть не завдав собі клопоту сказати нам, що більше не працюєш. Нема від тебе ніякої користі.

Вони лаялись майже годину. З вуст Дела злітали ті самі фрази, які Томмі чув колись від Чалмера. Хлопчина поглядав на матір, сподіваючись, що та за нього вступиться, проте вона мовчала. Він усвідомив, що більше не зможе тут жити.

Томмі гайнув до своєї кімнати, спакував речі й закинув їх до багажника. Потім сів у «форд» і став чекати, поки на сцену вийде той, хто зможе забрати його якнайдалі від цього клятого місця. Нарешті з’явився Аллен. Побачивши, що Томмі засмучений, він збагнув, що сталося.

— Не біда, — сказав Аллен, рушаючи з місця. — Нам давно пора було забратися з Ланкастера.

Шість діб вони поневірялись по всьому Огайо, вдень шукаючи роботу, а вночі звертаючи з дороги й заглиблюючись у ліс, щоб поспати. Рейджен наполіг, щоб задля безпеки під сидінням і в бардачку завжди лежали пістолети.

Одного вечора Артур подав Аллену ідею влаштуватися майстром-різноробом: ремонтувати електроприлади, механічне обладнання, обігрівачі та сантехніку. Томмі завиграшки впорався б із такою роботою, а Артур чув, що посада передбачає службове житло й безкоштовне користування комунальними послугами. Англієць порадив Аллену зв’язатися з хлопцем, якому він неабияк допоміг, коли вони разом сиділи у в’язниці Лебанона. Зараз той працював майстром у передмісті Колумбуса, що звалось Літл-Тартл.

— Можливо, він знає когось, хто саме шукає працівника, — сказав Артур. — Зателефонуй йому. Скажи, що ти в місті й хотів би до нього заскочити.

Аллен трохи повагався, але зробив так, як сказав Артур.

Нед Берджер зрадів дзвінку від давнього приятеля й запросив його в гості. Він сказав, що в Літл-Тартлі підходящої роботи зараз немає, зате двері його дому для Біллі Міллігана завжди відчинені, якщо тому треба десь перебути кілька ночей. Аллен поїхав до Берджера, і вони добре посиділи, обмінюючись бувальщинами з тюремного життя.

Вранці третього дня Берджер повернувся додому з новинами для Біллі: житловий комплекс «Чаннінґвей» збирався найближчим часом оголосити про вакансію різнороба.

— Зателефонуй їм, — сказав Берджер. — Тільки не пробовкайся про те, звідки в тебе ця інформація.

У Джона Ваймера, моложавого керівника відділу кадрів агенції «Келлі та Леммон», склалось про Біллі Міллігана якнайкраще враження. З усіх претендентів, які відгукнулись на оголошення кадровика, Мілліган був найбільш кваліфікованим і приємним у спілкуванні. Під час першої співбесіди, яка відбулась 15 серпня 1977 року, Мілліган запевнив Ваймера, що може бути водночас садівником, столяром, електриком і сантехніком.

— Я лагоджу геть усе, що працює на електриці або паливі, — розповідав він. — А якщо раптом не знаю, як щось відремонтувати, то швидко здогадуюсь.

Ваймер сказав Міллігану, що зв’яжеться з ним після того, як поговорить з іншими кандидатами.

Перевіряючи згодом рекомендаційні листи Міллігана, Ваймер зателефонував останньому роботодавцеві, вказаному в резюме хлопця, — такому собі Делу Муру. Мур співав Міллігану дифірамби: чудовий, мовляв, працівник, дуже надійний юнак. Він не залишився працювати в пана Мура тільки тому, що робота м’ясника — не зовсім те, до чого у хлопця лежала душа. Дел Мур запевнив Ваймера, що з Білла Міллігана вийде неперевершений майстер на всі руки.

Ваймер не зміг перевірити інші рекомендації — від лікаря Стайнберґа та пана Рейнерта, — позаяк Мілліган забув зазначити їхні адреси. Зрештою Ваймер махнув на це рукою й задовольнився характеристикою, отриманою від роботодавця. Все одно працювати Мілліган мав лише надворі й доступу до будинків у нього не було б. Хай там як, Ваймер наказав секретарці подати запит у поліцію та з’ясувати, чи немає в них чогось на Міллігана. Це була стандартна перевірка, котрій піддавали всіх нових працівників.

Коли Мілліган прийшов на повторну співбесіду, перше враження Ваймера тільки зміцніло. Він найняв юнака доглядати територію житлового комплексу «Вільямзбург-сквер», що межував із комплексом «Чаннінґвей» (агенція «Келлі та Леммон» відповідала за обидва житлові масиви). Біллі міг братися до роботи хоч зараз.

Коли Мілліган пішов, Ваймер передав секретарці для підшивки заяву хлопця про прийом на роботу й податкову відомість. Кадровик і не помітив, що на обох документах Мілліган проставив день і рік, «15—1977» та «18—1977», проте не вказав місяць — серпень.

Найняв Міллігана Джон Ваймер, але безпосередньою начальницею хлопця була Шерон Рот, молода жінка з блідим обличчям і довгою гривою чорнявого волосся.

Новобранець видався їй розумним і привабливим. Вона познайомила його з дівчатами-працівницями й пояснила йому порядок дій. Біллі щодня повинен був приходити до контори в житловому комплексі «Вільямзбург-сквер» і забирати офіційні бланки виконання робіт, заповнені самою Шерон, Керол або Кеті. Впоравшись із роботою, Мілліган мав розписуватись у бланках і повертати їх Шерон.

Увесь перший тиждень Мілліган працював на славу, навішуючи віконниці, лагодячи паркани, рівняючи доріжки та підстригаючи газони. Усі сходились на тому, що він завзятий і працелюбний. Ночував Біллі у «Вільямзбург-сквері», у квартирі Неда Адкінса, ще одного молодого різнороба.

Десь посеред другого робочого тижня Мілліган зайшов до відділу кадрів, щоб поговорити з Джоном Ваймером про оренду квартири. Той згадав, що Мілліган гаряче переконував його у своєму вмінні ремонтувати будь-які електроприлади й сантехніку. Поміркувавши, Ваймер вирішив перевести хлопця на обслуговування квартир. Ця робота передбачала ненормований робочий день. Аби Біллі міг за необхідності навіть посеред ночі зірватись на терміновий виклик, він повинен був мешкати на території комплексу, тож така робота давала право на безкоштовне житло.

— Візьмеш у Шерон або Керол набір ключів, які відмикають усі двері у «Вільямзбург-сквері», — проінструктував юнака Ваймер.

Нова квартира Біллі була прегарна. Там були вітальня з каміном, спальня, маленька їдальня та кухня. Вікна виходили на внутрішнє подвір’я. Томмі зайняв одну з просторих гардеробних, порозкладавши там усе своє електронне начиння й замкнувши двері на ключ, щоб туди не лізли діти. Аллен облаштував художню майстерню в маленькій їдальні, що розташовувалась у глибині помешкання. Адалана прибирала в хаті й куховарила. Рейджен бігав прилеглою місцевістю, щоб тримати себе в гарній фізичній формі. Тепер усі вони мали житло й роботу. Життя налагоджувалось.

Артур схвально оцінив нове становище. Його тішило те, що «сім’я» нарешті міцно стоїть на ногах. Тепер він зможе поринути з головою в медичну літературу й ніщо не відволікатиме його від наукової роботи.

Через чийсь недогляд агенція з найму так і не звернулась у поліцію з офіційним запитом щодо Біллі Міллігана.

(4)

За два тижні після переїзду до комплексу «Чаннінґвей» Рейджен вийшов на пробіжку й побачив у сусідньому вбогому районі двох босоногих чорношкірих дітей, що бавились на тротуарі. Також він зауважив добре вбраного білого чоловіка, котрий саме з’явився на порозі одного з будинків і рушив до білого «кадилака». Рейджен чомусь вирішив, що цей франт може бути тільки сутенером.

Швидко наблизившись, слов’янин торохнув чоловіка об машину.

— Ви що собі дозволяєте? Геть із глузду з’їхали? — вигукнув той.

Рейджен витягнув з-за пояса пістолет.

— Мершчій віддавай гаманетсь.

Чоловік зробив, як було сказано. Рейджен забрав усі гроші й кинув порожній гаманець власникові.

— Вшивайся, допоки тсілий.

Коли машина від’їхала, Рейджен простягнув чорношкірим дітлахам двісті з гаком доларів.

— Ось, беріть. Тсе вам на каптсі й на харчі для ваших рідних.

Він із посмішкою на обличчі дивився, як діти біжать геть із грошима в рученятах.

Пізніше Артур дорікнув Рейдженові, що негоже було так чинити.

— Не можна сновигати Колумбусом і гратися в Робіна Гуда, грабуючи багатих і роздаючи гроші бідним.

— А мені тсе до вподоби.

— Беручи з собою зброю, ти порушуєш умови дострокового звільнення, і ти це добре знаєш.

— Не те шчоб зараз нам було крашче, ніж у в’язнитсі.

— Не мели дурниць. Зараз у нас є свобода.

— І шчо ж тобі дає тся твоя свобода?

Артур підозрював, що Аллен мав рацію: Рейджен залюбки жив би де завгодно, навіть у в’язниці, якби там він міг бути головним.

Що довше Рейджен спостерігав за бідняцьким районом у східній частині Колумбуса, то сильніше його обурювало те, як простолюд змушений животіти в тіні офісних будівель зі скла та металу, де процвітали багаті корпорації.

Одного дня він ішов повз якусь халупу й побачив на просілому ґанку кошик для брудної білизни, в якому сиділа прехороша білява дівчинка з величезними блакитними очима. Її кволі ніжки з атрофованими м’язами були зігнуті під неприродним кутом. На ґанок вийшла стара жінка, і Рейджен звернувся до неї:

— Чому в тсього дитяти немає спетсіальних скоб чи візка?

Жінка витріщилась на нього так, мовби він був несповна розуму.

— Парубче, та ви хоч уявляєте, скільки таке коштує? Я ось уже два роки намагаюсь випрохати в держави допомогу. Нема в мене грошей, щоб купити Ненсі таке причандалля.

Рейджен пішов далі, глибоко замислившись.

Увечері він дав Артурові завдання з’ясувати, на яких складах медичних товарів можуть зберігатися дитячі інвалідні візки та скоби для ніг. Хоч Артура й роздратувало те, що його відірвали від книжок, не кажучи вже про наказові нотки в тоні Рейджена, англієць усе ж вирішив зробити тому послугу й зателефонував кільком постачальникам медичних товарів. Він знайшов одну компанію в Кентуккі, що продавала дитячі вироби такого розміру, як описав Рейджен. Артур дав слов’янину номери потрібних моделей, а також адресу складу, проте запитав:

— Навіщо тобі ця інформація?

Рейджен промовчав.

Тієї ночі він узяв машину, прихопив інструменти та нейлонову мотузку й поїхав на південь, до Луїсвіля. Розшукавши тамтешній склад медичних товарів, Рейджен дочекався, поки всі працівники порозходяться. Проникнення на склад мало бути справою нехитрою, можна було впоратись навіть без допомоги Томмі. Закріпивши на собі торбу з інструментами, Рейджен переліз через дротяний паркан, шмигнув за ріг будівлі, зупинився під стіною, що не проглядалась із вулиці, й уважно обстежив цегляну кладку вздовж ринви.

У телесеріалах, які йому траплялось бачити, злодії завжди користувалися «кішками», щоб залізти на дах. Рейджен презирливо пирхнув. Він видобув зі своєї торби сталевий ріжок для взуття, вийняв шнурок із лівого кросівка й прив’язав ріжок до підошви таким чином, щоб його загнутий кінець був звернений униз біля носака, утворюючи гак, мов на альпіністських черевиках. Із його допомогою Рейджен видерся по стіні на дах, прорізав отвір у склі слухового вікна, застромив туди руку й відкрив защіпку зсередини. По нейлоновій мотузці, прив’язаній до карниза, хлопець спустився в приміщення. Це нагадало йому давні часи, коли вони з Джимом займалися скелелазінням.

Рейджен обшукував склад добрячу годину. Врешті-решт за номерами, які записав для нього Артур, слов’янин знайшов потрібні речі: пару скоб, що підійшли б на чотирирічну дитину, і маленький складаний інвалідний візок. Він відчинив вікно, спустив на землю крадене, а тоді виліз сам. Поскладавши все в багажник, Рейджен рушив назад, до Колумбуса.

Був уже ранок, коли він під’їхав до будинку, де жила дівчинка, і постукав у двері.

— Я дешчо маю для маленької Ненсі, — сказав Рейджен старій пані, коли та визирнула у вікно подивитись, хто прийшов.

Хлопець вийняв із багажника інвалідний візок, розклав його й продемонстрував, як він працює. Потім Рейджен показав Ненсі, як надягати скоби.

— Піде багатсько часу, шчоби навчитися носити тсі штуки, — сказав він, — але тсе є дуже важливо.

Старенька заплакала.

— Я ніколи не зберу стільки грошей, щоб заплатити вам за ці речі.

— Платити не треба. Тсе є дарунок нужденній дитині од багатої компанії з виробнитства медичних товарів.

— Можна пригостити вас сніданком?

— Шчо ж, од кави не відмовлюся.

— Як вас звуть? — запитала Ненсі, коли її бабуся пішла на кухню.

— Клич мене дядько Рейджен.

Дівчинка міцно обійняла його. Старенька пані повернулась із кавою й пирогом, смачнішого за який Рейджен зроду не куштував. Юнак ум’яв його до останньої крихти.

Увечері Рейджен рвучко сів у ліжку, почувши незнайомі голоси. Один зі співрозмовників говорив із бруклінським акцентом, другий сипав брудною лайкою. Мова йшла про поділ грошей після пограбування банку. Рейджен зірвався з ліжка, взяв пістолет і почав обшукувати помешкання, заглядаючи за кожні двері та в кожну шафу. Він прикладав вухо до стін, але голоси явно лунали десь тут, у цій квартирі. Рейджен закрутився на всі боки й вигукнув:

— Ані руш, якшчо не хочете, шчоби я вас обох порішив!

Розмова урвалась.

Раптом Рейджен почув у себе в голові голос:

— А ти шо, в біса, за один, шоб мені вказувати?

— Мершчій покажіться, інакше я стріляти буду! — гаркнув Рейджен.

— І куди ж ти стрілятимеш?

— А де ти є?

— Я б сказав, та ти все ‘дно не повіриш.

— Чому тсе?

— Бо я не бачу, де я. Не маю зеленого поняття, шо це за місце.

— А навішчо тсе ти плескав язиком, як заведений?

— Та то я сперечався з Кевіном.

— Шчо тсе шче за Кевін?

— Той тип, на якого я кричав.

Рейджен трохи подумав.

— Опиши мені, які речі навколо тебе є. Шчо ти бачиш?

— Та шо ж. Оно жовта лампа. Червоне крісло біля дверей. Телек працює.

— Який той телевізор на вигляд? Шчо показують?

— Білий корпус, великий кольоровий екран. Зара’ йде «Вся сім’я»[40].

Рейджен зиркнув на свій телевізор і зрозумів, що незнайомці десь тут, у цій кімнаті, хоч їх і не видно. Він знову обнишпорив приміщення.

— Я вже скрізь дивився. Де ви є?

— Та ж осьде, з тобою, — відповів Філіп.

— Як тсе розуміти?

— Я тут. І завжди тут був.

Рейджен потрусив головою.

— Годі. Помовч.

Він опустився в крісло-гойдалку й просидів у ньому всю ніч, погойдуючись і намагаючись осмислити те, про що дізнався. Його приголомшила зустріч із членами «сім’ї», про існування яких він досі навіть не здогадувався.

Наступного дня Артур розповів йому про Філіпа й Кевіна.

— Я вважаю, що ці двоє — плід твого розуму, — сказав англієць.

— Шчо ти маєш на увазі?

— Я поясню, яка за цим стоїть логіка, — почав Артур. — Як хранитель ненависті, ти усвідомлюєш, що в твоїх руках потужна руйнівна сила. Ненависть породжує насильство, за допомогою якого можна чимало здобути, проте вона некерована. Уявімо, що людина побажала приборкати ненависть, залишивши собі всю її фізичну міць, але позбувшись її лихої сторони. Те, що вона відкине, буде суцільним клубком злості та всіляких вад. Наш розум хотів тримати твою силу під контролем, а для цього твоя лють мала бути вибірковою та керованою. Щоб ти міг бути сильним, але не лихим, наша свідомість відсікла все, що в тобі було поганого, і з цього залишку постали Філіп і Кевін.

— То шчо, вони такі ж, як я?

— Злочинці, ось вони хто. Якщо їм до рук потраплять твої пістолети, ці двоє без вагань побіжать залякувати людей задля власного зиску. Але, повторюю, їм для цього необхідна зброя. З неї вони черпають упевненість, вважаючи, що це піднімає їх до твого рівня. Вони, поза всяким сумнівом, злодії й надзвичайно мстиві типи. Коли ми повернулись із Зейнсвіля, я, в покарання за всі їхні злочини, проголосив їх небажаними персонами. Одначе ти й сам знаєш, що буває, коли настають буремні часи… Рейджене, ти робиш багато добра, та в тебе й досі є темна грань. Неможливо повністю очистити ненависть від усього поганого. Це ціна, яку ми платимо за нашу силу й необхідну агресивність.

— Не було б ніяких буремних часів, якби ти стсену контролював як належить, — буркнув Рейджен. — У тюрмі крашче було.

— Коли ми сиділи у в’язниці і за сцену відповідав ти, теж траплялись буремні часи. Часто ти про це навіть не підозрював, аж поки все не миналось. Кевін, Філіп та ще деякі небажані персони крали час. Але зараз для нас найважливіше, щоб вони не сплуталися знову зі старими друзяками з кримінальних кіл Колумбуса чи Ланкастера. Це буде порушенням умов дострокового звільнення.

— Згоден.

— Нам слід завести нових друзів, розпочати нове життя. Робота в «Ченінґвеї» відкриває чудові можливості. Ми повинні стати повноцінними членами суспільства. — Артур обвів поглядом кімнату. — Та для початку треба довести до пуття ці апартаменти.

У вересні Артур придбав меблі. Надійшов рахунок на тисячу п’ятсот шістдесят два долари і двадцять один цент, і першу виплату необхідно було зробити вже наступного місяця.

Спершу здавалося, що справи пішли на лад. Хіба що в Аллена були певні проблеми з Шерон Рот. Він і сам не розумів чому, але вона його непокоїла. Зовні дівчина страшенно скидалась на Марлен, та ще й мала таку саму звичку всюди пхати носа і всіх повчати. Аллен нутром відчував, що вона його недолюблює.

Але в середині вересня «сім’ю» спіткали найгірші на їхній пам’яті буремні часи. Аллен приходив у контору, брав бланки виконання робіт, їхав до квартири, де потрібен був майстер, і чекав, щоб Томмі вийшов на сцену й виконав роботу. Проте дедалі частіше бувало таке, що Томмі не з’являвся. Інші члени «сім’ї» не могли його докликатись, а, крім Томмі, ніхто не міг анічогісінько полагодити. Аллен знав, що сам він нізащо не допетрає, як відремонтувати опалення чи водогін. А електроприладів він не торкнувся б і поготів, боячись, що його шваркне струмом.

Аллен зазвичай чекав на Томмі до останнього. Якщо той не з’являвся, Аллен ішов геть, зазначивши в бланку, що все полагодив або що «двері до квартири заклинило» і він не міг увійти. Проте деякі орендарі по три-чотири рази телефонували до контори та скаржились, що робота не виконана. Якось, вислухавши четверту поспіль скаргу від одного з мешканців, Шерон вирішила з’їздити до його квартири разом із Біллі, щоб на власні очі побачити, в чому проблема.

— На Бога, Білле! — вигукнула вона, роздивляючись посудомийну машину, що ніяк не хотіла набирати воду. — Навіть я бачу, як це можна виправити! Ти ж майстер, як-не-як, і повинен тямити в побутовій техніці.

— Я полагодив цю машину! Відремонтував зливний шланг.

— Як бачиш, річ була не в ньому.

Висаджуючи Шерон біля контори, Аллен відчував, що вона на нього гнівається і збирається витурити його з роботи.

Аллен сказав Томмі, що він мусить накопати компромат на Джона Ваймера та Шерон Рот, аби ті не могли його звільнити. Томмі спало на думку зібрати «синю скриньку»[41] для Ваймерової машини і сховати в апараті жучок.

— «Синю скриньку» виготовити дуже просто, — спокушав Аллен Джона Ваймера. — І тоді ви зможете здійснювати дзвінки просто з машини, а телефонна компанія про це навіть знати не буде.

— А хіба це законно? — засумнівався Ваймер.

— Авжеж. Радіохвилі ж безкоштовні.

— І ти справді зможеш сконструювати такий пристрій?

— Є лиш один спосіб це довести: заплатіть за матеріали, і я миттю зберу вам «скриньку».

Ваймер скрупульозно розпитав юнака про цей апарат, дивуючись, що Мілліган так добре знається на електроніці.

— Спершу я хотів би трохи докладніше про все це дізнатись, — нарешті сказав Ваймер. — Але звучить непогано.

За декілька днів Томмі купував у магазині електроніки деталі, щоб і для себе зібрати «синю скриньку», й примітив жучок із функцією запису, який можна було поставити на телефон і активувати одним вхідним дзвінком. Томмі мав би лише зателефонувати до відділу кадрів або контори, сказати, що помилився номером, покласти слухавку, і це увімкнуло б записувальний пристрій. Прослуховуючи розмови в кабінетах Шерон Рот і Ваймера, Томмі міг би дізнатися про якісь незаконні оборудки й пригрозити викриттям, якщо його спробують звільнити.

Юнак сказав, щоб рахунок за жучки та решту електроніки продавець виставив агенції «Келлі та Леммон».

Тієї ночі Томмі проник у контору і встановив записувальний пристрій на телефон Рот. Те саме він проробив у кабінеті Ваймера. Після цього на сцену вийшов Аллен і почав копирсатися в шафах із документацією, сподіваючись натрапити на щось корисне. Його увагу привернула тека зі списком тих, кого в конторі називали «блакитними фішками»[42], — акціонерів житлових комплексів «Чаннінґвей» і «Вільямзбург-сквер». Це був суворо конфіденційний список. Усіма справами від імені акціонерів займалась агенція «Келлі та Леммон». Аллен переписав собі всі прізвища.

З жучками на телефонах і копією списку акціонерів у кишені він був певен: хай там що, з роботи його вже не викинуть.

Гаррі Кодер уперше зустрів Біллі Міллігана, коли той прийшов до його квартири, щоб замінити кілька несправних ролетів на вікнах.

— Вам би й новий водонагрівач не завадив, — сказав господарю Мілліган. — Я міг би його для вас дістати.

— А скільки це буде коштувати? — запитав Кодер.

— Ніскільки. У «Келлі та Леммон» і не помітять, що одного нещасного нагрівача бракує.

Кодер спантеличено глипнув на Міллігана. Як той наважився таке запропонувати, знаючи, що співрозмовник працює в поліції Колумбуса, а в неробочий час підробляє охоронцем у «Ченінґвеї»?

— Треба над цим поміркувати, — мовив Кодер.

— Звертайтесь, як щось надумаєте. Для вас я встановлю нагрівач безкоштовно.

Коли Мілліган пішов, Кодер вирішив, що до хлопця слід пильно придивитись. У «Ченінґвеї» та «Вільямзбург-сквері» віднедавна різко зросла кількість квартирних крадіжок. Усе вказувало на те, що злодій мав службові ключі.

Джону Ваймеру зателефонував майстер, якого взяли на роботу приблизно тоді ж, коли й Біллі. Чоловік сказав, що Ваймер повинен дещо дізнатись про Міллігана, і кадровик запросив майстра до свого кабінету.

— Мені неприємно це казати, — почав технік, — але в того хлопця не все гаразд із головою.

— Про що це ви?

— Він підклав дівчатам із контори жучка.

— Ви маєте на увазі якусь комаху?

— Я маю на увазі пристрій для прослуховування.

— Та годі вам!

— Це правда.

— Ви можете це довести?

Чоловік нервово озирнувся.

— Мілліган сам мені сказав. А потім майже слово в слово переповів мою бесіду з Шерон і Керол. Ми розмовляли про те, що в школах нині майже всі старшокласники вживають наркотики, і нас у конторі тоді було тільки троє. Мілліган також обмовився, що дівчата, коли зостаються в кімнаті самі, ведуть такі брудні розмови, що до них далеко навіть хлопчачим балачкам у роздягальні.

Ваймер задумливо побарабанив пальцями по столу.

— Навіщо Біллі таке робити?

— За його словами, в нього зібралось достатньо бруду на Шерон і Керол, щоби прихопити їх із собою, якщо його звільнять. Мовляв, якщо він ітиме на дно, то потягне туди всіх, включно з «Келлі та Леммон».

— Нісенітниці. Як би йому це вдалося?

— Він сказав, що запропонував безкоштовно зібрати «синю скриньку», щоб у вас був телефон у машині.

— Було таке, та я вирішив відмовитися.

— Так ось, Мілліган сказав мені, що збирається поставити на цей телефон жучок, аби й на вас зібрати компромат.

Коли майстер пішов, Ваймер зателефонував Шерон.

— Думаю, ти мала рацію щодо Міллігана, — мовив він. — Краще позбудьмось його.

Того ж таки дня Шерон викликала Біллі до контори й повідомила, що його звільнено.

— Якщо піду я, то й тобі тут недовго зосталось працювати, — пригрозив юнак.

Того вечора у квартирі Шерон пролунав дзвінок. Вона відчинила двері і вклякла від подиву, побачивши на порозі Міллігана. Він був у синьому костюмі-трійці й скидався на велике цабе.

— Я ненадовго, бо мені ще треба зайти до Джона Ваймера. Я тільки заскочив попередити, що завтра о першій годині дня ти мусиш бути в окружного прокурора. Якщо не з’явишся в офісі прокурора добровільно, за тобою пришлють машину, — відкарбував Мілліган, після чого розвернувся й закрокував геть.

Шерон розуміла, що все це якась маячня, проте їй усе одно стало лячно. Вона й гадки не мала, про що мова. Навіщо окружному прокуророві знадобилось її викликати і який стосунок до цього має Мілліган? Хто він такий і чого йому від неї треба? Шерон була впевнена тільки в одному: цей хлопець — точно не якийсь там пересічний різнороб.

О пів на шосту вечора Томмі прийшов до вже зачиненої контори, відімкнув замок, прослизнув досередини і вийняв із телефонного апарата жучок. Перед тим як піти, хлопець вирішив залишити для Керол записку. Враховуючи ту інформацію, яку Томмі на неї накопав і збирався передати Ваймеру, Керол теж скоро мала зостатися без роботи. На столі, за яким працювали двоє дівчат, був перекидний календар. Томмі перегорнув кілька аркушів і зупинився на сторінці з наступним робочим днем. Під датою (а то був понеділок, 26 вересня 1977 року) він написав друкованими літерами:

НОВИЙ ДЕНЬ!

Радій йому,

поки ще МОЖЕШ!

Потім він перегорнув сторінки назад, на п’ятницю.

Коли Джон Ваймер подався після роботи додому, замкнувши кабінет, Томмі проник туди і зняв жучок із телефону. Виходячи, він напоровся на Террі Тернока, керівника місцевого відділу агенції «Келлі та Леммон».

— Що ви тут забули, Міллігане? — запитав Тернок. — Вас, здається, звільнили.

— Я прийшов до Джона Ваймера. У цій компанії махінації, про які я не мовчатиму. Однак я хочу дати Джону шанс залагодити це самотужки, перш ніж я повідомлю органи правопорядку та інвесторів.

— Що ви хочете цим сказати?

— Ну що ж, як безпосередній начальник Джона ви маєте право першим про все почути.

Джон Ваймер ледве встиг дістатись оселі, мріючи провести вечір у затишку, аж раптом до нього зателефонував Террі Тернок і терміново викликав назад на роботу.

— Коїться якась чортівня. Зі мною тут Мілліган, і я вважаю, що тобі варто примчати сюди й послухати його розповідь.

Коли Ваймер прибув, Тернок пояснив, що Міллігану знадобилося заскочити до своєї квартири, проте за кілька хвилин він повернеться й поговорить із ними.

— Що він вам наговорив? — запитав Ваймер.

— Він висуває певні звинувачення. Та краще нехай він сам усе тобі розповість.

— У мене якесь дивне передчуття щодо цього хлопця, — сказав Ваймер, висуваючи шухляду столу. — Я запишу нашу розмову на плівку.

Він вставив чисту касету в невеличкий магнітофон і не став засувати шухляду до кінця. Коли на порозі з’явився Мілліган, Ваймер приріс до нього поглядом. Досі він бачив Міллігана тільки в робочому одязі. Зараз, у костюмі-трійці та краватці, молодик мав імпозантний вигляд і тримався з владною впевненістю.

Мілліган вмостивсь у кріслі й засунув великі пальці в пройми жилета.

— У вашій компанії провертаються справи, про які вам слід знати.

— Наприклад? — запитав Тернок.

— Всілякі протизаконні оборудки. Я хочу дати вам можливість покласти цьому край, перш ніж піду до окружного прокурора.

— Ну ж бо, Білле, поясни, про що мова, — озвався Ваймер.

Наступні півтори години Аллен розповідав про те, як у конторі підробляють записи та ошукують інвесторів житлових комплексів «Чаннінґвей» і «Вільямзбург-сквер». У квартирах, які за документами стоять порожніми, насправді мешкають друзі декого з тутешніх працівників, і ті, беручи з приятелів орендну плату, кладуть її собі в кишеню. За його словами, в нього також були докази того, що агенція «Келлі та Леммон» незаконно під’єдналась до лінії електропередач, щоб заощадити гроші на рахунках від офіційного електропостачальника.

Мілліган запевнив, що не думає, ніби Ваймер причетний до шахрайства й розкрадання, зате майже всі інші працівники загрузли в цьому по горло, а надто така собі начальниця з контори. Саме її друзі живуть у буцімто порожніх квартирах.

— Джоне, я дам вам час провести внутрішнє розслідування й покарати винних. Але якщо ви не зможете чи не схочете про це подбати, я звернусь у «Колумбус Диспетч» і оприлюдню всі факти.

Ваймер занепокоївся. Не можна було відкидати ймовірність того, що нечисті на руку працівники провертають-таки якісь темні справи, і, якщо це випливе на поверхню, здійметься буча. У словах Міллігана був прозорий натяк на те, що за шахрайством стоїть Шерон Рот.

— Білле, хто ти насправді такий? — запитав Ваймер, нахилившись уперед.

— Просто зацікавлена особа.

— Приватний детектив? — припустив Тернок.

— Наразі я вважаю недоцільним розкривати свої карти. Скажімо так: я дію в інтересах окремих «блакитних фішок».

— Я так і знав, що ти — не простий майстер, — сказав Ваймер. — Мені завжди здавалося, що ти надто вже освічений для такої роботи. Отже, ти працюєш на когось із інвесторів. Можна дізнатись, на кого саме?

Мілліган суворо стиснув губи та схилив голову набік.

— Насправді я не казав, що працюю на інвесторів.

— Якщо не на них, — втрутився Тернок, — тоді, напевно, тебе підіслали наші конкуренти, щоб спаплюжити репутацію «Келлі та Леммон».

— Он як? — зронив Мілліган, постукуючи кінчиками пальців. — З чого ви це взяли?

— То ти скажеш нам, на кого працюєш? — запитав Ваймер.

— Поки що я можу вам сказати тільки одне: викличте сюди Шерон Рот і розпитайте її про те, що я вам розповів.

— Я твердо налаштований докопатися до правди, Білле, і мене тішить, що ти насамперед звернувся зі своєю інформацією до мене. Запевняю, якщо в агенції «Келлі та Леммон» працюють пройдисвіти, ми не дозволимо їм вийти сухими з води.

Мілліган простягнув ліву руку, щоб показати Ваймеру і Терноку крихітний мікрофон у рукаві.

— Маю вас попередити, що ця розмова записувалась. Це тільки приймач, а сам пристрій, що пише все на плівку, схований у надійному місці.

— Розумний парубок, що тут скажеш, — реготнув Ваймер і вказав юнакові на висунуту шухляду столу. — В мене теж усе записано.

Мілліган засміявся у відповідь.

— Гаразд, Джоне. Маєте три дні, починаючи з понеділка, щоб у всьому розібратись і звільнити винних, інакше я оприлюдню всю цю історію.

Після того як Мілліган пішов, Ваймер зателефонував Шерон Рот і розповів, у чому її звинувачують. Вона категорично все заперечувала і божилася, що ніхто з працівників не обкрадає компанію.

Стурбована тим, що Мілліган підслуховував розмови в конторі, Шерон приїхала на роботу в неділю і все там обнишпорила, проте безрезультатно. Або він прокрався до приміщення і вже забрав жучок, або прослуховування від початку було вигадкою. Дівчина глипнула на перекидний календар у себе на столі й машинально перегорнула аркуші з п’ятниці на понеділок. Раптом вона побачила напис друкованими літерами:

НОВИЙ ДЕНЬ!

Радій йому,

поки ще МОЖЕШ!

«Святий Боже! — промайнуло в голові Шерон. — Він хоче мене вбити, бо я його звільнила!»

Перелякавшись до нестями, вона зателефонувала Террі Терноку й примчала до нього з запискою. Вони порівняли її зі зразками Мілліганового почерку. Цидулка була написана його рукою.

У понеділок, о пів на другу дня, Мілліган подзвонив Шерон і сказав, що прокурор округу Франклін чекатиме на неї в четвер, о пів на першу. Якщо ж вона проігнорує цей дзвінок, йому доведеться приїхати за нею з поліцією. А це, як наголосив юнак, матиме не надто гарний вигляд.

Того вечора Міллігану зателефонував Гаррі Кодер і звелів, щоб той більше не займав дівчат із контори.

— Тобто як це «не займав»? Я нічого не роблю.

— Слухай, Білле, — почав Кодер, — якби дівчат і справді викликали до окружного прокурора, їм би вручили повістку.

— А вам до цього яке діло? — огризнувся Мілліган.

— Дівчата знають, що я — поліцейський. Вони попросили мене розібратися.

— Вони злякалися, Гаррі?

— Ні, Білле, не злякалися. Вони просто не хочуть, щоб їм набридали.

Аллен вирішив тимчасово відступитись, але рано чи пізно він збирався домогтися, щоб Шерон Рот звільнили. А тим часом він жив у службовій квартирі, хоча тепер мусив шукати нову роботу.

У наступні два тижні Аллен намагався кудись влаштуватись, але гідної роботи не було. Він мучився від бездіяльності, йому не було з ким навіть словом перемовитися, знову почав невідомо куди зникати час, і Аллен поринув у глибоку депресію.

13 жовтня 1977 року хлопець отримав підписане Джоном Ваймером повідомлення про виселення й у відчаї забігав по квартирі. Куди тепер іти? Що робити?

Крокуючи туди-сюди, він раптом помітив, що Рейджен залишив свій дев’ятиміліметровий сміт-вессон на камінній полиці, просто в усіх на очах. Чому пістолет не лежить у надійному сховку? Який ґедзь укусив Рейджена? Адже через цей пістолет, а також крупнокаліберну італійську гвинтівку в шафі його можуть запроторити назад до буцегарні за порушення умов дострокового звільнення!

Аллен вкляк на місці, різко втягнувши в себе повітря. Можливо, підсвідомо, десь у глибині душі, саме цього Рейджен і хоче — повернутися до в’язниці, в небезпечне середовище. Там він знову став би ватажком.

— Артуре, я більше так не можу, — промовив Аллен уголос. — Годі з мене.

Він заплющив очі й подався геть зі сцени.

Рейджен рвучко підвів голову й хутко роззирнувся навкруги, аби пересвідчитись, що в помешканні нема сторонніх. Він зауважив на столі несплачені рахунки й усвідомив, що без роботи та грошей «сім’я» скоро опиниться у величезній скруті.

— Шчо ж, — сказав слов’янин уголос, — малечі необхідно шчось їсти. І шче тепла вдяганка на зиму треба. Мушу когось пограбувати.

У п’ятницю 14 жовтня Рейджен встав удосвіта, запхав свій сміт-вессон у наплічну кобуру, вдягнув брунатний гольф, джинси, білі кросівки, брунатну спортивну куртку і накинув згори вітрівку.

Він проковтнув три пігулки біфетаміна-20[43], хильнув горілки й вийшов із дому ще до світанку, підтюпцем рушивши на захід, у напрямку студмістечка Університету штату Огайо.

Розділ 19

(1)

О пів на восьму ранку тієї п’ятниці Рейджен дістався парковки «Східний Бельмонт» при Університеті штату Огайо, пробігши майже вісімнадцять кілометрів через увесь Колумбус. Чіткого плану в слов’янина не було. Він просто думав пограбувати першого-ліпшого перехожого. З тротуару, що відділяв корпус медичного факультету від автостоянки, Рейджен побачив, що хтось саме паркує золотаву «тойоту». Він спостерігав, як із машини вийшла дівчина, вбрана в бордову двійку — штани та піджак. Поверх костюму на ній було розстібнуте пальто з оленячої шкіри. Слов’янин відвернувся, збираючись пошукати іншу жертву: він не міг пограбувати жінку.

Проте Адалана стежила за Рейдженом і знала, чому він тут опинився. Знала вона й те, що він заморився, перетнувши підтюпцем усе місто. Та ще й горілка з амфетамінами починала брати своє. І тоді Адалана силою думки спровадила Рейджена зі сцени.

Наблизившись до золотавої «тойоти», Адалана побачила, що власниця машини нахилилась дістати якісь книжки й папери з пасажирського сидіння. Адалана вийняла Рейдженів пістолет із кобури й тицьнула ним дівчину в плече.

— Облиште, хлопці, годі вам блазнювати, — засміялась та, не обертаючись.

— Будь розумницею і залазь у машину, — сказала Адалана. — Ми трохи покатаємось.

Керрі Драєр озирнулась і побачила, що це не один із її друзів, а якийсь незнайомець. У руці, зодягненій у рукавичку, він тримав пістолет, і Керрі зрозуміла, що хлопець не жартує. Він жестом вказав їй на переднє пасажирське сидіння, і дівчина незграбно перелізла туди через підвищення з важелем перемикання передач. Спершу незнайомець ніяк не міг зрозуміти, як зняти авто з ручного гальма, та врешті-решт спромігся виїхати з парковки.

Керрі Драєр уважно розглядала нападника. У нього було рудувато-брунатне волосся, дбайливо підстрижені та доглянуті вуса й родимка на правій щоці. Хлопець був привабливий і мав гарну статуру. На зріст він був приблизно метр вісімдесят і важив десь вісімдесят кілограмів.

— Куди ми їдемо? — запитала дівчина.

— Куди очі бачать, — м’яко відповів її викрадач. — Я не дуже добре орієнтуюсь у Колумбусі.

— Послухайте, — сказала Керрі, — я не знаю, чого вам треба, та в мене сьогодні іспит із оптометрії.

Хлопець зупинив машину на стоянці біля якоїсь фабрики. Керрі помітила в нього мимовільні судомні порухи очей, відомі як ністагм. Вона подумки відзначила цей факт, аби потім розповісти поліції.

Нападник обшукав гаманець Керрі й забрав її водійські права та інші посвідчення особи. Голос його став жорстким:

— Побіжиш до копів — твоїй родині гайка!

Він витягнув наручники й прикував правий зап’ясток дівчини до ручки на дверцятах «тойоти».

— Ти сказала, що в тебе незабаром іспит. Можеш собі готуватись до нього, поки я веду авто, — процідив він.

Вони рухались на північ від студмістечка. Трохи згодом хлопець зупинив авто просто посеред залізничного переїзду. Віддалік у їхньому напрямку поволі сунув потяг. Тим часом викрадач вистрибнув із машини й попрямував до багажника. Керрі пройняв жах, коли вона уявила, що цей хлопець може покинути її прикутою в салоні автомобіля, що стоїть поперек колії, якою мчить потяг. Ану ж цей тип зовсім схиблений?

Кевін замінив Адалану на сцені, коли почув, як підозріло гупнули колеса, перетинаючи рейки. Він обійшов машину ззаду й переконався, що з покришками все гаразд. Якби вони були спущені, Кевін дав би драла, проте на вигляд усе було в нормі, тож він повернувся за кермо й рушив далі.

— Знімай штани, — звелів Кевін дівчині.

— Що?!

— Знімай свої чортові штани! — гаркнув він.

Злякавшись раптового вибуху люті у викрадача, Керрі підкорилась. Дівчина вирішила, що це, певно, такий застережний захід, аби вона не втекла. І справді: навіть якби її не втримували на місці наручники, вона нізащо не вискочила б із авто в самому спідньому.

Поки вони їхали, Керрі намагалась дивитися в підручник із оптометрії, щоб не сердити нападника, та все ж помітила, що він рухався на захід по Кінґ-авеню, а тоді різко повернув на Олентанджі-Рівер-роуд і помчав на північ. Отже, хлопець віз її за місто. Часом він бурмотів сам до себе:

— Ледве втік цього ранку… Огрів його бейсбольною битою…

Вони проминули кукурудзяне поле, об’їхали загородження на дорозі й заїхали до лісу, залишивши позаду старі машини в полі, що вже перетворились на брухт.

Керрі пригадала, що десь між сидінням і коробкою передач у неї лежать гострі ножиці. Їй спало на думку схопити їх і всадити у викрадача. Та тільки-но вона скосила очі на ножиці, хлопець озвався:

— Навіть не думай втнути якусь дурницю. — І він демонстративно витягнув ножа з викидним лезом.

Зупинивши машину, викрадач відстебнув браслет, що приковував Керрі до дверцят, але залишив наручники теліпатись на її правому зап’ястку. Потім він розстелив її пальто з оленячої шкіри на брудній землі й тихо наказав:

— Зніми труси й лягай.

Керрі бачила, як його очі судомно рухаються з боку в бік.

Адалана лягла на спину поруч із дівчиною, задивившись на крони дерев. Вона не розуміла, чому раз по раз втрачає контроль над свідомістю, поступаючись місцем Філіпу й Кевіну. Вони двічі потикались на сцену, поки вона була за кермом, і їй доводилося щоразу силою думки гнати їх геть. Усе було якось дивно й заплутано.

— Чи знаєш ти, що таке самотність? — звернулась Адалана до дівчини, яка лежала біля неї. — Коли тебе вже цілу вічність ніхто не пригортав, коли ти вже й забув, що таке любов?

Керрі Драєр мовчала. І Адалана взяла її, як вона брала Марлен.

Одначе ця дівчина була надто вже мініатюрною. До того ж із нею було щось не так. Хай би як Адалана силкувалась увійти в неї, м’язи Керрі Драєр судомно стискались і виштовхували її. Це було химерно й лячно. Збентежившись, Адалана знову втратила контроль над свідомістю.

Керрі, обливаючись слізьми, пояснила, що вона має фізичну ваду й відвідує гінеколога. Щоразу під час статевого акту в неї починаються такі спазми. Керрі знову помітила у свого кривдника ознаки ністагму. Хлопець раптом розлютився і став брутальним.

— З усіх клятих лярв у Колумбусі, — прогарчав він, — мені обов’язково мала трапитись та, від якої жодної користі!

Він дозволив Керрі одягнутись і сказав, щоб вона сідала в машину. Дівчина зауважила, що його поведінка знову несподівано змінилась. Він простягнув їй паперову серветку й турботливо сказав:

— Ось, тримай. Витри сльози і висякайся.

Адалана занепокоїлася. Вона згадала, навіщо Рейджен затіяв усю цю вилазку до міста, і зрозуміла, що слов’янин може щось запідозрити, якщо вона повернеться з порожніми руками.

Керрі бачила, як на обличчі ґвалтівника з’явився нервовий і стривожений вираз. Їй стало майже шкода хлопця, і вона запитала, в чому річ.

— Я маю десь узяти гроші, — пояснив той, — інакше дехто просто осатаніє.

— У мене немає при собі грошей, — знову захлипала Керрі.

— Годі, не плач. — Хлопець подав їй іще одну паперову серветку. — Я не заподію тобі шкоди, якщо ти мене слухатимешся.

— Можеш зробити зі мною все що заманеться, забрати всі мої заощадження, тільки не чіпай мою сім’ю, — попрохала дівчина.

Викрадач зупинив автомобіль і знову понишпорив у гаманці Керрі. Він знайшов чекову книжку, прив’язану до рахунку, де лежало чотириста шістдесят доларів.

— Як ти гадаєш, скільки грошей тобі треба, щоб протриматись тиждень? — запитав хлопець.

— Доларів п’ятдесят-шістдесят, — відповіла Керрі, хлюпаючи носом.

— Гаразд. Тоді залиш на рахунку шістдесят доларів і випиши чек на чотириста.

Керрі здивувалась і втішилась, хоч і розуміла, що їй тепер не вистачить грошей на підручники та навчання.

— Зараз ми пограбуємо банк, — раптом сказав хлопець. — Ти підеш зі мною.

— Не піду! — палко заперечила вона. — Роби зі мною, що хочеш, але твоєю спільницею в пограбуванні я не буду.

— Ми просто зайдемо до банку й переведемо чек у готівку, — почав було наполягати викрадач, але потім, здається, передумав. — Хоча ні, через твоє рюмсання касир негайно запідозрить якийсь підступ. Ти не зможеш опанувати себе настільки, щоб показатись у банку та отримати гроші за чеком. Напартачиш тільки.

— Не думаю, що мені можна цим дорікнути, — сказала Керрі, ллючи сльози. — Я вважаю, що тримаюсь доволі непогано для людини, на яку наставили пістолет.

Хлопець у відповідь тільки крекнув.

Вони розшукали філію Національного банку штату Огайо, що розміщувалась у будинку 770 по Вест-Броуд-стрит. Там працювало касове віконце, до якого можна було під’їжджати просто на машині, не заходячи безпосередньо до банку. Поки Керрі витягала посвідчення особи, викрадач непомітно для касира тримав дівчину на мушці. Розписуючись на чеку, Керрі подумала, що можна було б написати на папірці «Допоможіть!», але хлопець пробурмотів, мовби прочитавши її думки:

— Без фокусів. Не намагайся нашкрябати щось на звороті.

Він передав касирові чек разом із посвідченням Керрі й забрав гроші.

— Можеш повідомити в поліцію, що тебе пограбували. Тоді платіж скасують, — порадив хлопець, від’їжджаючи від банку. — Скажеш їм, що зняла готівку з примусу. Таким чином грошики втратить банк, а не ти.

У середмісті, на розі Брод-стрит і Хай-стрит, їхнє авто застрягло в дорожній тисняві.

— Пересідай за кермо, — звелів хлопець. — Якщо звернешся в поліцію, не описуй моїх прикмет. Довідаюся з газет, що ти не втримала язика за зубами, — пришлю когось розібратися з тобою.

Він відчинив дверцята машини й хутко закрокував геть, миттєво розчинившись у натовпі.

Рейджен закрутив головою навсібіч, розраховуючи побачити університетську парковку, та натомість виявив, що він стоїть біля універмагу «Лазарус» і день уже давно в розпалі. Куди зник час? Запхавши руку до кишені, Рейджен намацав пачку грошей, скручену в циліндр. Що ж, отже, справу зроблено. Він таки когось пограбував, тільки не може цього пригадати.

Рейджен сів на автобус, що йшов на схід, у напрямку Рейнольдзбурґа.

Повернувшись до своєї квартири в житловому комплексі «Чаннінґвей», слов’янин поклав гроші та кредитну картку «Мастерчардж»[44] на полицю в гардеробній і завалився спати.

За півгодини Артур прокинувся свіжим та бадьорим і страшенно здивувався, що проспав до такої пізньої пори. Він прийняв душ. Натягуючи в гардеробній свіжу білизну, він помітив на полиці пачку грошей. Звідкіля вони тут узялись? Певно, хтось із членів «сім’ї» не сидів склавши руки. Ну, якщо вже в них є гроші, то можна купити харчів і сплатити деякі з рахунків, а передусім — черговий внесок за машину.

Артур відкинув убік повідомлення про виселення. Після того як хлопців звільнили, Джон Ваймер вимагав, щоб ті платили за квартиру. Нічого, орендна плата зачекає. Артур уже вирішив, що робити з шановним панством із агенції «Келлі та Леммон». Нехай і далі шлють свої повідомлення. Коли вони подадуть на нього позов, Аллен розповість судді, що ці добродії спонукали його піти з попереднього місця служби, а також сказали, що проживання в їхньому житловому комплексі є необхідною умовою для отримання роботи майстра. Проте варто було йому облаштуватись у новій оселі та придбати меблі в кредит, як його звільнили й тепер намагаються залишити без даху над головою.

Артур знав, що суддя дасть йому три місяці на те, щоб виїхати з квартири. І навіть після остаточного повідомлення про виселення він матиме ще три дні на переїзд. Цього часу Аллену повинно вистачити для того, щоб знайти роботу, заощадити трохи грошенят і винайняти нове помешкання.

Того вечора Адалана зголила вуса. Вона завжди ненавиділа рослинність на обличчі.

Томмі пообіцяв сестрі Біллі, що проведе суботу з нею в Ланкастері. То був останній день Ферфілдського ярмарку. Дороті й Дел були там із пересувним ресторанчиком, і їм не завадила б зайва пара рук, щоб розібрати павільйончик і спакувати все начиння після закриття ярмарку. Томмі прихопив гроші, які лежали на комоді (їх було небагато), і попросив Аллена відвезти його до Ланкастера. Томмі й Кеті чудово розважились на ярмарку, катаючись на атракціонах, беручи участь у різних ігриськах, ласуючи хот-догами, попиваючи імбирне пиво, згадуючи давні часи та пліткуючи про те, що Джим нині гастролює зі своїм новим рок-гуртом на заході Канади, а Чалла подалась у військово-повітряні сили. Кеті сказала братові, що без вусів він їй подобається більше.

Коли вони повернулись до пересувного ресторанчика, де Дороті поралась біля грилю, Томмі підкрався до неї ззаду й заклацнув один браслет наручників у неї на зап’ястку, а другий — на якійсь трубі.

— Якщо ти плануєш увесь день гнути спину біля цього мартена, тебе можна з тим самим успіхом до нього прикувати, — пожартував він.

Жінка засміялась.

Томмі пробув із Кеті на ярмарку до самого закриття, а тоді Аллен сів за кермо й повернувся до «Ченнінґвею».

Недільний день минув без пригод (Артур провів його за читанням праць із медицини), а вже в понеділок вранці Аллен узявся до пошуків роботи. Він увесь тиждень телефонував за оголошеннями й заповнював бланки прийому на роботу, та все було марно.

(2)

У п’ятницю ввечері Рейджен скочив із ліжка, думаючи, що тільки нещодавно ліг. Він підійшов до комода. Гроші — ті, що він украв, навіть не пам’ятаючи як, — неначе корова язиком злизала. Рейджен помчав до гардеробної, схопив пістолет і став обшукувати квартиру, відчиняючи двері ногою й сподіваючись знайти грабіжника, який, очевидно, вдерся до помешкання, поки він, Рейджен, спав. Однак у квартирі більше нікого не було. Спробувавши зв’язатися з Артуром і не отримавши відповіді, Рейджен розбив скарбничку, вигріб дванадцять доларів, які там залишались, і пішов по горілку. Повернувшись, він добряче приклався до пляшки й викурив самокрутку з коноплею. Його не припиняла гризти думка про несплачені рахунки, і Рейджен вирішив: хай би як йому вдалось дістати попередню порцію грошей, він мусить це повторити.

Рейджен проковтнув декілька пігулок амфетаміну, нап’яв кобуру з пістолетом, надягнув спортивну куртку та вітрівку і знову побіг підтюпцем у західну частину Колумбуса, де розміщувався Університет штату Огайо. Приблизно о пів на восьму ранку Рейджен дістався університетської парковки під назвою «Вайзмен». Вдалині юнак упізнав обриси футбольного стадіону «Каштанів»[45], що за формою нагадував підкову. Озирнувшись через плече, Рейджен побачив на протилежному боці парковки сучасну будівлю зі скла та бетону, на якій красувалась вивіска: «Апгем-хол»[46].

На порозі будівлі з’явилась низенька пухкенька медсестричка. У неї було смагляве обличчя, високі вилиці й довге чорняве волосся, заплетене в косу. Рейджен спостерігав за тим, як дівчина йде до білого «ніссана», і не міг позбутись дивного відчуття, ніби він її вже десь бачив. Хтось (здається, то був Аллен) зустрічав цю дівчину в студентській забігайлівці під назвою «За`мок».

Рейджен відвернувся від медсестрички й хотів було піти з парковки, але тут Адалана силою думки зігнала його зі сцени.

Після нічної зміни в університетському психіатричному шпиталі Донна Вест почувалась геть виснаженою. Вона пообіцяла нареченому, що зателефонує йому з роботи і вони разом поснідають, але нічка видалась жахлива, та ще й вранці довелось затриматись, тож зараз Донна хотіла тільки одного — якнайшвидше звідси забратися. Вона вирішила, що зателефонує Сідні вже з дому. Прямуючи до автостоянки, Донна розминулася з подругою. Та привіталась і помахала рукою. Донна рушила до своєї машини, яку завжди завбачливо ставила в першому ряду, найближчому до Апгем-холу.

— Агов! Заждіть хвилинку! — загукав хтось.

Донна підвела очі й побачила молодика в джинсах і вітрівці, який махав їй рукою з протилежного боку стоянки. Вродливий, подумала Донна, схожий на кіноактора, чиє ім’я вона не могла пригадати. На ньому були димчасті сонцезахисні окуляри. Тим часом незнайомець наблизився й запитав у Донни, як пройти до головної автостоянки.

— Боюсь, це важко пояснити, — відповіла Донна. — Але я зараз повз неї проїжджатиму, тож можу вас підвезти, якщо хочете.

Молодик умостився на сидінні поруч із нею. Поки Донна розвертала машину, він сягнув рукою під куртку й витягнув пістолет.

— Тисни на газ, — наказав хлопець. — Допоможеш мені в одній справі.

Він якусь мить помовчав, а тоді додав:

— Якщо виконуватимеш усі мої вказівки, то не постраждаєш. Але зарубай собі на носі: якщо доведеться, я пристрелю тебе не вагаючись.

«Кінець, — подумала Донна. — Тут мені й смерть». Вона відчула, як кров шугонула в обличчя, звузились судини, до горла підступила нудота. Господи, ну чому вона не зателефонувала Сідні перед виходом? Що ж, принаймні він чекає на її дзвінок. Може, він усвідомить, що щось пішло не так, і звернеться в поліцію?

Викрадач потягнувся за сумочкою дівчини, дістав звідти гаманець і поглянув на її водійське посвідчення.

— Що ж, Донна, звертай на шосе І-71 і їдь на північ.

Він забрав десять доларів, які лежали в її гаманці. Дівчині здалось, ніби молодик цим хизується: він демонстративно хруснув банкнотами й театральним жестом запхав їх до своєї нагрудної кишені. Потім він вийняв цигарку з пачки, яку знайшов у сумочці, і вклав її Донні до вуст.

— Закладаюсь, тобі зараз кортить закурити, — промовив він, підносячи до цигарки автомобільний прикурювач.

Донна зауважила плями на його руках і щось темне під нігтями. Вона не змогла здогадатися, що то таке, але була впевнена, що то не бруд і не мастило. Хлопець показово витер свої відбитки з прикурювача, від чого в Донни серце впало в п’яти: це свідчило про те, що перед нею бувалий злочинець, який, певно, вже мав справу з поліцією. Він помітив її переляк.

— Я належу до певного угруповання, — зронив він. — Дехто з нас бере активну участь у політичних справах.

У Донни склалося враження, що молодик натякає на «синоптиків», хоча він і не згадував цієї назви прямо. Дівчина припустила, що він змусив її гнати на північ по шосе І-71, тому що втікає до Клівленда, щоб залягти на дно. Вона дійшла висновку, що він — один із бойовиків.

Вона здивувалась, коли, діставшись округу Делавер[47], викрадач наказав їй з’їхати з шосе на занедбаний сільський путівець. Донна помітила, що хлопець став спокійним і розслабленим, мовби добре знав ці краї. Коли машина від’їхала настільки, що її вже не могли вгледіти з шосе, він наказав Донні заглушити мотор.

Побачивши усамітнену місцину, Донна Вест зрозуміла, що її викрадення не має жодного стосунку до політики. Її зґвалтують або вб’ють. А може, і те, і інше. Викрадач відхилився на спинку сидіння, і Донна відчула, що зараз на неї чекає щось направду погане.

— Посиджу хвилинку, зберуся на думці, — сказав молодик.

Донна сиділа, вчепившись у кермо й дивлячись невидющим поглядом у простір перед собою. Вона думала про Сідні, про своє життя і про те, що з нею тепер буде. З її очей покотилися сльози.

— Шо таке? — запитав її кривдник. — Боїшся, шо я тебе зґвалтую?

Ці слова і його в’їдливий тон боляче її вкололи. Вона подивилась йому в обличчя й кинула:

— Так, саме цього я й боюсь.

— Ну ти й дурепа! Тобі тре’ за життя своє боятись, а ти за дупу трусишся!

Ця груба правда вмить протверезила Донну, і та припинила плакати.

— Їй-богу, — вигукнула вона, — ваша правда! Я таки непокоюсь за своє життя.

Дівчина не могла розгледіти його очей за окулярами, але голос молодика раптом пом’якшав:

— Розпусти волосся.

Донна сиділа, вп’явшись пальцями в кермо.

— Я сказав: розпусти волосся.

Вона завела руку назад і зняла гребінець. Хлопець розплів Доннину косу, пестячи волосся й примовляючи, яке воно гарне.

Аж раптом його поведінка знову змінилась. Він заговорив гучно й брутально.

— Ох і дурепа ж ти. Це ж тре’ було втягнути себе в таку халепу!

— То це я себе в неї втягнула?

— Подиви’ на свою сукенку, на волосся. Могла б і допетрати, шо це привабить таких типів, як я. На ‘кий ляд було ошиватись на стоянці о пів на восьму ранку? Ну й тупість!

Донна подумала, що в чомусь нападник таки має рацію. Вона ж сама здуру запропонувала його підвезти. Усе, що зараз відбувається, — її провина. Зненацька дівчина схаменулась. Вона зрозуміла: її кривдник якраз і домагається того, щоб вона почувалась винною. Донна колись чула, що ґвалтівники часто вдаються до такої тактики, і твердо вирішила, що не впіймається на цю вудку. «Втім, — думала дівчина, — коли ти безпорадна і до смерті налякана, хлопцеві з пістолетом нічого не вартує переконати тебе в тому, що ти сама в усьому винна».

Вона вирішила змиритися з неминучим. «Зґвалтування — це не найгірше, що могло мене спіткати», — промайнуло в її голові.

— Між іншим, — озвався молодик, перервавши хід її думок, — мене звуть Філ.

Донна вперто дивилась просто перед собою, щоб не бачити його обличчя.

— Я сказав, мене звуть Філ! — гаркнув він.

— Мені байдуже, як вас звуть. Гадаю, я воліла б цього не знати, — похитала головою дівчина.

Філ звелів їй вийти з авто. Обшукуючи її кишені, він зронив:

— Закладаюсь, шо як медсестра ти можеш роздобути багацько «коліс».

Донна не відповіла.

— Лягай на заднє сидіння, — скомандував хлопець.

Залазячи до машини, Донна заторохтіла, мов із кулемета, сподіваючись відволікти його розмовою.

— Ви любите мистецтво? — запитала вона. — Я дуже люблю. На дозвіллі займаюсь гончарством. Знаєте, з глиною працюю.

Вона все говорила й говорила, проте хлопець, здавалось, не чув ані слова з її істеричної балаканини. Він наказав, щоб дівчина спустила білі колготки, і вона була майже вдячна йому за те, що він не принизив її ще більше, змусивши роздягнутись догола.

— У мене нема венеричних хвороб, — кинув він, розстібаючи блискавку на штанях.

Донна сторопіла через те, що йому спало на думку таке сказати. Вона хотіла заверещати йому в обличчя: «Зате в мене їх цілий букет!» Але на той час Донна вже не сумнівалась, що цей тип — душевнохворий, тож боялась його розлютити. Хай там як, хвороби її цієї миті хвилювали найменше. Вона просто хотіла, щоб усе це хутчіш закінчилось.

Донна відчула подив і полегшення, бо молодик зробив свою справу дуже швидко.

— Ти просто неперевершена, — похвалив її він. — Я від тебе шаленію.

Він вийшов із машини, озирнувся навкруги і звелів дівчині повертатися за кермо.

— Це моє перше зґвалтування. Тепер я не тільки бойовик, а ще й ґвалтівник.

Трохи від’їхавши, Донна запитала:

— Можна мені вийти з машини? Я хочу в туалет.

Він кивнув.

— Я не можу, коли на мене хтось дивиться, — сказала вона. — Чи не могли б ви відійти й не маячити в полі зору?

Хлопець вчинив так, як вона просила. Повернувшись до машини, вона помітила, що поведінка ґвалтівника вкотре змінилась. Тепер він був розкутим і навіть жартував. Але вже за мить знову відбулась раптова зміна, і молодик, як і перед зґвалтуванням, почав лякати її своїми погрозами й лихословити.

— Сідай у машину! — гримнув він. — Виїжджай на шосе і їдь на північ. Я хочу, щоб ти зняла для мене готівку за чеками.

Донна хотіла якомога швидше опинитись на знайомій території, тож швидко зметикувала і звернулась до молодика:

— Слухайте, якщо вам треба гроші, то краще буде повернутись до Колумбуса. У суботу вам ніхто не видасть готівку за чеками з немісцевого банку.

Донна чекала на його реакцію й подумки казала собі: якщо він змусить її вирушити на північ по шосе І-71, це означатиме, що він зібравсь у Клівленд, і тоді їй доведеться розбити машину, вкоротивши собі віку й прихопивши з собою на той світ ґвалтівника. Донна почувалася жахливо через те, що він їй заподіяв, і хотіла подбати про те, щоб цей молодик не зміг пожирувати на її грошики.

— Гаразд, — сказав нарешті він. — Їдьмо по І-71 на південь.

Сподіваючись, що він не помітив, як їй відлягло від серця, Донна вирішила ще раз випробувати долю.

— А чому не по трасі 23? Там банки на кожному кроці. Ми встигнемо дістатись до одного з них, перш ніж вони зачиняться на обід.

Хлопець знову пристав на її пропозицію. Донна й досі побоювалась, що він її вколошкає, проте в її душі зажевріла надія: ану ж вийде забити кривднику баки й виплутатись із цієї халепи живою?

— Ти заміжня? — зненацька запитав ґвалтівник.

Донна кивнула. Нехай думає, ніби вдома на неї хтось чекає і її відсутність одразу помітять.

— Мій чоловік працює лікарем.

— І як він?

— Він зараз в інтернатурі.

— Я не це мав на увазі.

— А що ж тоді?

— Який він?

Донна вже було збиралась описати Сідні, але вчасно зрозуміла, що цей тип насправді хоче знати, який її чоловік у ліжку.

— Ви значно вправніший за нього, — відповіла дівчина, сподіваючись задобрити ґвалтівника лестощами. — Схоже, в мого чоловіка якась вада. Він може прововтузитись бозна-скільки часу. Аж не віриться, що з вами все вийшло так швидко і спритно.

Було видно, що її слова надзвичайно його потішили, і Донна зайвий раз упевнилась, що цей молодик — шизофренік, який втратив зв’язок із реальністю. Подбавши про те, щоб він повсякчас був у доброму гуморі, вона, певно, зможе вийти з цієї історії цілою й неушкодженою.

Її супутник удруге обшукав її сумочку, забравши кредитну карту «Мастерчардж», посвідчення медсестри й чекову книжку.

— Я мушу дістати дві сотні доларів, — сказав він. — Декому дуже треба ці гроші. Випиши чек і їдь у свій банк у Вестервілі. Зайдемо туди разом, але навіть не думай викинути який-небудь вибрик, бо я стоятиму за твоєю спиною з пістолетом. Спробуєш втнути якусь дурницю — і я стрілятиму.

Заходячи до банку, Донна тремтіла, мов у пропасниці. Дівчина повірити не могла, що касири не помічали її диких гримас і несамовитого закочування очей, якими вона силкувалась привернути їхню увагу. Але жодна жива душа нічого не зауважила. Донна двічі зняла з картки по п’ятдесят доларів, а тоді банкомат видав повідомлення, що її кредит вичерпано.

Коли вони від’їхали від банку, хлопець ретельно порвав банківські квитанції й викинув клаптики у вікно. Донна подивилась у дзеркало заднього виду й мало не задихнулась: у них на хвості був поліцейський патруль. «Господи, — подумала вона, притиснувши кулак до скроні, — зараз нас затримають за викидання сміття в неналежному місці!»

Помітивши, що вона сидить мов на голках, її пасажир озирнувся й теж побачив патрульний автомобіль.

— Трясця! Нехай тільки ці кляті лягаві до нас наблизяться — і я їм макітри рознесу! Прикро, що тобі доведеться на все це дивитись, але нічого не вдієш. Я їх порішу, і якщо ти щось втнеш, то будеш наступною.

Донна подумки схрестила пальці, сподіваючись, що поліція не бачила викинутих папірців. Вона не сумнівалась, що хлопець ладен розпочати стрілянину.

Патрульна машина проминула їхнє авто, і Донна важко відкинулась на спинку сидіння, досі тремтячи.

— А тепер пошукаємо ще один банк, — спокійно озвався молодик.

Вони побували в кількох банках, а також у супермаркетах «Кроґер» і «Велика Ведмедиця»[48], та все було марно. Донна помітила, що перед тим, як увійти до чергового банку, її викрадач був нервовим і грубим, проте варто їм було опинитися всередині — і він ставав безтурботним і грайливим, ніби все це була лиш одна велика пригода.

У супермаркеті «Кроґер», що розташовувався в торговельному центрі «Рейнтрі», хлопець обійняв її за плечі, вдаючи, ніби вони — подружжя.

— Нам страшенно потрібні ці гроші, — вмовляв він клерка. — Ми їдемо з міста.

Врешті-решт Донна спромоглась дістати ще сто доларів, скориставшись автоматом із обміну чеків на готівку.

— Цікаво, — мовив її супутник, — чи з’єднані всі ці комп’ютери в мережу?

Коли Донна сказала, що він, схоже, багато знає про внутрішню організацію банків і роботу банківського устаткування, молодик відповів:

— Доводиться збирати інформацію, яка може знадобитись моїй групі. Ми постійно ділимось одне з одним корисними знаннями. Кожен чимось допомагає спільноті.

Донна знову вирішила, що йдеться про «синоптиків» або якесь інше радикальне угруповання. Вона вирішила відволікти хлопця розмовою про політику.

Коли той підняв журнал «Тайм», який валявся на підлозі авто, й почав його ліниво гортати, Донна запитала, як він ставиться до Договору про Панамський канал[49]. Молодик спантеличився й зашарівся, і Донна одразу збагнула, що він анічогісінько не знає про подію, котра була на перших шпальтах усіх газет і про яку торочили в кожному випуску телевізійних новин. Він тільки вдавав із себе політичного активіста, а сам навіть не знав, що коїться у світі.

— Не здумай звернутись у поліцію, — ні з того ні з сього попередив хлопець. — Ми не спускатимемо з тебе очей. Сам я, певно, буду в Алжирі, але хтось із наших за тобою стежитиме. У нашому братстві всі стоять один за одного горою, тож якщо не послухаєшся — з тобою поквитаються.

Донна хотіла, щоб він балакав, бо це заважало б йому замислити щось лихе. Втім, від розмов на політичні теми дівчина вирішила надалі утримуватись.

— Ви вірите в Бога? — запитала вона, вирішивши, що про релігію люди можуть говорити годинами.

— По-твоєму, Бог існує?! — зненацька оскаженів він, націливши зброю просто їй межи очі. — То як, сильно він тобі зараз допомагає?

— Ні, — злякано хапнула вона ротом повітря. — Знаєте, ваша правда. Бог мені зараз не допомагає.

Молодик угамувався так само раптово, як і розлютився, а потім відвернувся до вікна.

— У мене непрості стосунки з релігією, — мовив він. — Ти не повіриш, але я — єврей.

— Отакої! — бовкнула Донна, не подумавши. — Дивно. Ви не схожий на єврея.

— Мій батько був євреєм.

Хлопець іще трохи поговорив, уже заспокоївшись, але підсумував усе словами:

— Релігія — лайно собаче.

Донна промовчала. Очевидно, цю тему теж краще надалі обминати.

— Знаєш, Донно, — м’яко сказав молодик, — ти мені дуже подобаєшся. Шкода, що ми познайомились за таких обставин.

Дівчина вирішила, що вбивати її він не планує, тож міркувала, як допомогти поліції його схопити.

— Було б чудово, якби ми могли зустрітися знову. Зателефонуйте мені якось. Або листа напишіть. Ну, чи хоча б листівку. Якщо не хочете відкривати своє справжнє ім’я, можете просто підписатися «Б» — «Бойовик».

— А як же твій чоловік?

«Попався, голубе», — подумала Донна. Вона задурила йому голову, і тепер він у неї на гачку.

— Про чоловіка не турбуйтесь, — відповіла вона. — Це вже мій клопіт. Ви, головне, напишіть мені. Чи зателефонуйте. Я з нетерпінням чекатиму звісточки від вас.

Хлопець помітив, що в неї закінчується бензин, і запропонував заїхати на заправку.

— Не варто. Бензину вистачить.

Вона сподівалась, що пальне скоро скінчиться і тоді молодик змушений буде забратися з її машини.

— А далеко ми від того місця, де зустрілись вранці?

— Ні, зовсім поруч.

— Підкинеш мене туди?

Донна кивнула, думаючи, як доречно, що все скінчиться там, де й почалось. Коли вони під’їжджали до корпусу, де навчали стоматологів, хлопець попросив дівчину зупинити машину. Прощаючись, він наполіг на тому, щоб залишити їй п’ять доларів на бензин. Донна погребувала взяти ті гроші, тож молодик засунув їх за сонцезахисний козирок.

— Мені дуже прикро, що ми зустрілись за таких обставин, — знову пробурмотів він, дивлячись на неї з ніжністю. — Ти справді стала мені небайдужою.

Він міцно її обійняв і вийшов із авто.

Рейджен повернувся додому о першій годині пополудні, у суботу, знову не пам’ятаючи, як скоїв пограбування. Гроші він поклав собі під подушку, а пістолет — на столик біля ліжка, де він був напохваті.

— Тсі грошики вже не шчезнуть, — сказав він і вклався спати.

Аллен прокинувся ввечері, знайшов під подушкою двісті доларів і здивувався, звідки вони могли взятися. Побачивши на столику Рейдженів пістолет, він усе збагнув.

— От і добре, — промовив він. — Тепер можна вийти в люди і як слід розважитись.

Аллен прийняв душ, зголив триденну щетину, вдягнувся й подався на вечерю до ресторану.

(3)

Рейджен прокинувся у вівторок увечері, думаючи, що проспав лише кілька годин. Він мерщій засунув руку під подушку. Гроші зникли! Знову! Він так і не встиг ані сплатити рахунки, ані купити що-небудь для себе. Рейджен спробував поговорити з іншими членами «сім’ї», і цього разу в нього вийшло встановити зв’язок із Алленом і Томмі.

— Я знайшов під подушкою гроші. Я ж не знав, що їх не можна брати, — виправдовувався Аллен.

— А на решту я купив матеріали для живопису, — докинув Томмі. — У нас багато чого не вистачало.

— Ви є йолопи! — вибухнув Рейджен. — Я тсі гроші вкрав, шчоби рахунки сплатити! Та шче харчів купити й заплатити за машину!

— А куди подівся Артур? — запитав Аллен. — Він повинен був попередити нас, щоб ми не чіпали тих грошей.

— Біс його зна, де той Артур! Певно, засів за свої талмуди, й те, шчо на стсені діється, не тсікавить його. А мені знову за всіх віддуватися, гроші шукати.

— І що ти тепер робитимеш? — запитав Томмі.

— Шче один грабунок скою. Але на тсьому крапка. Тож не смійте знову гроші розтринькати!

— Боже, як же я ненавиджу буремні часи, — промимрив Аллен.

* * *

Було ще поночі, коли в середу, 26 жовтня, Рейджен надягнув шкіряну куртку і втретє рушив пішки через увесь Колумбус, узявши курс на Університет штату Огайо. Він мусив дістати гроші. Треба було когось пограбувати. Байдуже кого. Десь о пів на сьому ранку він зупинився на перехресті. Поруч на світлофорі пригальмувала поліцейська машина. Рейджен стиснув пальці на руків’ї пістолета: у копів при собі мали бути які-не-які гроші. Він уже пішов було до них, аж тут світлофор блимнув зеленим і патрульне авто поїхало геть.

Крокуючи по Іст-Вудраф-авеню, слов’янин побачив привабливу білявку на синьому корветі, котра повертала на під’їзну доріжку біля цегляного житлового будинку. Вивіска на стіні стверджувала, що ця багатоповерхівка зветься «Джеміні». Рейджен рушив під’їзною доріжкою слідом за корветом, зайшов за ріг будинку й побачив там невелику автостоянку. Хлопець був певен, що дівчина його не помітила. Раніше йому б і на думку не спало пограбувати жінку, та зараз він був у відчаї. Це треба було зробити заради діточок.

— Мершчій сідай назад за кермо! — прогарчав він.

Дівчина підскочила від несподіванки й повернулась до нього.

— Що?

— Я озброєний. І я хочу, шчоби ти сіла в машину й відвезла мене, куди скажу.

Перелякана дівчина підкорилась. Слов’янин сів поруч і витягнув два пістолети. Тієї миті Адалана втретє силою думки спровадила Рейджена зі сцени.

Адалану гриз неспокій. Ану ж Артур довідається, що вона краде в Рейджена час? Вона вирішила: якщо Рейджена коли-небудь упіймають на грабунках, то нехай у зґвалтуваннях теж обвинувачують його. Враховуючи, що він у кожному з цих випадків вирушав із дому зі зброєю й твердим наміром когось пограбувати, всі легко повірять, що на сцені весь час був тільки Рейджен. А те, що він не може пригадати, як скоював ці злочини, спишуть на горілку й наркотики.

Адалана захоплювалась Рейдженом. Він міг бути агресивним, а міг із надзвичайною ніжністю опікуватись маленькою Крістін. Адалана дуже хотіла бути схожою на нього. Поки її жертва вела корвет, Адалана трималась і говорила так, мовби і справді була Рейдженом.

— Зупинись біля тієї офісної будівлі, — звеліла вона. — Позаду неї є стоянка, і там повинен бути лімузин.

Коли вони побачили лімузин, Адалана націлила на нього один із пістолетів.

— Я планую вбити господаря цієї машини. Якби він опинився зараз тут, то вже був би покійником. Він торгує кокаїном, і я достеменно знаю, що він забрав життя маленької дівчинки, давши їй наркотик. Він постійно таке виробляє. За це я його й пристрелю.

Адалана намацала щось у кишені куртки. Те «щось» виявилось наручниками Томмі. Адалана кинула їх на підлогу машини.

— Як тебе звуть? — запитала вона дівчину.

— Поллі Ньютон.

— Поллі, я бачу, що в тебе закінчується бензин. Зупинись біля тієї заправки.

Адалана заплатила за двадцять літрів бензину, після чого звеліла Поллі їхати по шосе І-71 на північ. Вони дістались Вортінґтона, де Адалана наполягла на тому, щоб зупинитись біля магазину морозива й випити по пляшці кока-коли.

Коли вони рушили далі, Адалана побачила, що праворуч від шосе тягнеться річка. Її береги з’єднували кілька старих мостів із одностороннім рухом. Адалана відчувала, що Поллі Ньютон уважно вивчає її обличчя — мабуть, для того, щоб описати його потім у поліції. Адалана плескала язиком, вдаючи з себе Рейджена й намагаючись наплести три мішки гречаної вовни. Це зіб’є Артура й решту зі сліду, і ніхто ніколи не здогадається, що це вона була на сцені.

— Я відправив на той світ трьох людей, але це не рахуючи всіх тих, кого я вбив на війні. Я належу до терористичного угруповання. Нас називають «синоптиками». Вчора мене висадили в Колумбусі. У мене була важлива місія: навіки закрити рота людині, котра збиралась давати проти «синоптиків» свідчення в суді. Мушу сказати, що з цим дорученням я впорався на відмінно.

Поллі Ньютон слухала мовчки, іноді киваючи головою.

— А ще я веду подвійне життя, — нахвалялась Адалана. — Для прикриття я ношу розкішні костюми, керую бізнесом і їжджу на «мазераті».

Вони з’їхали на пустельний сільський путівець, і Адалана змусила Поллі перетнути глибоку канаву, проїхати крізь поле, густо заросле бур’яном, і спинитись біля невеличкого ставка. Адалана вийшла з авто разом із Поллі, помилувалась на воду й краєвид, а тоді повернулась до машини і вмостилась на капоті.

— Перечекаємо тут хвилин двадцять, а тоді я скажу тобі, де мене висадити.

У Поллі немов гора з пліч упала.

І тоді Адалана додала:

— А ще я хочу зайнятися з тобою сексом.

Поллі заплакала.

— Я тебе не скривджу, — запевнила Адалана. — Я не б’ю жінок. Мені бридко про таке навіть чути. Зрозумій, коли тебе ґвалтують, не варто зчиняти лемент і пручатися, тому що це тільки сердить ґвалтівника і він стає брутальним. Краще спокійно лягти на спину й сказати: «Вперед». І ґвалтівник не заподіє тобі шкоди. Мені боляче дивитись на жіночі сльози, але вони тебе не врятують. Я все одно це зроблю.

Вона взяла два великі рушники, які знайшла в машині, та свою куртку і розстелила все це на землі.

— Лягай сюди, руки поклади на землю, дивись у небо і спробуй розслабитися.

Поллі послухалась. Адалана лягла поруч із нею, розстібнула на дівчині блузку й бюстгальтер і поцілувала її.

— Не хвилюйся, що завагітнієш абощо, — сказала вона. — У мене була хорея, і мені зробили вазектомію. Ось, поглянь.

Адалана спустила до колін спортивні штани й показала Поллі шрам внизу живота, якраз над членом. Насправді то був не шрам від вазектомії, а навскісний шов на тому місці, звідки Біллі видалили грижу.

Коли Адалана лягла згори на Поллі, та верескнула:

— Благаю, не ґвалтуй мене!

Оте «не ґвалтуй» вістрям увігналось у мозок Адалани. Вона згадала все те, що спіткало Девіда, Денні та Біллі. Зґвалтування — це страхітливий вчинок.

Адалана зупинилась, перекотилась на спину і задивилась у небо крізь пелену сліз.

— Що з тобою коїться, Білле? — сказала вона вголос. — Ну ж бо, опануй себе.

Вона звелась на ноги й віднесла рушники назад до машини. Потім взяла з переднього сидіння більший із двох пістолетів і кинула у ставок порожню бляшанку з-під пива. Спочатку Адалана ніяк не могла впоратися зі зброєю, та потім спромоглась двічі вистрілити по бляшанці. Щоправда, жодного разу не влучила. Що ж, вона не була таким влучним стрільцем, як Рейджен.

— Ходімо вже, час їхати, — сказала Адалана Поллі.

Коли машина рушила з місця, Адалана опустила скло і на прощання ще двічі шмальнула в телеграфний стовп. Потім вона обшукала сумочку Поллі.

— Я маю принести гроші одному типові. Приблизно двісті доларів. — Вона помахала знайденою в сумочці карткою для зняття готівки за чеками. — Поїхали в «Кроґер», і знімемо грошенят.

У конторі супермаркета Поллі змогла отримати лише сто п’ятдесят доларів. Потім вони поїхали до «Ощадного банку Огайо», що на Норт-Хай-стрит, де взагалі відмовилися приймати чеки Поллі. Кінець кінцем, зробивши ще кілька невдалих спроб отримати готівку в спеціальних касових віконцях, до яких можна було під’їжджати просто на машині, Адалана запропонувала скористатися кредитною карткою «Юніон-Компані», що належала батькові Поллі, як гарантією. У магазині «Юніон», який вони знайшли в торговельному центрі «Ґрейсленд», погодились видати Поллі п’ятдесят доларів за чеком.

— Треба було обміняти на готівку ще один чек, — запропонувала Адалана. — Ти могла б залишити ті гроші собі.

Раптом Адалану охопило натхнення. Вона вирвала порожній бланк із чекової книжки й написала для Поллі вірш. Утім, коли він був готовий, Адалана сказала:

— На жаль, я не можу його тобі віддати, бо тоді в поліції буде зразок мого почерку.

Вона порвала папірець на клаптики, а тоді висмикнула сторінку з нотатника Поллі.

— Це я залишу собі. Якщо ти опишеш поліцейським мої прикмети, я передам цю сторінку «синоптикам» і вони приїдуть у Колумбус і вб’ють твою сім’ю.

Тієї миті Адалана побачила поліцейське авто, яке обганяло їх зліва. Від несподіваного переляку Адалана втратила контроль над свідомістю.

Філіп виявив, що їде кудись у машині. За кермом сиділа молода білява незнайомка.

— Шо я, в біса, тут забув? Куди тебе несе, Філе? — запитав він сам у себе.

— Хіба тебе звуть не Білл?

— Ні, я — Філ. — Він озирався довкола. — Шо за чортівня? Господь свідок, лише кілька хвилин тому я був…

Він не встиг договорити, бо на сцені з’явився Томмі. Він подивився на дівчину за кермом і спробував збагнути, чому він опинився в її машині. Може, в котрогось із інших членів «сім’ї» побачення з цією білявкою? Він кинув погляд на годинник. Був майже полудень.

— Ти голодна? — запитав Томмі.

Дівчина кивнула.

— Неподалік є ресторанчик «Вендіз». Візьмімо пару гамбургерів і картоплю-фрі.

Поллі зробила замовлення, а Томмі заплатив за їжу. Поки вони їли, дівчина розповідала щось про себе, проте Томмі її майже не слухав. Зрештою, це ж не він покликав її на побачення. Йому просто треба було дочекатись, поки на сцену вийде залицяльник цієї дівулі й поведе її туди, куди вони там собі планували податись.

— Де тебе краще висадити? — запитала дівчина.

— Біля студмістечка, — відповів Томмі.

Схоже, що той із членів «сім’ї», хто запросив цю дівчину на побачення, щойно отримав відмову. Коли вони знову сіли в машину, Томмі заплющив очі.

Аллен швидко оцінив ситуацію: молода жінка за кермом автомобіля, пістолет і пачка грошей у нього в кишені. Трясця, тільки не це!

— Слухай, — озвався він, — я прошу пробачення за все, що я зробив. Мені дуже прикро. Я ж тебе не скривдив, правда? Будь ласка, не описуй у поліції мою зовнішність, гаразд?

Дівчина втупилась у нього очманілим поглядом. Аллен вирішив заплутати сліди на той випадок, якщо вона все-таки звернеться в поліцію.

— Можеш сказати в поліції, що я — Карлос на прізвисько «Шакал» із Венесуели.

— А хто такий цей Карлос на прізвисько «Шакал»?

— Уже ніхто. Він врізав дуба. Але копи про це ще не знають. Якщо ти скажеш їм, що я — Карлос, вони тобі повірять.

Аллен вискочив із авто й хутко пішов геть.

Удома Рейджен порахував гроші й проголосив:

— Глядіть же, шчоб ніхто не чіпав тсих грошей! Я їх украв, шчоби сплатити рахунки.

— Стривай-но, — відгукнувся Артур. — Я вже давно за все заплатив із тих грошей, що лежали на комоді.

— Шчо?! Чому ж ти не сказав мені про тсе раніше? Я через тебе тсілими днями бігаю бозна-де, наче йолоп, і невинних людей оббираю!

— Я думав, ти сам усе зрозумієш, коли побачиш, що грошей немає.

— Та невже? А як шчодо грошей від другого грабунку? Тсі також шчезли, тілько вже не на сплату рахунків.

— Хлопці вже пояснили тобі, що сталось.

Реджен почувався пошитим у дурні. Він люто тупотів туди-сюди квартирою й вимагав, щоб йому сказали, хто цупить у нього час.

Артур звернувся до Томмі, Кевіна й Філіпа, та ці троє гаряче запевнили його, що не крали в Рейджена час. Філіп описав білявку, яку бачив у машині:

— Вона була схожа на кралечок із групи підтримки.

— Ти взагалі не мав права виходити на сцену, — дорікнув Артур.

— Я й не збирався, хай йому грець! Гульк — і я вже сиджу в машині з цією фіфою, сам не знаючи чому. Я вшився звідтам, тільки-но зрозумів, шо й до чого.

Томмі сказав, що повів ту саму дівчину до «Вендіз» і пригостив гамбургером, думаючи, що у котрогось із членів «сім’ї» з нею побачення.

— Але я пробув із нею не більше двадцяти хвилин. І гроші тоді вже лежали в моїй кишені.

— Отже, так, усі під домашнім арештом на декілька днів, — скомандував Артур. — Треба з’ясувати, що діється. Щоб ніхто не смів виходити з дому, поки ми не дізнаємось, хто краде час у Рейджена.

— Але ж завтра четверта річниця весілля Дороті й Дела, — втрутився Томмі. — Кеті недавно телефонувала й нагадувала. Я обіцяв зустрітися з нею в Ланкастері, щоб вона допомогла мені вибрати подарунок.

Артур кивнув.

— Гаразд, можеш їй зателефонувати й сказати, що зустріч залишається в силі. Але не бери з собою занадто багато грошей — обмежся тільки необхідною сумою. І повертайся якомога швидше.

Наступного дня Томмі зустрівся з Кеті в Ланкастері. Вони походили по крамницях і вибрали подарунок: дуже гарне покривало з шенілі[50] на ліжко. Кеті вказала на те, що майже цього самого дня чотирнадцять років тому їхня мати вийшла заміж за Чалмера Міллігана.

Повечерявши в Дороті й Дела, Томмі провів тихий і приємний вечір із Кеті, після чого сів у машину й став чекати Аллена, котрий мав відвезти його додому.

Діставшись квартири, Аллен одразу завалився в ліжко.

І тут-таки прокинувся Девід. Він не міг зрозуміти, чому йому так кепсько. Щось було не так, але він не знав, що саме. Він сновигав квартирою й намагався покликати Артура, Аллена чи Рейджена, та вони не відгукнулись. Зараз усі члени «сім’ї» сердились одне на одного. Потім Девід побачив у пластиковому пакеті під диваном кулі до Рейдженового пістолета, а сам пістолет знайшовся під червоним кріслом. Девід знав, що це не віщує нічого доброго, бо ж Рейджен завжди тримав зброю під замком.

Він згадав те, чому його вчив Артур:

— Якщо вскочиш у халепу, або побачиш, що хтось робить щось лихе, і не зможеш покликати на допомогу когось із наших, одразу телефонуй «боббі».

Девід знав, що «боббі» — це слово, яким Артур називає поліцейських. Телефонний номер поліцейського відділку Артур записав на аркуші паперу й поклав поруч із телефоном. Девід набрав той номер. Коли на іншому кінці зняли слухавку, Девід сказав:

— Тут щось коїться. Хтось замислив щось недобре.

— Ваша адреса?

— Олд-Лівінґстон-авеню, житловий комплекс «Чаннінґвей». Тут відбувається щось погане. Тільки не кажіть нікому, що я вам дзвонив.

Девід поклав слухавку й підійшов до вікна. Надворі все оповив такий густий туман, що аж моторошно було.

Трохи згодом Девід зійшов зі сцени і його місце зайняв Денні. Він одразу взявся до малювання, хоча було вже доволі пізно. Потім він примостився у вітальні, щоб трохи подивитись телевізор.

Почувши стукіт у двері, Денні здивувався. Він подивився у вічко й побачив чоловіка з коробкою піци «Доміно» в руці. Денні відчинив двері й сказав:

— Я не замовляв піцу.

Він намагався допомогти чоловікові, якому потрібен був Біллі, але той шваркнув хлопчину об стіну й приставив пістолет йому до голови. До квартири увірвались озброєні поліцейські, а якась приємна пані сказала Денні, що він має право мовчати. Тож він і мовчав. Потім двоє чоловіків заштовхали його до машини й дуже повільно повезли крізь непроглядний туман до поліцейського відділка.

Денні гадки не мав, за що його заарештували і що діється. Він сидів у камері, поки не прийшов Девід, який став спостерігати за тарганами, що бігали колами. Девід не сумнівався, що скоро з’явиться Артур, Аллен або Рейджен і забере його звідси, адже він був слухняним хлопчиком і нічого поганого не зробив.

Книга 3

По той бік божевілля

Розділ 20

У перші тижні 1979 року письменник часто навідував Біллі Міллігана в Афінському центрі психічного здоров’я. Учитель розповідав про минуле, змальовуючи все, що бачили, робили і про що думали інші члени «сім’ї» від самого початку, а всі вони, крім глухого Шона, слухали оповідь Учителя і дізнавались про свою спільну історію.

Учитель, котрий тепер відгукувався на ім’я Біллі, ставав дедалі врівноваженішим. Коли він не розмовляв із письменником, на сцені часом іще з’являлись інші особистості, проте Біллі розумів: що довше він зможе перебувати в стані злиття, що раніше позбудеться агресії та страху, котрі призводили до настання буремних часів, то швидше він зможе опанувати себе й розпочати нове життя. А гроші від продажу картин допоможуть йому після одужання почати все з чистого аркуша.

Біллі читав, вивчав медичну літературу, відвідував спортзал, виходив на ранкові пробіжки довкола шпиталю і займався живописом. Він намалював Артура вугіллям і написав портрети Денні, Шона, Адалани та Ейпріл олійними фарбами. Він купив моделі молекул в університетській книгарні й почав самотужки штудіювати фізику, хімію й біологію. Він придбав радіопередавач цивільного діапазону[51] й ночами спілкувався з іншими радіолюбителями про необхідність боротьби проти жорстокого поводження з дітьми.

Прочитавши в місцевій газеті, що «Дім сестер», афінський притулок для жінок, які стали жертвами домашнього насильства, має труднощі з оплатою рахунків і тому стоїть на межі закриття, Біллі пожертвував сто доларів. Але коли в притулку довідались, від кого ці гроші, прийняти пожертву відмовились.

10 січня, десь через місяць після прибуття до шпиталю в Афінах, Біллі відкрив банківський рахунок на ім’я Фонду боротьби проти жорстокого поводження з дітьми і для початку вклав туди тисячу доларів. Це була частина п’ятизначної суми, яку він отримав від однієї жінки з Колумбуса. Та мала намір відкрити художню галерею й приїхала до Афінського центру психічного здоров’я, щоб купити полотно «Грація Кетлін» — портрет аристократки з нотними аркушами в руках.

Біллі також замовив партію наклейок на авто. Чорні літери на жовтому тлі закликали:

ПРИГОРНИ СЬОГОДНІ СВОЮ ДИТИНУ.

ЦЕ НЕ БОЛЯЧЕ.

ДОПОМОЖИ ПОКЛАСТИ КРАЙ НАСИЛЬСТВУ НАД ДІТЬМИ. БІЛЛІ

Біллі часто розмовляв із молодими пацієнтками. Медсестри й санітари бачили, що дівчата намагаються з ним загравати, змагаючись між собою за його увагу. Медсестра Пат Перрі помітила, що Мері, колишня студентка-антрополог, навіть виходить із депресії, коли спілкується з Біллі. Хлопець був дуже високої думки про розумові здібності Мері. Ці двоє частенько звертались одне до одного, якщо їм потрібна була порада. Коли в січні Мері виписали, Біллі за нею сумував, але дівчина пообіцяла його навідувати.

Коли Учитель не розмовляв із Мері, лікарем Колом або письменником, він нудився і йому дошкуляло обмеження свободи, тож він опускався до рівня Денні, Девіда або «розщепленого» Біллі. У такому стані йому було легше спілкуватися з рештою пацієнтів. Ті працівники шпиталю, які добре пізнали Біллі, зауважили, що в подобі Денні чи Девіда він мав особливу здатність відчувати емоційний стан інших пацієнтів. Юнак знав, коли їм було боляче, сумно чи страшно. Коли котрась із молодих пацієнток вибігала з загальної зали в нападі паніки чи істерії, Біллі підказував персоналу, де її шукати.

— Девід і Денні — це частина мене, здатна до співчуття, — пояснював Учитель письменникові. — Вони відчувають, звідки йде біль. Коли люди виходять звідси засмученими, їхня кривда світить, наче маяк, і Девід або Денні легко можуть вказати, де вони є.

Якось після вечері Девід сидів у загальній залі, аж раптом у його голові промайнула така картина: одна з пацієнток із розбігу кидається до поруччя сходів за дверима зали. За цим поруччям зяяв сходовий колодязь у три поверхи завглибшки. Рейджен, який завжди вважав Девіда диваком через оці його видіння, раптом усвідомив, що все це може бути правдою. Він мерщій вихопився на сцену, промчав коридором, вибіг нагору східцями, рвучко розчахнув двері зали й вискочив до сходів.

Кетрін Ґіллот, санітарка, що сиділа в кабінеті поруч із виходом, схопилася з-за столу й побігла за ним. Вона вибігла на сходовий майданчик саме вчасно, щоб побачити, як Рейджен упіймав дівчину, котра вже падала через поруччя. Він її втримав і витягнув нагору. Коли Ґіллот повела пацієнтку назад до зали, Рейджен тихенько зійшов зі сцени.

Девід відчув біль у м’язах рук.

На додачу до загальних терапевтичних методик, які застосовувались до Біллі від самого початку й мали допомогти юнакові зміцнити контроль над свідомістю, лікар Кол також призначав пацієнту сеанси гіпнотерапії й навчив його деяких прийомів аутотренінгу, що дозволяли зняти зайве напруження. Щотижневі сеанси групової терапії з двома пацієнтами, котрі теж страждали на розщеплення особистості, допомагали Біллі краще зрозуміти свій стан, оскільки він міг спостерігати за проявами цього синдрому в інших. Він дедалі рідше перемикався на когось зі своїх особистостей, і лікар Кол вважав, що пацієнт одужує.

Коли Біллі-Учитель почав нарікати на жорсткі обмеження, лікар Кол став поступово надавати йому більше свободи, спочатку дозволивши юнакові виходити на короткі прогулянки за межі шпиталю в супроводі когось із персоналу, а потім і самостійно, як це робили інші пацієнти. При виході Біллі повинен був розписатись і мав право гуляти лише територією, що належала шпиталю. Хлопець присвячував свої прогулянки тому, щоб визначити рівень забруднення води на різних ділянках річки Гокінґ. Навесні 1979 року він планував вступити до Університету Огайо, щоб вивчати фізику, біологію та мистецтво. Він почав стежити за своїми змінами настрою й складати наочні графіки.

У середині січня Біллі вмовив лікаря Кола дозволити йому бувати в місті, адже багато інших пацієнтів мали на це право. Біллі треба було сходити до перукаря, заскочити до банку, побачитися зі своїм адвокатом, купити матеріали для живопису та книжки.

Спершу Біллі міг здійснювати вилазки до міста тільки в супроводі двох працівників шпиталю, та, оскільки все йшло добре, лікар Кол невдовзі дозволив йому ходити туди з одним супровідником. Здавалось, ніщо не віщувало проблем. Кілька студентів упізнали Біллі з теленовин і фотографій у газетах і помахали йому рукою. Хлопцеві було дуже приємно. Можливо, не всі поголівно ненавиділи його за те, що він скоїв. Можливо, суспільство не було налаштоване проти нього.

Нарешті Біллі попросив, щоб його лікування перейшло на наступний рівень. Він наголошував на тому, що був слухняним пацієнтом. Він навчився довіряти людям. Тепер лікар повинен був довести, що довіряє Біллі. Адже іншим пацієнтам, навіть із важчими психічними розладами, ніж у цього юнака, дозволялось виходити в місто без нагляду. Біллі хотів, щоб такий привілей поширювався й на нього.

Лікар Кол погодився.

Щоб не виникло непорозумінь, він обговорив усе з управителькою шпиталю Сью Фостер і правоохоронними органами. Ті висунули певні умови. Шпиталь зобов’язаний був повідомляти поліцію Афін і Комісію у справах умовно-дострокового звільнення в Ланкастері щоразу, як Мілліган виходив у місто без супроводу, і потім віддзвонюватись, коли той повертався назад. Біллі пристав на ці умови.

— Тепер треба підготуватись, Біллі, — сказав лікар Кол. — Ми мусимо поговорити про ситуації, в яких ти можеш опинитись, коли підеш до міста сам.

— Що ви маєте на увазі?

— Давай обміркуємо ймовірні сценарії й те, як ти плануєш на них реагувати. Припустімо, йдеш ти собі по Корт-стрит. Тебе бачить якась жінка, розуміє, хто ти, підходить і неждано-негадано дає тобі такого ляпаса, що аж у вухах дзвенить. Ти ж усвідомлюєш, що це цілком можливо? Люди знають тебе в обличчя. І що ти в такому разі робитимеш?

Біллі приклав руку до щоки.

— Я обмину її й піду далі.

— Гаразд. А припустімо, до тебе підходить чоловік, обзиває тебе брудними словами, називає ґвалтівником, б’є тебе кулаком в обличчя і збиває з ніг. Як ти вчиниш?

— Лікарю Коле, — сказав Біллі, — я не хочу назад до в’язниці. Я радше лежатиму на землі в надії, що той чоловік піде й дасть мені спокій.

Лікар посміхнувся.

— Схоже, ти дещо таки засвоїв. Гадаю, час уже дати тобі шанс довести це на практиці.

Вперше опинившись у місті без супроводу, Біллі відчув суміш радісного запаморочення і страху. Він завбачливо переходив дорогу тільки на світлофорах, щоб поліцейський патруль не причепився до нього за перетин вулиці в недозволеному місці. Він гостро відчував присутність людей навколо себе, благаючи Бога, щоб ніхто з перехожих на нього не напав. Якщо це станеться, Біллі твердо вирішив не боронитися. Він збирався вчинити так, як обіцяв лікареві Колу.

Біллі придбав художнє начиння, а тоді зайшов до перукарні «Батечкові вуса». Норма Дишонг заздалегідь зателефонувала й попередила управителя та персонал перукарні, що сьогодні до них зайде підстригтися Біллі Мілліган. Присутні зустріли його привітно. Звідусіль лунало: «Здоров був, Біллі!», «Як життя, Біллі?», «Гей, Біллі, маєш непоганий вигляд».

Боббі, дівчина, котра займалась його волоссям, розмовляла з ним приязно й навіть відмовилась брати в юнака гроші. Вона сказала, що Біллі може приходити в будь-який час, без попереднього запису, і вона стригтиме його задарма.

Кілька студентів упізнали Біллі на вулиці. Вони посміхнулись і помахали йому рукою. Біллі повернувся до шпиталю окрилений. Його не спіткала жодна з тих страшних речей, до яких його готував лікар Кол. З ним тепер усе буде гаразд.

19 лютого Дороті приїхала провідати сина. Біллі записав їхню розмову на плівку. Він хотів більше дізнатися про своє дитинство, щоб зрозуміти, чому його батько, Джонні Моррісон, вкоротив собі віку.

— Ви створили собі власний образ батька, — пояснила Дороті. — Іноді ви розпитували мене про нього, і я відповідала, як могла, та ніколи не паплюжила вашу пам’ять про нього, не говорила про погане. Нащо було вас, діточок, засмучувати? Ви його ідеалізували, бо ж це був ваш тато.

— То розкажи мені зараз, — попросив Біллі. — Наприклад, про той випадок у Флориді, коли ти віддала йому останні гроші, щоб він міг поїхати на гастролі, а в хаті не залишилось нічого, крім бляшанки тунця й пачки макаронів. Він тоді повернувся з заробітком?

— Ні. Він подався до «Борщового краю»[52]. Не знаю, що там сталось, але він повернувся з…

— «Борщовий край»? — урвав її Біллі. — Це що, якесь шоу?

— Це таке місце в Катскільських горах, де зосереджені єврейські готелі. Джонні поїхав туди виступати. Саме тоді прийшов лист від його агента, в якому писалось: «Я зроду не повірив би, що ти так вчиниш, Джонні». Не знаю, що трапилось там, у горах, але коли Джонні повернувся, то був іще більш пригніченим, ніж завжди, і відтоді так уже й не оговтався.

— Ти читала його передсмертний лист? Ґері Швайкарт казав мені, що там є перелік імен усіх, кому…

— Там були імена тільки декого з тих, кому він заборгував гроші, — перебила Дороті. — Лихварів Джонні не вписав, хоча я знала, що були й такі, бо їздила з ним. Я чекала в машині, а Джонні йшов повертати борг. І щоразу місця були різні. Він зав’яз у гральних боргах. Спочатку я боялась, що мене зобов’яжуть усе виплатити, але дідька лисого вони б від мене дочекались. Це ж не я залазила в ті кляті борги! Я допомагала Джонні, як могла, проте нізащо не стала б відбирати хліб у своїх діточок.

— Ще б пак, — саркастично пирхнув Біллі. — Ми розкошували, маючи цілу бляшанку тунця й пачку макаронів.

— Я знову пішла працювати, — продовжувала Дороті, — і в нас завелось трохи грошенят. На той час я вже сама купувала харчі й усі побутові товари. Саме тоді я припинила віддавати Джонні свою зарплатню. Я, бувало, давала йому гроші, щоб заплатити за оренду будинку, а він платив лише половину.

— А другу половину програвав?

— Чи то програвав, чи то віддавав лихварям. Один Бог знає. Скільки я не питала, відвертої відповіді так і не домоглась. Якось кредитори хотіли забрати наші меблі. Я їм і кажу: «Вперед, іроди, усе виносьте з хати!» Але ті хлопці не змогли цього зробити, тому що я плакала, та ще й носила під серцем Кеті.

— Не дуже гарно Джонні вчинив.

— То ж бо й воно, — сказала Дороті. — Ну, годі вже про це.

Минуло два з половиною місяці, відколи Біллі потрапив до Афінського центру психічного здоров’я, і юнак став дедалі рідше втрачати час. Тоді він почав напосідати на лікаря Кола з проханнями перейти до наступної стадії терапії — надати йому обіцяну відпустку. Іншим пацієнтам, хоч у багатьох із них не спостерігалось такого значного покращення, як у Біллі, дозволяли проводити вихідні вдома, з рідними. Лікар Кол погодився, що адекватне сприйняття реальності та стабільна поведінка впродовж тривалого часу свідчать про те, що Біллі готовий до наступного кроку. Юнакові дозволили провести кілька вікендів у Кеті, котра мешкала в містечку Логан, що в сорока кілометрах на північний захід від Афін. Біллі не тямив себе від щастя.

В один із цих вікендів Біллі переконав Кеті показати йому передсмертний лист Джонні Моррісона. Він знав, що дівчина роздобула копію в офісі громадського захисту. Раніше Кеті відмовлялась давати братові цього листа, побоюючись, що прочитане його засмутить, але коли Біллі почав базікати про страждання Дороті та про те, яким паскудним батьком був Джонні Моррісон, Кеті розсердилась. Вона все своє життя ревно оберігала пам’ять про Джонні. Біллі пора було дізнатися правду.

— Ось, — сказала Кеті, кинувши товстий конверт на кавовий столик, і вийшла, залишивши Біллі самого.

У конверті був лист на ім’я Ґері Швайкарта від судово-медичного експерта з округу Дейд, що у Флориді, а також декілька документів: чотири аркуші з розпорядженнями, адресовані чотирьом різним людям, лист на восьми сторінках до пана Герба Ро, репортера з «Маямі Ньюз», і ще два аркуші з текстом. Їх знайшли розірваними на клапті, та згодом склеїли докупи в поліції. Виявилось, що це частина другого листа до пана Ро, який, утім, так і не був дописаний.

Розпорядження стосувались виплати колосальних боргів і позик Джонні. Найменша сума становила двадцять сім доларів, а найбільша — сто вісімдесят. Записка до якоїсь Луїзи закінчувалася словами: «І останній жарт. Хлопчик питає: «Мамо, а що таке вовкулака?» А мати йому: «Стули писок і зачеши шерсть на обличчі».

Записка до «міс Дороті Вінсент» містила вказівки щодо виплати боргів зі страховки Джонні й закінчувалась так: «Моя остання воля — кремація. Не хочу, щоб ти танцювала на моїй могилі».

У копії листа до пана Герба Ро з «Маямі Ньюз» окремі слова неможливо було розібрати. Тут вони позначені зірочками.

Панові Гербу Ро

«Маямі Ньюз»

Шановний пане,

нелегко мені писати цього листа. Мій вчинок може здатися проявом малодушності, та оскільки те, що було для мене цілим світом, летить тепер під три чорти, нічого іншого мені не залишається. Моя скромна страховка — це єдина надія на те, що трійко моїх діточок, Джеймс, Вільям і Кеті-Джо, бодай на якийсь час будуть забезпечені всім необхідним. Простежте, якщо ваша ласка, щоб ця страховка не потрапила до загребущих рук їхньої матері, Дороті Вінсент! Її друзяки (сутенери, лихварі тощо), котрі ошиваються в закладі, де вона працює, — «Плас-Піґаль» на Маямі-Біч, — радо розділять із нею ці гроші! Заради цих типів вона зруйнувала все, що між нами було, хоч я, повірте, зі шкіри пнувся, щоб зберегти сім’ю.

Все це доволі мерзенно. Дітей, яких я люблю всім своїм серцем, і той факт, що вони народжені поза шлюбом, вона хоче використати як сльозоточиву історію, що приверне до неї увагу і, як вона вважає, сприятиме її кар’єрі! А насправді ось як усе було. Ще до народження нашого первістка я багато разів умовляв її побратися (після того як вона звинуватила мене в тому, що я зробив їй дитину, коли ми вперше зустрілись). Але вона завжди знаходила відмовки, щоб уникнути заміжжя (все це, як і те, про що я писатиму далі, я засвідчив під присягою в адвоката, М. Г. Розенхауса з Маямі). Я представив її своїм рідним як мою дружину. Коли дитя з’явилось на світ, я мав намір поїхати до якого-небудь невеличкого містечка, одружитися з нею й узаконити дитину. Я дуже полюбив мого синочка ***.

Та вона знову взялась вигадувати відмовки: «Хтось із наших знайомих може натрапити на оголошення про весілля в газетах» тощо. А тим часом народився другий наш хлопчик, і протягом перших двох тижнів його життя висіло на волосині. Втім, Бог зглянувся на нас, і зараз малюк живий і здоровий. Я побачив це як попередження згори, тож укотре запропонував їй одружитися. Цього разу в неї вже були нові надумані причини, щоб цього не робити. До того ж вона остаточно пустилась берега: почалось постійне пияцтво, якісь таємничі зникнення з клубу. Коли вона була в такому стані, дітям небезпечно було з нею залишатись. Я не один раз ловив її на тому, що вона лупцює дітей — б’є рукою навідмаш, а не просто легенько ляскає долонею. Мені довелось пригрозити, що я їй всиплю, якщо вона не припинить таке виробляти. Повірте, моє життя перетворилось на справжнє пекло. Це стало позначатися на моїй роботі — я швидко котився під укіс. Я знав: якщо так триватиме і надалі, я врешті-решт прикінчу цю жінку. Я хотів ***, але вона благала мене потерпіти. Ми віддали діточок до чудових ясел у Тампі, що в штаті Флорида, і вирушили на гастролі. Зі мною вона знову змогла працювати в пристойних нічних клубах і театрах. А потім вона завагітніла дівчинкою.

Ми повернулись до Маямі й, коли народилась третя крихітка, найняли помічницю, що мала дбати про дітей. Дороті божилась, що більше не злигається з сумнівними відвідувачами, тож я дозволив їй знову співати в «Плас-Піґаль». Майже одразу все пішло за старою схемою — пияцтво, дебоші. Її регулярно нудило, і закінчилось усе тим, що вона знепритомніла і її відправили до шпиталю, де лікарі діагностували в неї початкову стадію гепатиту. Вона ледве оклигала і ще декілька тижнів після виписки перебувала під постійним наглядом лікаря. Між іншим, повернувшись зі шпиталю, вона тут-таки почала запевняти, буцімто лікар (на прізвище Сапфір, з НМБ [53] ) порадив їй знову піти працювати, щоб вона могла відволіктися від гнітючих думок про наші фінансові труднощі. Лікар, мовляв, також сказав, що коктейль-другий їй не завадить! Я був категорично проти цієї ідеї, тому вона підписала угоду (знову з «Піґаль») за моєю спиною. А тим часом роботи в місцевих готелях стало менше. Ми порадились, і я вирішив на кілька тижнів податися на заробітки в гори (у штаті Нью-Йорк). До цього ми з нею ніколи не розлучались, і, звичайно, на той час я ще не знав, з яким набродом вона водить товариство — із сутенерами, лихварями, лесбійками. Вони стали для неї символом «яскравого» життя. Коли я повернувся додому й побачив, якого одягу вона собі накупила — сорочок і костюмів, схожих на чоловічі, штанів-кюлотів, які в жінок певного штибу вважаються закличним сигналом, — терпець мені урвався. Відтоді моє життя стало пеклом на землі.

Через постійне зловживання алкоголем вона знову загриміла до шпиталю. Їй мали зробити операцію з видалення геморою, проте її печінка на той час була вже незворотньо роз’їдена, і в такому стані Дороті не ризикнули одразу оперувати. Вона пролежала в стаціонарі багато тижнів. Я щоночі проїжджав по двісті п’ятдесят кілометрів, аби бути з нею, коли у шпиталі починались години відвідин. Решту дня я присвячував господарству: фарбував наш будинок і все таке. А вона весь цей час тільки й думала про те, як піде від мене й заживе отим своїм «яскравим» життям. Після операції, все ще захмеліла від наркозу, вона мене не впізнала. Її одкровення були відразливі до нудоти, це була ницість найгіршого ґатунку. Я намагався її зупинити, пояснював їй, що це я і вона в лікарняній палаті, та до неї це не доходило. Вона почала вихвалятись тим, як усі ці роки водила мене за носа, «наче бовдура». Заради нашої малечі я ніколи не нагадував їй про цей інцидент, і я благав ***.

Коли вона почала одужувати, я знову завів мову про одруження, а вона сказала, що консультувалась зі священиком і він її буцімто запевнив: «Не турбуйся про шлюб, вони все одно Божі діти». Це геть не схоже на правду. Але, як я вже казав, вона хоче зробити собі рекламу на наших позашлюбних дітях. Вона навіть опустилась до того, що подала на розлучення, щоб звістку про це підхопили всі газети, а потім без усякого попередження домоглась того, щоб проти мене виписали заборонний ордер. Ще й підлаштувала все так, аби мені його вручили на Різдво, і я не зміг провести свято з дітьми. А напередодні Нового року, коли моїй донечці виповнилось два рочки, Дороті навіть не дозволила мені її побачити. Зате потім зателефонувала й почала розповідати, як весело вони тоді відсвяткували.

Пане Ро, запитайте кого хочете — всі люди, що обертаються у сценічних колах Маямі, розкажуть вам про мою щирість і відданість цій жінці. Але я більше так не можу. Ви, певно, знаєте, що в нашій місцевості індустрія нічних розваг — це жіноча вотчина, тож Дороті зуміла вижити мене з двох робіт. Вона постійно нахваляється, що зробить моє життя в Маямі нестерпним і змусить мене накивати звідси п’ятами, якщо я боротимусь за своїх дітей. Вона регулярно зникає з дому на день, два або й три. А я вже дожився до того, що цей світ став мені обридливим. Я не зможу спокійно дивитись на те, до чого ця жінка доведе моїх діточок. Перша моя спроба з усім покінчити була марною. Сподіваюсь, що вдруге все вийде. Щоб захистити моїх малят, мені довелось би й надалі терпіти їхню матір, а я краще постану перед Творцем і відповім за свій гріх, аніж зноситиму такі тортури. Я маю до вас останнє прохання: ознайомте, будь ласка, з цією історією всі можливі спілки й товариства, які могли б подбати про моїх дітей.

Помилуй, Господи, мою душу!

Джонні Моррісон

Передсмертний лист батька приголомшив Біллі. Юнак перечитав його декілька разів. Спочатку він не збирався вірити написаному, проте що ретельніше він вчитувався в цю оповідь, то сильніше хотів докопатись до істини. Згодом Біллі розповів письменникові про свою спробу перевірити факти.

З будинку своєї сестри в Логані Біллі зателефонував до Адвокатської колегії штату Флорида, щоб розшукати юриста, який вів справи Джонні Моррісона, та юнакові сказали, що той уже помер. Тоді Біллі зателефонував до бюро реєстрації цивільних станів і з’ясував, що там ніколи не видавали шлюбної ліцензії на ім’я Джонні Моррісона чи Джонні Зоранера.

Біллі надзвонював у різні місця і кінець кінцем вийшов на колишнього господаря нічного клубу, в якому працював Джонні. Нині той чоловік відійшов од справ, але в нього був човен на Кі-Біскейн[54] і він досі постачав у клуб морепродукти. За його словами, він не сумнівався, що настане день, коли хтось із дітей Джонні почне дошукуватися правди. Чоловік розповів, що мусив звільнити матір Біллі зі свого клубу, зважаючи на те, яких типів вона почала туди приводити. Джонні намагався віднадити від неї тих чоловіків, але це була пропаща справа. Як сказав колишній господар клубу, він зроду не бачив, щоб жінка так попихала чоловіком.

Біллі розповів письменникові, що знайшов іще одного свідка: чоловіка, котрий працював у мотелі «Міджет Меншенз» і пам’ятав його батька. Чоловік пригадав, що хтось телефонував Джонні під час різдвяних свят і після тих дзвінків Джонні щоразу був сам не свій. Це підтверджувало рядки з листа Джонні, в яких той стверджував, що Дороті телефонувала йому, щоб позбиткуватись.

Повернувшись до шпиталю, Біллі знову почав втрачати час. У понеділок вранці він зателефонував письменнику й попросив відкласти їхню зустріч.

Письменник приїхав у середу, і йому одразу стало зрозуміло, що перед ним не Учитель, а «розщеплений» Біллі. Вони трохи погомоніли, і письменник, сподіваючись знову викликати назовні Учителя, зацікавивши його розмовою, попрохав Біллі пояснити йому будову радіопередавача, над яким той працював. Спочатку Біллі затинався і плутався в словах, але поволі, майже невловимо, голос юнака почав звучати впевненіше, лексика стала багатшою і пояснення зарясніли технічними подробицями. Учитель повернувся.

— Чому ти так зажурився? — запитав письменник.

— Я стомився. Мало сплю.

Письменник вказав на підручник із радіоелектроніки.

— Хто збирає цей радіопередавач?

— Томмі. Як бачите, прилад майже готовий. Це тому, що Томмі був на сцені практично весь день. Це з ним лікар Кол розмовляв сьогодні під час сеансу терапії.

— А хто ти зараз?

— Я — Учитель, але в дуже пригніченому настрої.

— Чому ти пішов зі сцени? Чому з’явився Томмі?

— Це все через мою матір, її теперішнього чоловіка, її минуле… Я накрутив себе до такого стану, що мені вже все байдуже. Всередині все звело від напруження. Вчора я навіть випив валіум і проспав цілий день, а потім уночі не міг заснути. Був на ногах до шостої ранку. Я хотів піти геть. Ще мене засмучує Комісія у справах умовно-дострокового звільнення. Там просто мріють знову запроторити мене до в’язниці Лебанона. Іноді мені здається, що варто здатись і дозволити їм кинути мене за ґрати. Може, хоч тоді ці люди вгамуються й дадуть мені спокій.

— Але ж повторне розщеплення не вирішить проблему, Біллі.

— Я знаю. Але я щодня пнуся зі шкіри, намагаючись встигати дедалі більше. Я продовжую робити все те, що робили мої особистості, а це страшенно виснажує. Скажімо, я пишу картину. Закінчивши, я витираю руки, беру з полиці книжку й читаю її кілька годин, роблячи нотатки. Потім встаю з-за столу й починаю працювати над цим радіопередавачем.

— Ти забагато від себе вимагаєш. Не обов’язково робити все одразу.

— Але я цього хочу. Мені необхідно надолужити стільки згаяних років, а часу залишилось так мало. Я відчуваю, що зволікати не можна.

Він підвівся й підійшов до вікна.

— І ще одне. Рано чи пізно мені доведеться поговорити з матір’ю. Не знаю, що я їй скажу, та ставитись до неї так, як раніше, я вже не зможу. Все тепер змінилось. Важко зберігати цілісну свідомість, коли стільки всього на думці: Комісія у справах умовно-дострокового звільнення, слухання, на якому мають визначити, чи відновилось моє психічне здоров’я, та ще й передсмертний лист батька. Це рве мою душу на частини.

28 лютого Біллі зателефонував своєму адвокатові й наполіг, щоб Дороті не з’являлась на завтрашньому слуханні.

Розділ 21

(1)

Після слухання, що відбулось 1 березня 1979 року, термін перебування Біллі Міллігана в Афінському центрі психічного здоров’я подовжили ще на півроку. Всі, хто з ним працював, розуміли, яка загроза нависла над юнаком. Біллі знав: варто йому одужати й вийти зі шпиталю, як його візьмуть під варту за недотримання умов дострокового звільнення і відправлять до в’язниці — досиджувати три роки з тих п’яти, що йому присудили за наліт на аптеку «Ґрей Драґстор». Окрім того, його можуть обвинуватити в грубому порушенні випробувального терміну й додатково засудити на строк від шести до двадцяти п’яти років за пограбування в придорожніх зонах відпочинку.

Л. Алан Ґолдзбері та Стів Томпсон, афінські адвокати Біллі, подали клопотання до суду округу Ферфілд, вимагаючи, щоб зі справи Міллігана вилучили визнання ним своєї провини. Юристи аргументували це тим, що в 1975 році підсудний уже страждав на синдром множинної особистості. Душевна хвороба не дозволяла йому адекватно захищатись у суді, про що на той час ніхто не знав, тож вирок суду ґрунтувався на неповній інформації.

Ґолдзбері й Томпсон сподівались, що суддя в Ланкастері анулює зізнання юнака і тоді після виходу зі шпиталю той буде вільною людиною.

Біллі жив цією надією.

Приблизно в той самий час Біллі дізнався, що Кеті та Роб Баумгардт, хлопець, із яким вона зустрічалась уже багато років, вирішили восени побратися. Біллі подобався Роб, тож він страшенно зрадів і мріяв про те, як побуває на їхньому весіллі.

Гуляючи довкола шпиталю і спостерігаючи, як усе оживає з приходом весни, Біллі почав думати, що погані часи вже позаду. Він одужував. Приїхавши на наступні вихідні до Кеті, він узявся малювати фреску на стіні її будинку.

Дороті Мур заперечувала все, що було сказано в передсмертному листі її чоловіка, і навіть погодилась на його публікацію. За її словами, в Джонні Моррісона перед смертю було не все гаразд із головою. В нього був зв’язок із іншою жінкою, стриптизеркою, тож, імовірно, він мав на увазі свою коханку, коли писав про сумнівних типів, які коло неї ошивались.

Біллі помирився з матір’ю.

У п’ятницю 30 березня, повернувшись до шпиталю з прогулянки, Біллі зауважив, що всі якось дивно на нього дивляться й шепочуться. У повітрі повисло напруження.

— Ти вже бачив сьогоднішню газету? — запитала одна з пацієнток, простягаючи йому примірник. — Знову про тебе пишуть.

Біллі приголомшено вп’явся очима в жирний заголовок на першій шпальті «Колумбус Диспетч» від 30 березня:

ЛІКАР КАЖЕ, ЩО ҐВАЛТІВНИКОВІ ДОЗВОЛЕНО ТИНЯТИСЬ НА ВОЛІ

Автор Джон Світзер

Редакція «Диспетч» з’ясувала, що Вільям Мілліган, ґвалтівник із розщепленням особистості, котрий у грудні потрапив до Афінського центру психічного здоров’я, має змогу щодня без нагляду тинятися за межами шпиталю. […] Його лікар, Девід Кол, визнав, що Міллігану дозволено вештатись вулицями Афін і навіть їздити на вихідні до родичів. […]

Журналіст процитував Теда Джонса, начальника поліції Афін, який заявив, що до відділка надходять численні скарги від стурбованих громадян і що його «непокоїть психічно хвора людина, яка вільно гуляє поблизу університету». Далі в статті був уміщений коментар судді Флаверса, котрий колись визнав юнака неосудним: «Я не в захваті від того, що Мілліган може блукати, де йому заманеться».

Стаття закінчувалась такою характеристикою Міллігана: «Людина, що наприкінці 1977 року сіяла жах серед жінок в околицях Університету штату Огайо».

«Колумбус Диспетч» бомбардувала читачів майже щоденними публікаціями, які гостро засуджували те, що Міллігану дозволено «тинятись без нагляду». Розгорнута стаття від 5 квітня, присвячена Міллігану, вийшла під шапкою «Потрібен закон, що захистить суспільство».

Налякані читачі з Колумбуса та занепокоєні батьки студенток Університету Огайо, що в Афінах, обривали телефон тамтешнього ректора, Чарльза Пінґа, котрий після цього зателефонував до шпиталю й зажадав пояснень.

Двоє представників місцевих Законодавчих зборів[55] — Клер «Базз» Болл-молодша з Афін і Майк Стинціано з Колумбуса — розкритикували шпиталь у цілому й лікаря Кола зокрема. Вони вимагали перегляду статті закону, завдяки якій Міллігана взагалі направили до Афін. Вони також наполягали на внесенні змін до закону, що визначав статус людей, яких визнали «невинними на підставі божевілля».

У Біллі було чимало недоброзичливців серед персоналу шпиталю. Їх доводило до сказу те, що юнак заробляє гроші, продаючи свої картини, тож ці люди клепали доноси й надсилали їх до редакцій газет «Колумбус Диспетч», «Колумбус Сітізен Джорнал» і «Дайтон Дейлі Ньюз», сповіщаючи про значні суми, які отримує хлопець. Коли Біллі витратив частину коштів од продажу «Грації Кетлін» на невеличку «мазду», щоб легше було возити полотна, це негайно ж потрапило на передовиці.

Стинціано та Болл вимагали провести парламентське розслідування щодо діяльності Афінського центру психічного здоров’я. Нападки й критика ставали дедалі дошкульнішими, а щоденні статті з аршинними заголовками на перших шпальтах газет підкидали хмизу у вогонь. Лікар Кол та управителька шпиталю Сью Фостер змушені були попросити Міллігана, щоб той відмовився від відпусток і прогулянок до міста без супроводу, поки буча не вщухне.

Для Біллі це був несподіваний удар. Відколи йому поставили діагноз і призначили лікування, він дотримувався всіх правил шпиталю, жодного разу не порушував свого слова й не переступав закон. І ось маєш — його все одно позбавили всіх прав.

Засмучений, Учитель здався і пішов геть зі сцени.

Об одинадцятій годині, коли на чергування вийшов Майк Руп, Мілліган сидів у брунатному дерматиновому кріслі, згорбившись і потираючи руки, наче був чимось наляканий.

Майк не знав, підійти до пацієнта чи не варто. Його попереджали, що Мілліган боїться чоловіків, а ще він знав про Рейджена й бачив навчальні відеозаписи лікаря Кола про людей із розщепленням особистості. До цього дня Майк тримався осторонь і не надокучав пацієнтові. На відміну від багатьох працівників шпиталю, які вважали Міллігана симулянтом, Майк Руп вірив, що хвороба юнака не вдавана. Він вивчив медичну карту Міллігана, прочитав нотатки медсестер і відкинув думку, що молодий хлопець, котрий свого часу навіть школу не закінчив, зміг би ошукати всіх тих іменитих психологів і психіатрів, які його обстежували.

Зазвичай Мілліган здавався врівноваженим, і Майкові цього було достатньо. Проте весь останній тиждень, відколи «Диспетч» розгорнула свою кампанію, юнак ходив як у воду опущений. Рупу не до душі було те, що Міллігана цькують писаки на вошивих газетних передовицях і розпинають усілякі політикани.

Руп вийшов з-за стійки чергового й сів у крісло поруч із переляканим хлопцем. Він гадки не мав, як Мілліган на це відреагує, тому намагався поводитись якомога більш невимушено й ненав’язливо.

— У тебе все гаразд? — запитав він. — Чи можу я тобі чимось допомогти?

Мілліган кинув на нього боязкий погляд.

— Бачу, тебе щось гризе. Якщо схочеш про це поговорити — я завжди до твоїх послуг.

— Мені страшно.

— Воно й видно. І чому ж?

— Це через молодшеньких. Вони не розуміють, що відбувається, і їм теж страшно.

— Як тебе звати? — поцікавився Руп.

— Денні.

— Денні, ти знаєш, хто я?

Хлопчина похитав головою.

— Мене звуть Майк Руп. Я — медбрат нічної зміни. Я тут для того, щоб тобі допомогти.

Денні не припиняв терти свої зап’ястки й роззиратись навколо. Потім він завмер, прислухаючись до чогось у своїй голові, й кивнув.

— Артур каже, що вам можна довіряти.

— Я чув про Артура, — сказав Руп. — Перекажи йому, що я дуже ціную його довіру. Я нізащо не заподію тобі шкоди.

Денні розповів медбрату, що Рейджен дуже розсердився через нападки в газетах і хотів було з усім покінчити, наклавши на себе руки. Це налякало дітлахів.

Тут у хлопця затремтіли повіки, а погляд осклянів, і Руп зрозумів, що Мілліган «перевтілюється». За мить пацієнт скулився й заплакав, наче скривджене хлоп’я.

Медбрат пробалакав із Мілліганом до другої години ночі, і за цей час хлопець встиг побувати в декількох подобах. Потім Руп провів Денні до його палати.

З того дня Майк Руп виявив, що окремі особистості Міллігана охоче з ним спілкуються. Зазвичай медбрат досить суворо стежив за тим, щоб ніхто не засиджувався після відбою (о пів на дванадцяту в будні та о другій ночі у вихідні), проте він знав, що Мілліган спить напрочуд мало, тож частенько Руп проводив довгі нічні години за бесідами з юнаком. Медбратові лестило, що Денні й «розщеплений» Біллі спеціально розшукують його, щоб поговорити. Майк Руп став усвідомлювати, чому іншим так важко було знайти з Біллі спільну мову: вони не враховували того, що, з погляду Біллі, його зараз укотре карають за чужі злочини.

У четвер, 5 квітня, о пів на четверту дня, Денні вийшов на сцену посеред прогулянки територією шпиталю. Він закрутив головою навсібіч, намагаючись зрозуміти, де це він і що тут робить. Позаду себе він побачив старовинний вікторіанський маєток із червоними цегляними стінами та білими колонами, а попереду — річку, на протилежному березі якої розкинулось місто. Якби не допомога Розалі Дрейк зі шпиталю Гардинґа, думав Денні, ступаючи по травичці, він би й досі панічно боявся прогулянок просто неба.

Раптом Денні помітив довкола маленькі білі квіточки. Вони були дуже гарні, тож він зірвав собі декілька, та скоро побачив, що вгорі, на пагорбі, ці ж квіти були значно більшими. Хлопчина рушив угору схилом, вийшов за ворота й набрів на невеличкий цвинтар. На надгробках не було імен покійних, тільки номери. Денні не знав, що це може означати. Він здригнувся й позадкував од цвинтаря, згадавши, як його самого закопали живцем, коли йому було дев’ять років. На його могилі не було б надгробка — ні з іменем, ані бодай із номером.

Денні бачив, що найбільші квіти ростуть на маківці пагорба, тому видерся аж на верхівку, де схил круто обривався вниз. Юнак наблизився до краю урвища, вхопився за дерево й поглянув на дорогу біля підніжжя пагорба, на річку й на будинки на іншому березі.

Раптом він почув скрегіт гальм і побачив на звивистій дорозі автомобілі з мигалками. Задивившись униз, Денні відчув сильне запаморочення й похитнувся вперед. У нього за спиною пролунав голос:

— Біллі, спускайся звідти.

Він озирнувся. Навіщо всі ці люди його оточують? Чому Артур і Рейджен не квапляться йому на допомогу? Денні посковзнувся. Галька висковзнула з-під його ніг і з гуркотом покотилась униз прямовисним схилом кручі. Якийсь чолов’яга простягнув Денні руку. Хлопчина міцно за неї вхопився, і чоловік відтягнув його в безпечне місце. Після цього Денні дозволив цьому доброму дядечку відвести себе до великої садиби з колонами.

— Ти збирався стрибнути, Біллі? — запитала якась жінка.

Денні глипнув на незнайомку. Артур учив його ніколи не розмовляти з невідомими людьми. У відділенні всі були збуджені. Люди витріщались на Денні та пліткували, і той вирішив лягти спати й поступитися місцем на сцені комусь іншому.

Пізніше того вечора Аллен міряв кроками загальну залу, намагаючись зрозуміти, що сталось. Його наручний годинник показував за чверть одинадцяту. Аллен уже давно не бував на сцені: його, як і решту, влаштовувала роль слухача, поки Учитель оповідав історію їхнього життя. Відчуття було таке, наче кожен із них мав усього по декілька частинок велетенської мозаїки, якою була їхня свідомість, і тепер Учитель складав детальки докупи, щоб письменник міг побачити всю картину разом, а члени «сім’ї» тим часом дізнавались, якою була їхня доля. Втім, у мозаїці залишались білі плями: Учитель розповідав не все, а тільки те, про що запитував письменник.

Одначе тепер Учителя не стало. Розірвалась ниточка порозуміння, що поєднувала Учителя з письменником і з кожним членом «сім’ї». Аллен почувався розгубленим і самотнім.

— Що з тобою, Біллі? — звернулась до нього одна з пацієнток.

Він подивився на неї.

— Щось я мов у дурмані. Певно, трохи забагато пігулок випив, — відповів він. — Піду-но я краще спати.

Не минуло й кількох хвилин, як до палати Денні увірвались якісь люди, розбуркали хлопчину й стягнули з ліжка.

— Що я такого зробив? — жалісно заквилив Денні.

Він побачив, як хтось нахилився й підняв пляшечку з пігулками, частина з яких розсипалась по підлозі.

— Я їх не пив, — пролепетав Денні.

— Тобі треба до лікарні, — сказав хтось із присутніх і гукнув, щоб до палати Міллігана негайно подали каталку.

Денні втік зі сцени, і його замінив Девід.

До хлопця наблизився Майк Руп. Рейдженові здалось, що той хоче скривдити Девіда, тож слов’янин вийшов на сцену. Коли медбрат спробував допомогти юнакові підвестись, Рейджен кинувся на нього, і вони удвох важко гепнулись на ліжко.

— Я тобі в’язи скручу! — проревів Рейджен.

— Навіть не сподівайся, — відказав Руп.

Міцною хваткою втримуючи один одного за руки, вони скотились із ліжка на підлогу.

— Одпусти! Я тобі всі кістки перетрошчу!

— В такому разі дідька лисого я тебе відпущу.

— Якшчо не одпустиш — тобі гайки!

— Не відпущу, поки не припиниш погрожувати, — сказав Руп.

Вони продовжували борюкатись, але жоден не міг узяти гору. Нарешті Руп сказав:

— Я відчеплюсь від тебе, якщо ти мене відпустиш і пообіцяєш не ламати мені кістки.

Розуміючи, що ситуація зайшла в глухий кут, Рейджен погодився.

— Шчо ж, добре. Пускай мене й відходь.

— Ми одночасно відступимо в різні боки, — скомандував Руп, — і заспокоїмось.

Суперники на мить зустрілись очима, а тоді відпустили один одного й розійшлись.

Лікар Кол з’явився на порозі й наказав санітарам втягнути до палати каталку.

— У тсьому нема потреби, тому шчо ніхто з нас не ковтав тсих пігулок, — сказав Рейджен.

— Доведеться відправити тебе до шпиталю й переконатись, — пояснив лікар Кол. — Нам невідомо, скільки пігулок Біллі встиг крадькома назбирати. До того ж котрийсь із вас начебто обмовився, що прийняв забагато ліків. Ми повинні все перевірити.

Лікар Кол розмовляв із Рейдженом, аж поки той не зійшов зі сцени. Раптом у Денні підкосились коліна й закотились під лоба очі. Руп підхопив юнака, котрий почав осідати на підлогу, і допоміг покласти його на каталку.

Весь гурт висипав на подвір’я, де вже чекала карета «швидкої допомоги». Майк Руп заліз до салону разом із Мілліганом, і машина помчала до Меморіального шпиталю О’Бленеса[56].

Руп бачив, що лікар відділення невідкладної допомоги не в захваті від перспективи лікувати Біллі Міллігана. Руп спробував пояснити лікарю, що з Мілліганом слід поводитись обачно.

— Якщо він почне балакати зі слов’янським акцентом — облиште його й відійдіть якнайдалі. Краще нехай усі маніпуляції проводить жінка.

Лікар не звернув уваги на його слова. Він дивився, як у Міллігана закотились очі. Руп бачив, що це Девід сходить зі сцени і з’являється Денні.

— Та він просто водить нас за носа, — буркнув лікар.

— Ні, він саме «перемикається», тож…

— Слухай сюди, Міллігане, — заговорив лікар, не давши Майкові закінчити. — Я зараз зроблю тобі промивання. Для цього я вставлю трубки тобі в ніс і накачаю твій шлунок водою.

— Тільки не це, — застогнав Денні. — Не треба трубок… не треба шлангів…

Руп здогадався, про що подумав Денні. Хлопчина якось розповідав медбратові про те, як вітчим застромив йому шланг у пряму кишку.

— Хочеш ти цього чи ні, а це треба зробити, — сказав лікар.

Руп побачив, що Мілліган знову «перемкнувся».

Рейджен блискавично сів у ліжку й наїжачився.

— Нехай тілько тсей коновал на мені вправлятись надумає, — процідив він. — Я йому тсього не спушчу.

Лікар відсахнувся й пополотнів.

— Та пішов він! — кинув лікар, розвертаючись і виходячи з палати. — Якщо цей сучий син вріже дуба, я журитись не буду.

За хвилину Майк Руп почув, як той розмовляє по телефону з лікарем Колом, пояснюючи, що сталось. Потім лікар знову зайшов до палати. Він був не таким грубим, як раніше, і більше не лаявся. Лікар звелів медсестрі принести подвійну дозу сиропу з блювотного кореня, щоб Міллігана знудило. Рейджен зійшов зі сцени, і повернувся Денні.

Коли хлопця вивернуло, лікар віддав блювотиння на аналіз. Жодного сліду ліків там не виявили.

Майка Рупа й Денні відвезли назад до Афінського центру психічного здоров’я в кареті «швидкої допомоги». Була друга ночі. Денні принишк. Він був розгублений і дуже сонний.

Наступного дня Біллі сповістили про те, що лікарська рада вирішила перевести його до відділення № 5 — чоловічого відділення закритого типу. Юнак не розумів, у чому причина, оскільки нічого не знав про вчорашню хибну тривогу з передозуванням пігулок і поїздку з Майком Рупом до шпиталю. Коли декілька незнайомих санітарів завалились до його палати, Рейджен стрибнув на ліжко, схопив склянку для води, торохнув її об стіну й наставив на непроханих гостей шпичастий, зазубрений край.

— Шчоб ані кроку далі! — попередив він.

Норма Дишонг побігла до телефону, щоб покликати на допомогу. Вже за якусь мить ожили гучномовці, і коридорами розкотилось: «Зелена тривога! Зелена тривога!»[57]

Наблизившись до дверей палати, лікар Кол побачив напружений вираз обличчя пацієнта й почув розгніваний голос Рейджена:

— Шчось давно я нікому кістки не трошчив. Підходьте, лікарю Кол, будете першим.

— Навіщо ж ти так, Рейджене?

— Тому шчо ви Біллі підвели! Ви всі є зрадники!

— Це неправда. Ти ж знаєш, що в усьому винні ті статті в «Диспетч».

— Я не піду в тсе ваше закрите відділення!

— Тобі доведеться, Рейджене. Це вже не я вирішую. Тепер це питання безпеки. — Лікар скрушно похитав головою й пішов.

Троє охоронців, тримаючи перед собою матрац, підбігли до Рейджена й притиснули його до стіни. Ще троє повалили юнака на ліжко долілиць, утримуючи його за руки й ноги. Артур змусив Рейджена піти. Медсестра Пат Перрі почула, як Денні розпачливо вереснув:

— Не ґвалтуйте мене!

Артур помітив, що інша медсестра наближається до нього зі шприцом, і почув її слова:

— Укол торазину його вгамує.

— Ні, тільки не торазин! — вигукнув Артур, але було занадто пізно.

Артур чув, як лікарка Вілбур колись пояснювала, що нейролептики шкідливі для людей із синдромом множинної особистості, бо тільки поглиблюють розщеплення свідомості. Хлопець спробував уповільнити свій кровообіг, аби торазин не дійшов до мозку. Він відчув, як шість пар рук піднімають його й тягнуть із палати до ліфту, а потім — на другий поверх, до відділення № 5. Він бачив, що на нього зацікавлено витріщаються тамтешні мешканці. Один висолопив язика, інший розмовляв зі стіною, третій дзюрив на підлогу. Запах блювотиння й випорожнень був нестерпний.

Його кинули до крихітної палати з голими стінами й матрацом у цератовому чохлі. Коли Рейджен почув, як за ним гримнули й замкнулись двері, він підвівся, щоб висадити їх, однак Артур його спинив. На сцену вийшов Семюель. Він бухнувся навколішки й заголосив:

— Ой-вей[58]! Боже, пощо ти покинув мене?

Філіп вилаявся і кинувся на підлогу. Девід вийшов прийняти біль. Крістін скоцюрбилась на матраці й гірко заплакала. Адалана відчула, що лежить обличчям на мокрій від сліз цераті. Крістофер всівся й став бавитися зі своїми черевиками. Томмі почав обстежувати двері й прикидати, чи зможе він їх відімкнути, проте Артур стягнув його зі сцени. Аллен почав гучно вимагати адвоката. Ейпріл, охоплена жагою помсти, уявляла, як будівлю шпиталю пожирає полум’я. Кевін вивергав потоки брудної лайки. Стів його перекривляв. Лі реготав. Боббі фантазував, буцімто він уміє літати й може випурхнути звідси крізь вікно. Джейсон влаштував істерику. Марк, Волтер, Мартін і Тімоті сновигали замкненою кімнатою, наче звірі в клітці. Шон задзижчав. Артур втратив контроль над небажаними персонами.

В оглядове вічко молоді санітари закритого відділення спостерігали за тим, як Мілліган бився об стіни, крутився дзиґою, щось белькотів різними голосами і з різними акцентами, реготав, ридав, падав на підлогу і знову схоплювався. Вони зійшлись на думці, що перед ними яскравий приклад буйного божевілля.

Наступного дня прийшов лікар Кол і вколов Міллігану амітал — єдиний засіб, який діяв на юнака заспокійливо й повертав йому ясність мислення. Біллі відчув, що потихеньку відновлює цілісність, але чогось усе-таки бракувало. Артур і Рейджен вирішили триматись осторонь, як це було до суду, а без них юнак був усього лише «розщепленим» Біллі — спустошеним, переляканим і розгубленим.

— Лікарю Кол, дозвольте мені повернутись нагору, до відділення РІТ, — благав хлопець.

— Тамтешній персонал тебе боїться, Біллі.

— Я нікого не скривджу!

— Але ж ти був на волосину від цього. Рейджен розмахував розбитою склянкою й збирався порізати охоронців. І ще нахвалявся мені кістки переламати. Працівники погрожують влаштувати страйк, якщо тебе переведуть назад до відкритого відділення. Люди вже поговорюють, що слід було б відіслати тебе з Афін.

— А куди?

— До Ліми.

Від цих слів юнака пройняв жах. У в’язниці він чув розповіді про Ліму. Він також згадав, як відчайдушно Швайкарт і Стівенсон боролись, аби він не потрапив до того пекла.

— Не відсилайте мене звідси, благаю! Я добре поводитимусь! Робитиму все, що мені скажуть!

— Побачимо, чим тут можна зарадити, — задумливо кивнув лікар Кол.

(2)

Хтось із Афінського центру психічного здоров’я зливав пресі внутрішню інформацію, і газети рясніли вибуховими заголовками. 7 квітня «Колумбус Диспетч» оголосила: «Мілліган у відділенні суворого режиму після вдаваного передозування ліків».

Окрім самого Міллігана, «Диспетч» також заповзялась цькувати Афінський центр психічного здоров’я загалом та лікаря Кола особисто. До лікаря телефонували з прокльонами та погрозами. Один чоловік горлав у слухавку:

— Як ти смієш того ґвалтівника захищати?! Ниций, брехливий, падлючий сучий син, ось ти хто! Вважай, що ти — покійник!

Після цього лікар Кол узяв за звичку пильно озиратись навсібіч, сідаючи в машину, і спати з зарядженим револьвером на столику біля ліжка.

Протягом усього наступного тижня «Диспетч» публікувала протести Стинціано проти спроби Афінського центру психічного здоров’я та його управительки, Сью Фостер, підшукати новий шпиталь для Міллігана.

СТИНЦІАНО ПЕВЕН, ЩО В АФІНСЬКОМУ ЦЕНТРІ ПРИХОВУЮТЬ ПРАВДУ

ЩОДО ПЕРЕВЕДЕННЯ МІЛЛІГАНА

Майк Стинціано, член Законодавчих зборів штату від Демократичної партії, з недовірою ставиться до спроб адміністрації Афінського центру психічного здоров’я замовчувати той факт, що Вільяма С. Міллігана можуть перемістити до іншого шпиталю.

Демократ із Колумбуса переконаний, що тільки розголос у засобах масової інформації на початку минулого тижня завадив функціонерам із Афінського центру крадькома куди-небудь перевезти двадцятичотирирічного душевнохворого ґвалтівника і грабіжника.

«Щиро кажучи, я певен, що якби не ці публікації, його [Міллігана] давно вивезли б за межі штату чи перевели до Ліми», — наголосив Стинціано.

На прес-конференції, що відбулась у середу в Афінах, пані Фостер сказала: «Успіхи в лікуванні Біллі Міллігана були зведені нанівець ворожими висловлюваннями в пресі, які кепсько вплинули на стан пацієнта».

Управителька Афінського центру мала на увазі численні статті, які підхопили оприлюднену на сторінках «Диспетч» інформацію про те, що Міллігану дозволяється тинятися за межами шпиталю без нагляду.

«Звинувачувати пресу в тому, що вона сумлінно висвітлює факти — це безвідповідальність», — жорстко засудив Стинціано слова пані Фостер.

Коли Стинціано та Болл забажали, аби Департамент штату Огайо у справах психічного здоров’я залучив незалежних експертів для оцінки ефективності лікування Міллігана, до Афін погодилась приїхати лікарка Корнелія Вілбур. У своєму звіті вона схвалила методику лікаря Кола й пояснила, що в процесі лікування людей із синдромом множинної особистості такі рецидиви, як у Міллігана, є цілком звичною справою.

28 квітня 1979 року в «Колумбус Диспетч» з’явився такий допис:

ПСИХІАТР СИВІЛИ СХВАЛЮЄ ВІДПУСТКИ МІЛЛІГАНА

Автор Мелісса Віднер

Лікарка, до якої Департамент штату Огайо у справах психічного здоров’я звернувся по консультацію, порадила не вносити змін до програми лікування Вільяма Міллігана.

У своєму звіті, оприлюдненому цієї п’ятниці, лікарка Корнелія Вілбур виступила на підтримку методики, яка донедавна передбачала регулярні відпустки Міллігана з Афінського центру психічного здоров’я, де він перебуває на лікуванні. […] За словами лікарки Вілбур, після тринадцяти місяців, проведених у державних і приватних психіатричних установах, Мілліган більше не становить загрози для суспільства. Вона порекомендувала продовжити його лікування в Афінському центрі.

Лікарка стверджує, що відпустки без супроводу, які були частиною терапії Міллігана, — це чудова ідея, і галас, який довкола них здійнявся, шкодить усій справі. […]

3 травня 1979 року «Колумбус Сітізен Джорнал» опублікував таку статтю:

ОБ’ЄКТИВНІСТЬ ЕКСПЕРТА У СПРАВІ МІЛЛІГАНА

ПІД ЗНАКОМ ПИТАННЯ

Майк Стинціано, член Законодавчих зборів штату від Демократичної партії, поставив під сумнів незаангажованість лікарки, котра висловила рекомендації щодо подальшого лікування Вільяма Міллігана. […] Стинціано написав звернення до Маєрса Курца, виконувача обов’язків директора Департаменту штату Огайо у справах психічного здоров’я. Політик заявив, що лікарку Корнелію Вілбур не можна залучати як радника, «оскільки саме з її ініціативи Міллігана направили на лікування до Афін».

За словами Стинціано, вибрати лікарку Вілбур на роль незалежного експерта в цій справі «все одно, що запитати міс Ліліан [59] , чи добре Джимі Картер порядкує в Біллому домі».

11 травня члени місцевого осередку Національної жіночої спілки[60] написали лікареві Колу листа на трьох аркушах, надіславши копії ще й Маєрсу Курцу, Майку Стинціано, Філу Донаг’ю[61], Дині Шор[62], Джонні Карсону[63], лікарці Корнелії Вілбур і редакції газети «Колумбус Диспетч». Лист починався так:

Лікарю Кол,

якщо вірити газетам, до Ваших методів лікування Вільяма Міллігана входять відпустки без усілякого нагляду, право роз’їжджати на автомобілі, коли заманеться, та сприяння в отриманні фінансового зиску від продажу прав на книжки й кінофільми. Усе це демонструє вашу свідому й нечувану зневагу до безпеки тутешніх жінок. Ми цього не потерпимо. […]

Далі в листі йшлось про те, що, мовляв, лікар Кол не тільки не вчить Міллігана, що зґвалтування — це страхітливий злочин, але фактично ще й винагороджує хлопця «за його обурливі діяння». Лікаря Кола звинувачували в тому, що завдяки його потуранню Мілліган засвоїв «неписане, проте від того не менш реальне правило, що панує в нашому суспільстві: вважати акт насильства над жінкою цілком прийнятним вчинком, а саму жінку — не більш як сексуальним об’єктом».

У листі також писалось, що лікар Кол, мовляв, «продемонстрував передбачуваний брак лікарської інтуіції, коли проковтнув і поширив жінконенависницьку бридню. Твердження, буцімто зґвалтування скоїла особистість-лесбійка, — це очевидна спроба виправдати патріархальний лад. Ця вигадана лесбійка, чий образ ґрунтується на брехливих стереотипах, стала зручним цапом-відбувайлом, на якого можна перекласти провину за скоєні Мілліганом жорстокі сексуальні злочини, якими він мовби хотів «помститися» за те, що колись зробили з ним самим. Знову чоловік уникає відповідальності за свої дії, звалюючи все на жінку».

Прислухавшись до рекомендацій лікарки Вілбур, Міллігана вирішили залишити в Афінському центрі психічного здоров’я.

Працівникам із відділення РІТ чимало прикрощів завдала як здійнята в газетах буча, так і реакція Біллі, тож вони вимагали відкоригувати план лікування хлопця, погрожуючи страйком. Деякі працівники вважали, що лікар Кол присвячує Біллі забагато часу. Вони наполягали, щоб лікар передав контроль над повсякденним життям пацієнта до рук персоналу відділення, а сам зосередився на тому, що безпосередньо стосується терапії. Побоюючись, що інакше Біллі запроторять до Ліми, лікар Кол неохоче пристав на ці умови.

Соціальна працівниця Донна Гаднел склала своєрідну «угоду», яку Біллі мав підписати на знак того, що він готовий дотримуватись низки обмежень. Передусім юнак повинен був пообіцяти «не бойкотувати жодного з членів персоналу й не намагатися знеславити чиєсь ім’я чи підірвати авторитет». Якби Біллі бодай раз порушив це правило, йому б на певний час заборонили бачитися з письменником.

У кімнаті Міллігана не мало бути скляних або гострих предметів. На хлопця не поширювались загальні привілеї — для цього потрібен був попередній дозвіл когось із працівників денної зміни. Юнак не мав права відповідати на дзвінки, йому дозволялось тільки раз на тиждень телефонувати своєму адвокатові та двічі на тиждень — матері або сестрі. Навідувати Біллі могли тільки його мати, сестра зі своїм нареченим, адвокат і письменник. Юнакові заборонялось «давати поради — медичні, соціальні, юридичні, економічні, психологічні тощо — будь-кому з пацієнтів». Він міг знімати зі свого рахунку через бухгалтерію шпиталю не більш ніж вісім доларів і сімдесят п’ять центів на тиждень і не мав права накопичувати в себе суму, що перевищувала б згадану. Малювати Біллі дозволялось тільки обмежену кількість часу й лише під наглядом. Закінчені полотна в нього щотижня забирали. І тільки якщо Біллі протримається два тижні, не порушивши жодного правила, йому почнуть поступово повертати деякі привілеї.

Біллі був згоден на все.

«Розщеплений» Біллі дотримувався всіх правил, хоч і відчував, що персонал перетворив для нього шпиталь на в’язницю. Його знову карали за те, чого він не робив. Від Артура й Рейджена не було ні слуху ні духу, тож більшість часу Біллі проводив перед телевізором, як і решта пацієнтів.

За два тижні юнак заслужив перше послаблення: йому знову дозволили зустрічатися з письменником.

Учитель не з’являвся відтоді, як розпочалося цькування в «Диспетч». Біллі було соромно, що сам він майже нічого не пам’ятає зі свого минулого й не може розповісти письменникові ніяких подробиць. Вони з письменником домовились, що «розщеплений» Біллі називатиме себе «Біллі-Р», щоб уникнути плутанини.

— Все владнається, — запевняв Біллі-Р письменника. — Мені дуже прикро, що зараз я мало чим можу вам допомогти, але все налагодиться, щойно до мене повернуться Артур і Рейджен.

(3)

У п’ятницю, 22 травня, письменника знову зустрів Біллі-Р. Юнак мав пригнічений вигляд, млявий погляд, говорив повільно, запинаючись. Письменникові було боляче на нього дивитись.

— Для запису, — почав він, — з ким я зараз розмовляю?

— Це я, Біллі-Р. Досі не відбулось повного злиття. Немає моїх Артура й Рейджена. Мені дуже шкода.

— Тобі нема за що вибачатися, Біллі.

— Вам від мене не буде ніякої користі.

— Нічого, Біллі, все гаразд. Ми можемо просто побалакати.

Хлопець кивнув, але вигляд у нього був апатичний і виснажений.

Вони трохи поговорили, і письменник запропонував запитати в когось із персоналу, чи не відпустять Біллі з ним на прогулянку. Вони розшукали Норму Дишонг, яка дала добро, але сказала не виходити за територію шпиталю.

День стояв сонячний. Вони неквапливо брели вперед, і письменник попросив Біллі повторити шлях, яким Денні йшов того дня, коли опинився на верхівці пагорба, над урвищем.

Біллі не знав точної дороги, але приблизно уявляв, у якому напрямку треба рухатись, тому спробував відтворити маршрут Денні. Втім, усе було марно. Його спогади виявились занадто розмитими.

— Є одне місце, куди я люблю приходити, коли хочу побути на самоті, — сказав юнак. — Ходімо краще туди.

Дорогою письменник запитав:

— А що відбувається з рештою людей у твоїй голові, коли злиття всього лише часткове, як оце тепер? На що це схоже?

— Зараз усе потроху змінюється, — відповів Біллі. — Існує щось, що лікарі називають спільною свідомістю. Так ось, часом я немовби прориваюсь до цієї спільної свідомості разом з іще деякими членами «сім’ї». Мені здається, що ці випадки стають регулярнішими. Думаю, що зараз далеко не всі з нас мають доступ до цієї спільної свідомості, та все ж проблиски бувають: зненацька хтось може точно сказати, чим цієї самої миті займається інший. Не знаю, як і чому це відбувається.

Біллі помовчав, а тоді продовжив:

— Ось, наприклад, минулого тижня сталась гучна сварка під час зустрічі Аллена з лікарем Колом, іще одним психіатром і тим чоловіком, що стежить за дотриманням прав пацієнтів. Спершу Аллен із ними сперечався, а потім схопився на ноги й випалив: «Ідіть ви під три чорти! До зустрічі в Лімі!», — і вилетів за двері. Я сидів у кріслі в загальній залі, коли раптом почув ці слова. Я аж скрикнув: «Що? Гей, стривай-но! Яка ще Ліма?» І ось сиджу я на краєчку крісла, і мене страх пробирає, бо я, виходить, почув репліку, сказану кілька секунд тому, ніби в моїй голові взяли й прокрутили плівку з чужою розмовою. Тут до зали заходить той психіатр, що був із Алленом і лікарем Колом. Я йому й кажу: «Будь ласка, ви всі повинні мені допомогти». — «Що ти маєш на увазі?» — не розуміє він. Тут мене починають бити дрижаки, і я розповідаю йому, які слова пролунали в моїй голові, й запитую, чи була така розмова насправді. «Невже я щойно бовкнув, щоб мене відіслали до Ліми?» А психіатр і відповідає: «Так». Тоді я як розревусь! «Не слухайте мене, — кажу, — забудьте, про що я там варнякав».

— А раніше з тобою такого не бувало?

Біллі замислено глянув на письменника.

— Думаю, це перша ознака формування спільної свідомості при неповному злитті.

— Це дуже важливо.

— Але й моторошно. Я плакав, кричав. Усі присутні в залі люди повернулись і витріщились на мене. А я навіть не усвідомлював, що сказав щось, тому дивувався, чому всі так на мене дивляться. І раптом почув у голові свій лемент, мов на записі.

— Ти й досі Біллі-Р?

— Так.

— Із вас усіх тільки ти чуєш таке «програвання записів»?

Хлопець кивнув.

— Це тому що я — стрижнева особистість. Саме я формую нашу спільну свідомість.

— І що ти про це думаєш?

— Це означає, що я одужую. Але поки що мені дуже лячно. Іноді я себе запитую: чи так уже сильно я хочу вилікуватись? Чи варто заради цього терпіти такий страх? Чи варто зносити все те лайно, через яке доводиться проходити? Чи не краще було б поховати себе десь у віддаленому закапелку свого мозку й забути про все?

— І яка ж відповідь?

— Хтозна.

Біллі притих, коли вони наблизились до невеличкого цвинтаря поблизу школи для розумово відсталих «Маяк»[64].

— Я приходжу сюди, коли хочу розібратись у своїх думках. Це найсумніше місце, яке я будь-коли бачив.

Письменник подивився на невеликі надгробки. Серед них було чимало таких, що попадали й заросли бур’яном.

— Цікаво, чому на них тільки числа?

— Коли в людини, що потрапляє до цього шпиталю, немає ні сім’ї, ні друзів, — пояснив Біллі, — і нікому в усьому білому світі до неї немає діла, то після смерті всі записи про неї знищуються. Щоправда, зберігається список того, хто й де похований. Це на той випадок, якщо все ж раптом вигулькнуть якісь родичі. Майже всіх, хто тут лежить, скосила лихоманка в… дай Бог пам’яті… здається, в тисяча дев’ятсот п’ятдесятому. Але он там є надгробки, що датуються тисяча дев’ятсот дев’ятим роком, і навіть іще давніші.

Біллі поволі походжав поміж могил.

— Коли я тут буваю, то сиджу на он тому горбку, біля сосен. Тут можна побути наодинці з собою. У цього цвинтаря дуже гнітюча історія, проте тут відчувається спокій. Бачите, як оте сухе дерево схилилось над могилами? В цьому є якась особлива краса й гідність.

Письменник кивнув, не бажаючи переривати Біллі.

— За задумом цей цвинтар повинен був мати форму кола. Бачите, могили спершу розташовувались по спіралі. А тоді спалахнула лихоманка, місця забракло, і мерців почали класти рядами.

— Тут іще когось ховають?

— Пацієнтів, у яких немає сім’ї. Це так сумно. Вам би сподобалось приїхати сюди в пошуках давно загубленого родича й побачити, що він якийсь там номер сорок один? А багато надгробків узагалі звалені купою отам, на пагорбі. Аж жаль бере. Ніякої поваги до мертвих. Ті могильні плити, що мають пристойний вигляд, ставила не держава. Їх встановили люди, котрі дізнались, що тут поховані їхні рідні. Тому-то на тих надгробках є імена. Люди полюбляють досліджувати свої родоводи — всім хочеться знати, де їхнє коріння. І коли вони з’ясовують, що їхніх предків прикидали тут землею, тицьнувши в головах камінець із номером, це зачіпає їх за живе. «Це ж мій родич! Він заслуговує на більш шанобливе ставлення», — кажуть вони. Кров — не водиця, і байдуже, що небіжчик міг бути «чорною вівцею» в сім’ї, божевільним абощо. Сумно, що таких пристойних надгробків тут зовсім небагато. Я проводив тут чимало часу, коли ще міг…

Він на мить затнувся, а потім реготнув і договорив:

— Коли ще міг «тинятись без нагляду».

Письменник зрозумів, що юнак умисно вжив вислів із заголовку «Диспетч».

— Я радий, що ти знайшов у собі сили з цього посміятись. Сподіваюсь, ти більше не дозволятимеш тій писанині зачепити тебе за живе.

— Нізащо. Я залишив свою образу в минулому. Розумію, що попереду чекає ще багато неприємних публікацій, але вони більше не зможуть заскочити мене зненацька, тож мені буде легше з цим упоратись.

Упродовж усієї бесіди письменник відчував, що в поведінці Біллі відбуваються якісь поступові, ледве вловимі метаморфози. Хода юнака стала жвавішою, мова — рафінованішою. Та ще й ця іронічна згадка про газетне кліше.

— Дозволь дещо запитати, — звернувся до нього письменник. — Якби ти сам не сказав мені, що ти — Біллі-Р, то я, слухаючи, як ти говориш, їй-богу, вирішив би, що ти — Учитель.

Очі Біллі проясніли, і на його вустах заграла посмішка.

— То що ж ви хотіли запитати?

— Хто ти зараз?

— Я й справді Учитель.

— Ах ти ж хитрий чортяка! Любиш влаштовувати мені несподіванки!

— Так уже виходить, — знову посміхнувся хлопець. — Коли я розкутий, злиття відбувається саме собою. Певно, для цього потрібен внутрішній спокій. У цьому місці я його знайшов. Я отримав шанс знову тут побувати, поспілкуватися з вами, згадати минуле.

— Навіщо було чекати, поки я запитаю, хто ти? Чому ти одразу не сказав: «До речі, це я, Учитель»?

Юнак знизав плечима.

— Я ж не зустрівся з вами заново. Ви вже якийсь час розмовляли з Біллі-Р. Потім до бесіди зненацька долучився Артур, а за ним і Рейджен. Вони хотіли щось вам сказати. І було б якось ніяково ні з того ні з сього бовкнути «О, добридень, здоровенькі були», немовби ми з вами оце тільки щойно побачились.

Вони рушили далі, й Учитель мовив:

— Артур і Рейджен дуже хочуть допомогти Біллі пояснити вам, що насправді трапилось у розпал минулих буремних часів.

— Ну ж бо, — зацікавився письменник. — Охоче послухаю.

— Денні аж ніяк не збирався стрибати з кручі. Він просто видерся нагору схилом, бо там росли більші й гарніші квіти.

Учитель закрокував уперед, показуючи письменнику шлях, яким пройшов тоді Денні, і дерево, за яке хлопчина тримався. Письменник подивився вниз. Якби Денні стрибнув, то, поза всяким сумнівом, розбився б на смерть.

— А Рейджен навіть не думав нападати на тих охоронців, — продовжив Учитель. — Розбита склянка призначалась для нього самого. Він вважав, що Біллі зрадили, і збирався вкоротити собі віку.

Юнак підняв руку, показуючи письменнику, що жестом, який усі сприйняли як погрозу, він просто наближав гострі уламки скла до своєї горлянки.

— Рейджен збирався перерізати собі горло й покінчити з усім.

— Але навіщо ти сказав лікареві Колу, що переламаєш йому кістки?

— Насправді Рейджен хотів сказати щось на зразок: «Підходьте, лікарю Кол. Ви перший побачите, як я переламаю тут кілька кісток». Я б нізащо не скривдив цього маленького чоловічка.

— Більше не розпадайся, Біллі, — промовив письменник. — Усім дуже потрібен Учитель. Не забувай, що ми з тобою маємо важливу справу: розповісти твою історію.

— Саме цього я й хочу, — кивнув Біллі. — Щоб світ знав правду.

Лікування Біллі тривало. Не припинявся й зовнішній тиск на адміністрацію шпиталю. «Контракт» Біллі з персоналом поновили ще на два тижні: юнак дотримувався правил, а йому поступово повертали різноманітні привілеї. У «Колумбус Диспетч» друкували недоброзичливі статті про Міллігана.

Стинціано та Бол реагували на ті статті все новими вимогами винести справу Міллігана на парламентські слухання. Пронюхавши, що про життя хлопця пишеться книжка, вони внесли до Конгресу білль № 557, що забороняв злочинцям (включно з тими, яких виправдали на підставі божевілля) отримувати гроші від публікації своїх біографій та історій про вчинені ними злочини. Розгляд цього біллю в Юридичному комітеті Конгресу повинен був початися за два місяці.

(4)

Настав червень. Душевний стан Біллі залишався стабільним попри безупинні нападки в пресі та їхній вплив на його побут і лікування. Юнакові знову дозволили самостійно гуляти територією шпиталю (але не ходити в місто без супроводу). Тривали його сеанси терапії з лікарем Колом. Біллі знову почав малювати. Але й письменник, і лікар Кол сходились на тому, що Учитель помітно змінився. Спогади юнака була вже не такими точними, як раніше, а в його вдачі почали проступати Алленова схильність маніпулювати людьми та нахабство Томмі, Кевіна й Філіпа.

Учитель розповів письменнику, що одного разу він працював над радіопередавачем Томмі й несподівано для себе сказав уголос: «Гей, що це я роблю? Вести радіозв’язок без ліцензії — це правопорушення». А тоді, не «перемикаючись» на Томмі, сам собі відповів: «То й що з того, чорт забирай?»

Учителя приголомшила і стурбувала його нова поведінка. Він уже давно прийняв той факт, що всі ці особистості — частина його самого (Учитель спокійно вживав термін «особистості» й не наполягав на тому, щоб їх називали людьми). Однак оце вперше він не тільки знав про їхнє існування, але ще й відчував їх. Очевидно, це й було справжнє, остаточне злиття. Він поступово ставав спільним знаменником для всіх двадцяти чотирьох особистостей, і це робило його не якимось Робіном Гудом чи Суперменом, а цілком пересічним юнаком — нетерплячим, зухвалим, схильним маніпулювати людьми, дуже розумним і обдарованим.

Як і передбачав колись лікар Джордж Гардинґ, цілісний Біллі Мілліган, імовірно, становитиме собою величину, меншу за суму його доданків.

Приблизно в той самий час Норма Дишонг, котра була кураторкою Біллі в денну зміну, вирішила, що більше не хоче мати нічого спільного з його справою. Постійний зовнішній тиск дістав її до печінок. Інші члени персоналу теж не бажали братися за випадок Біллі. Врешті-решт новою кураторкою Біллі зголосилась бути асистентка Норми Дишонг, Ванда Панкейк. У відділенні РІТ вона була новенькою, хоча пропрацювала в шпиталі вже десять років.

Молода розлучена жінка з квадратним обличчям, невеличка на зріст і пухкенька, наблизилась до свого нового підопічного з острахом.

— Коли я вперше почула, що Міллігана везуть до нашого шпиталю, — пізніше зізналась вона, — я собі подумала: тільки цього ще бракувало! Я його до смерті боялась, поначитувавшись газет. Адже він був ґвалтівником, та й раніше притягався за жорстокі злочини.

Ванда пригадала, що вперше зустрілась із Мілліганом іще минулого грудня, усього за кілька днів після його прибуття до шпиталю. Він був у кімнаті відпочинку та розваг і щось малював. Ванда підійшла з ним поговорити й спіймала себе на тому, що її б’ють такі дрижаки, аж підстрибує пасмо волосся, яке нависло над її чолом.

Ванда була однією з тих, хто спершу не вірив, що в Міллігана розщеплення особистості. Але після того, як хлопець пробув у них кілька місяців, вона перестала його боятися. Тим паче він сказав їй те, що й усім іншим жінкам у відділенні: якщо їм колись доведеться мати справу з Рейдженом, то нехай не хвилюються, бо Рейджен ніколи в житті не скривдить жінку чи дитину.

Нині Ванда добре ладнала з Біллі. Час від часу вона заходила до його палати, і вони довго розмовляли. Вона усвідомила, що цей юнак починає їй подобатись і вона справді вірить у те, що він страждає на синдром множинної особистості. Ванда та медсестричка Пат Перрі захищали Біллі від тих працівників шпиталю, що ставились до хлопця вороже.

Ванда Панкейк уперше побачила Денні, коли той лежав на дерматиновому дивані, смикаючи декоративні ґудзики, що оздоблювали його спинку. Вона запитала юнака, навіщо він це робить.

— Хочу їх відірвати, — відказав той хлопчакуватим голосом.

— Не роби так більше. Тебе як звуть?

Він засміявся і ще дужче потягнув за ґудзик.

— Я — Денні.

— Якщо ти не припиниш, Денні, то дістанеш від мене по руках.

Він підвів голову, зміряв жінку поглядом і ще кілька разів для годиться смикнув ґудзик, аби залишити останнє слово за собою, проте облишив своє заняття, коли Ванда підійшла ближче.

Наступного разу вона побачила Денні, коли той викидав свій одяг і ще деякі з особистих речей до сміттєвого контейнера.

— Ти що це робиш?

— Викидаю ці лахи.

— Навіщо?

— Вони не мої. Нащо вони мені здались?

— Так не годиться, Денні. Віднеси речі назад до палати.

Денні розвернувся й пішов, так і залишивши все в контейнері. Ванді довелось самій дістати пожитки хлопця зі сміття й занести до його палати.

Декілька разів жінка ловила Денні на тому, що він викидає одяг і цигарки. Часом інші люди заносили до відділення речі, які хлопчина викинув у вікно. Потім Біллі завжди допитувався, хто поцупив його власність.

Одного разу Ванда привела свою півторарічну племінницю, Місті, до кімнати відпочинку та розваг, де Біллі саме займався малюванням. Коли юнак, посміхаючись, нахилився до дівчинки, та відсахнулась і заплакала. Біллі сумно подивився на дитину й пожартував:

— Така маленька, а вже читаєш газети, еге ж?

Ванда помилувалась пейзажем, над яким працював юнак.

— Дуже гарно, Біллі, — похвалила вона. — Знаєш, я хотіла б мати одну з твоїх робіт. Грошей у мене небагато, та якби ти намалював мені оленя — маленьку картину, нічого особливого, — я тобі заплатила б.

— Буде вам олень, — відповів він. — Але спочатку я хотів би написати портрет Місті.

Він почав малювати дівчинку, потішений тим, що Ванді сподобалась його робота. Ця жінка була прямою й безпосередньою, з нею було простіше спілкуватись, аніж із більшістю членів персоналу. Він знав, що Ванда розлучена, що дітей у неї немає і мешкає вона в трейлері недалечко від батьків, у своєму рідному маленькому містечку в Аппалачах. Вона була сильною, жорсткою молодою жінкою. У неї були проникливі очі, а коли вона посміхалась, на її щоках з’являлись ямочки.

Одного дня Біллі вийшов на пробіжку довкола будівлі шпиталю і не встиг подумати про Ванду, як вона в’їхала на подвір’я на своєму новенькому повнопривідному пікапі.

— Дасте колись покататись! — гукнув хлопець, переходячи на біг на місці, поки Ванда вилазила з авто.

— Розмріявся!

Біллі побачив на машині радіоантену й номер виклику на задньому склі.

— То ви, виходить, радіолюбителька?

— Так, — відповіла Ванда.

Вона замкнула машину, повернулась і рушила до шпиталю.

— А який у вас позивний? — запитав Біллі, не відстаючи від неї ні на крок.

— «Оленебій».

— Дивне прізвисько для жінки. Чому ви обрали саме його?

— Тому що я люблю полювати на оленів.

Біллі вкляк на місці й вирячився на Ванду.

— Що з тобою, Біллі?

— Ви полюєте на оленів? Тобто вбиваєте тварин?

Вона подивилась йому просто в очі.

— Першого оленя я вбила, коли мені було дванадцять, і відтоді я ходжу на полювання щороку. Минулий сезон був для мене невдалим, але я вже чекаю не дочекаюсь осені. Я полюю не просто так, а заради м’яса і вважаю, що нічого поганого в цьому немає. Тому навіть не починай розводити демагогію.

Вони разом піднялись у ліфті. Біллі пішов до своєї палати й роздер на клапті ескізи, які вже було накидав для Вандиної картини з оленем.

7 липня 1979 року на першій шпальті «Колумбус Диспетч» з’явився допис Роберта Рута в червоній рамці й під велетенським заголовком:

ҐВАЛТІВНИКА МІЛЛІГАНА МОЖУТЬ ЗВІЛЬНИТИ В НАЙБЛИЖЧІ КІЛЬКА МІСЯЦІВ

Мова йшла про те, що через три-чотири місяці Міллігана можуть визнати здоровим і звільнити за рішенням Верховного суду. Стаття закінчувалась такими словами: «Він [політик Майк Стинціано] припускає, що життю Міллігана може загрожувати небезпека, якщо хто-небудь із мешканців Колумбуса побачить, що той вештається вулицями їхнього міста».

Прочитавши статтю, лікар Кол зауважив:

— Боюсь, що саме ця писанина і вкладе такі думки комусь у голову.

Наступного тижня наречений Кеті, Роб Баумгардт, і його брат, Бойс, приїхали забрати Біллі на вихідні, оскільки юнака не могли відпустити без супроводу. Хлопці з’явились у військовому камуфляжі — вони підробляли статистами на зйомках кінострічки «Брубейкер»[65] із Робертом Редфордом у головній ролі. Спускаючись сходами з двома чоловіками в одностроях, Біллі бачив, як на нього крізь вікно свого пункту лупають очима охоронці. Він ледве стримав посмішку. Збоку, певно, здавалось, ніби його супроводжує військовий конвой.

* * *

Біллі розповів письменникові, що він помічає в собі зміни, які його дуже непокоять. Він тепер міг без ключів відмикати замки, і йому для цього не потрібен був Томмі. Він ганяв на своєму новому мотоциклі точнісінько як Рейджен, полюбляючи злітати вгору крутими схилами. І так само, як Рейджен, він тепер повністю володів своїм тілом, відчуваючи, як пульсує в ньому потік адреналіну, як скорочується кожен м’яз, дозволяючи йому їздити на мотоциклі, наче ас, хоча особисто він зроду не сідав на залізного коня.

Також Біллі спіймав себе на тому, що стає якимось нелюб’язним. Пацієнти його дратували, а від спілкування з персоналом йому вривався терпець. Юнаку відчайдушно закортіло зробити дещо дивне: роздобути двометровий металевий прут із гачком на кінці й гайнути на електричну підстанцію. Біллі знав, де шукати трансформатор. Якщо вивести його з ладу, вся прилегла місцевість залишиться без електрики.

Біллі переконував себе, що так робити не можна. Якщо на вулицях згаснуть усі ліхтарі, хтось може потрапити в аварію. Чому в нього взагалі виникло таке химерне бажання? Він покопирсався в пам’яті, і йому пригадався один вечір. Мати з Чалмером сварились. Не в змозі більше слухати, як вони горлають одне на одного, Томмі осідлав велосипед і рушив геть зі Спрінґ-стрит. Він дістався місцевої підстанції, прокрався на територію і відрубав електрику. Хлопчина знав: коли зненацька вимикається світло, люди втихомирюються. Його мати й вітчим змушені будуть припинити сварку. Без струму тоді залишились три вулиці: Губерт-авеню, Метгоф-драйв і Спрінґ-стрит. Коли Томмі повернувся додому, в хаті було хоч в око стрель, зате Дороті й Чалмер більше не лаялись, а сиділи собі на кухні, попиваючи каву при світлі свічки.

То ось чому йому схотілось повторити трюк із електрикою! Він почув від Кеті, що Дороті останнім часом сильно свариться з Делом. Біллі посміхнувся, зиркнувши на трансформатор. Отже, це просто таке собі дежавю соціопата.

Біллі підозрював, що в нього розвинулись і ще якісь проблеми, адже його тепер майже не цікавив секс, хоча сприятливі можливості траплялись. Двічі він повинен був їхати на вихідні до сестри, а натомість винаймав кімнатку в якомусь із афінських мотелів і приводив туди жінок, які виявляли бажання з ним переспати. Але обидва рази Біллі помічав, що копи наглядають за ним із припаркованих край дороги патрульних машин, і відступався від своїх намірів. Його й без того мучило почуття провини, мов дитину, яка знає, що накапостила.

Юнак намагався краще пізнати самого себе. Спостерігаючи за своїми внутрішніми «я», Біллі зрозумів, що їхній контроль послаблюється. Якось на вихідних Біллі придбав ударну установку, після того як спробував на ній заграти в крамниці й сам страшенно здивувався своїй майстерності. Раніше на барабанах грав тільки Аллен, але тепер його вміння передалось Учителеві й навіть «розщепленому» Біллі. Також Учитель тепер грав на саксофоні та фортеп’яно, проте з-поміж усіх музичних інструментів саме барабани дарували йому особливо потужну емоційну розрядку. Гра на них його підбадьорювала.

Коли до Колумбуса докотилась звістка про те, що план лікування Міллігана знову передбачає відпустки, на лікаря Кола з новою силою посипались докори. Комісія штату Огайо з професійної етики отримала вказівку розпочати проти лікаря слідство за звинуваченням у несумлінному виконанні службових обов’язків. Членам Комісії нашептали, що, мовляв, Мілліган користується особливими привілеями, тому що лікар Кол потай пише про нього монографію. Позаяк згідно з законом таке розслідування можна було почати тільки у відповідь на офіційну скаргу, один із юристів Комісії мусив подати її власноруч.

Побачивши, що на нього тепер напирають іще й з цього фронту і тим самим заважають йому належним чином лікувати пацієнта, підривають його лікарську репутацію і ставлять під загрозу всю його кар’єру, лікар Кол 17 липня 1979 року подав до Комісії засвідчену в адвоката письмову заяву:

Ось уже декілька місяців довкола справи Біллі Міллігана точаться такі запеклі баталії, що це вже переходить усілякі межі. На моє переконання, таке цькування суперечить не тільки здоровому глузду, але й закону. […]

Найбільший шквал критики викликає моя методика роботи з пацієнтом. А її, між іншим, схвалили всі фахівці, котрі мають досвід лікування таких хворих, як Мілліган. […]

Я вважаю, що на мене нападають із дріб’язкових і корисливих мотивів, таких як, наприклад, самореклама члена Законодавчих зборів і гонитва журналістів за сумнівною сенсацією. […]

Комісія штату Огайо з професійної етики врешті-решт одностайно вирішила зняти з лікаря Кола всі звинувачення, проте цьому передувала багатомісячна заплутана й недешева юридична тяганина, під час якої не минулось без повісток до суду, письмових свідчень під присягою та зустрічних позовів. Поки тривала ця катавасія, лікареві Колу доводилось витрачати купу часу й зусиль на те, щоб захистити своє ім’я, свою лікарську репутацію та свою родину. Він прекрасно розумів, чого від нього домагаються, і міг би легко позбутись тиску й погроз, посадивши Біллі під замок. Проте психіатр не збирався піддаватись на популістські вимоги політиканів і писак, оскільки був твердо переконаний: щоб лікування дало результат, до Біллі необхідно ставитись так само, як і до решти пацієнтів.

(5)

3 липня, у п’ятницю, Біллі дозволили віднести деякі з його полотен до Афінського національного банку, який зголосився надати свій вестибюль для проведення виставки робіт юнака, що мала тривати весь серпень. Біллі радісно взявся до праці: натягував полотна на підрамники, писав нові картини, доводив їх до пуття, добираючи для них рами. У вільний час він готувався до весілля Кеті, яке мало відбутись 28 вересня. Біллі заплатив за оренду весільної зали з тих грошей, які заощадив, продаючи свій живопис, і сходив до кравця, щоб зняти мірки для смокінга. Він із нетерпінням чекав на це свято.

Звістка про виставку картин Міллігана привабила до Афін кореспондентів і телевізійників із Колумбуса. Порадившись зі своїм адвокатом, Біллі погодився дати інтерв’ю Джен Раян і Кевіну Берґеру, репортерам вечірніх новин.

Юнак розповів Джен Раян про свої картини та про те, як йому допомагає лікування в Афінському центрі психічного здоров’я. Коли вона запитала, скільки з виставлених робіт вийшло з-під пензля інших його особистостей, Біллі відповів:

— Це, так би мовити, наша спільна творчість. Усі ці особистості — частина мого єства, з чим мені довелось примиритись. Їхні здібності — це мої здібності. Але тепер тільки я сам контролюю свої дії і хочу, щоб так воно було й надалі.

Біллі пояснив, що частину прибутку від продажу полотен він витратить на своє лікування та оплату послуг адвоката, решта ж піде на фінансування Фонду боротьби проти жорстокого поводження з дітьми.

Хлопець сказав, що відчуває, як усі його особистості зливаються в єдине ціле, тож тепер ніщо не відволікатиме його від діяльності, спрямованої на захист дітей від домашнього насильства. Це та справа, якій він планує присвятити своє майбутнє.

— Я хотів би, щоб сім’ї, в яких виховуються прийомні діти, проходили ретельніші перевірки, — поділився Біллі. — Необхідно стежити за тим, щоб дітей там не кривдили ні фізично, ні психологічно. Дітям недостатньо просто мати дах над головою, їм важливо також відчувати любов і піклування.

Минулого грудня Джен Раян знімала півгодинну документальну стрічку про Біллі, тож їй одразу впало в око те, як він змінився. Найбільш разюча зміна відбулась у ставленні юнака до суспільства. Незважаючи на страхітливі знущання, яких він зазнав у дитинстві, нині Біллі знову з надією дивився в майбутнє.

— Моя віра в нашу судову систему зміцніла. І я вже не почуваюсь так, ніби весь світ бажає мені зла.

У шестигодинному випуску новин Кевін Берґер зазначив, що хоча програму лікування Міллігана в Афінському центрі психічного здоров’я вважали суперечливою й нещадно критикували, проте саме вона дозволила Біллі знову відчути себе частиною суспільства.

— Я тепер значно ліпшої думки про мешканців Афін, — сказав Біллі. — Коли вони краще мене пізнали, то перестали ставитись до мене вороже. Мене вже не бояться, як це було, коли я вперше сюди приїхав. Тоді людей проти мене налаштували… кхм… певні джерела.

Біллі розповів, що дуже ретельно добирав картини для виставки. Чимало полотен він вирішив не показувати, оскільки боявся, що люди кинуться аналізувати його психіку за зображеннями. Біллі зізнався, що його дуже хвилює те, як люди оцінять його живопис.

— Я сподіваюсь, що вони прийдуть подивитись на мої роботи не в гонитві за гострими відчуттями, а з любові до мистецтва, — мовив юнак.

Біллі також сказав репортерам, що хотів би піти до художньої школи, щоб удосконалити свою техніку, проте навряд його туди візьмуть, враховуючи його погану славу. Можливо, колись ситуація зміниться, а поки що йому доведеться набратись терпіння.

— Я тепер тверезо оцінюю реальність, — зауважив юнак, — і це найголовніше.

Вечірні випуски новин, де показували, як Біллі розвішує свої картини й балакає з телерепортерами, справили гарне враження на працівників шпиталю. Більшість із них відтанули й почали ставитись до юнака сердечніше. Дуже мало хто продовжував відверто його хулити. До Біллі дійшли чутки, що навіть ті з членів персоналу, котрі в минулому ставились до нього вороже, останнім часом у своїх звітах почали відзначати його успіхи. Біллі вразило те, що йому тепер частенько переповідали, хто і що казав про нього на зборах і які записи додавались до його історії хвороби.

Біллі усвідомив, який велетенський крок уперед він зробив відтоді, як його випустили з закритого відділення.

У суботу, 4 серпня, Біллі саме йшов із відділення РІТ, коли почув сигнал тривоги ліфта. Підйомник завис між третім і четвертим поверхами, а всередині застрягла розумово відстала дівчина. Біллі зауважив, що зовнішній розподільчий щиток тріщить, шипить і сипле іскрами, і збагнув, що сталось коротке замикання. Кільканадцять пацієнтів уже з’юрмилось на сходовому майданчику біля ліфтів, а дівчина, котра потрапила в пастку, почала верещати і битись об стіни. Біллі погукав на поміч, і один із майстрів допоміг йому силоміць розсунути двері, що вели до шахти ліфта.

Медсестри Кетрін Ґіллотт і Пат Перрі вийшли подивитись, через що здійнявся такий рейвах. У них на очах Біллі спустився в шахту й проліз до кабіни підйомника крізь люк у стелі. Зістрибнувши на підлогу, Біллі заспокоював дівчину. Вони чекали, поки з’явиться механік, за яким уже послали, а тим часом Біллі длубався в розподільчому щитку, що був у кабіні ліфта.

— Ти любиш поезію? — запитав Біллі в дівчини.

— Я люблю Біблію.

— То почитай мені що-небудь із псалмів, — попросив юнак.

І добрих півгодини він гомонів із дівчиною про Біблію.

Коли механік нарешті запустив ліфт і вони вийшли на третьому поверсі, дівчина підняла на Біллі очі й запитала:

— А можна мені тепер солодкої шипучки?

Наступної суботи Біллі прокинувся рано. Він дуже тішився з того, як проходила його художня виставка, хоч юнака й засмутила присвячена їй стаття в «Диспетч». Там, як завжди, скористались нагодою, щоб укотре нагадати читачам про десять його внутрішніх «я», називаючи Біллі «ґвалтівником із розщепленням особистості». Йому треба було звикати до змішаних емоцій. Хоча це нове для нього відчуття поки що збивало Біллі з пантелику, він розумів, що воно є невід’ємною частиною здорової психіки.

Цього ранку Біллі вирішив пробігтись і заразом купити пачку цигарок у готельчику, що межував із територією шпиталю. Хлопець знав, що йому не варто курити. У минулому тяга до цигарок була тільки в Аллена, та зараз йому просто необхідно було ковтнути димку. Нічого, після одужання в нього буде сила-силенна часу, щоб покинути цю звичку.

Біллі спустився сходинками з ґанку шпиталю й помітив двох чоловіків, які сиділи в авто, припаркованому навпроти входу. Він вирішив, що вони приїхали навідати когось із пацієнтів. Але коли Біллі перейшов дорогу, машина рушила з місця й проїхала повз нього. Завернувши за ріг шпиталю, Біллі знову її побачив, цього разу на вузенькій бічній доріжці.

Юнак перетнув свіжоскошене поле й попрямував до пішохідного містка, перекинутого через струмок, який був природним кордоном території шпиталю. І там Біллі вчетверте побачив те ж таки авто. Воно саме звертало на Дейрі-лейн, дорогу, що відділяла струмок від готелю. Біллі мав вийти на неї, перейшовши місток.

Коли юнак ступив на міст, вікно машини опустилось і з нього вистромилась рука з пістолетом. Хтось гаркнув:

— Міллігане!

Біллі вкляк на місці.

Його «я» розщепилось.

Рейджен крутнувся й шубовснув у струмок, і перша куля просвистіла повз. Друга також не влучила в ціль. А за нею й третя. Намацавши на дні струмка гілляку, Рейджен видерся на берег і, змахнувши нею, наче довбнею, вщент розтовк заднє скло машини, перш ніж водій встиг дати газу і вшитися.

Слов’янин іще довго не рухався з місця. Його тіпало від гніву. Там, на містку, Учитель просто взяв і завмер, слабкий і нерішучий. Якби він, Рейджен, не вискочив мерщій на сцену, всі вони вже були б покійниками.

Рейджен поволі закрокував назад до шпиталю, радячись із Артуром і Алленом, що робити далі. Доведеться все викласти лікареві Колу. Тут, у шпиталі, члени «сім’ї» є надто легкою мішенню. Будь-хто може знайти їх і спровадити на той світ, коли заманеться.

Аллен розповів лікареві Колу про те, що сталось, і переконав психіатра, що зараз вкрай важливо не позбавляти його відпусток. Як пояснив Аллен, йому потрібен безпечний прихисток за межами шпиталю, де можна пересидіти до судового слухання в Ланкастері, на якому мають вирішити, чи буде анульовано його зізнання. А після слухання він проситиме, щоб його перевели з Огайо до Кентуккі, під опіку лікарки Корнелії Вілбур.

— Головне, — сказав Артур Алленові, — щоб ніхто не довідався про за́мах. Якщо ті типи побачать, що в газетах немає про це ані слова, вони занепокояться. Боятимуться, що Біллі щось замислив.

— А письменникові розповімо? — запитав Аллен.

— Тсього ніхто знати не повинен, тілько лікар Кол, — наполіг Рейджен.

— Але ж сьогодні Учитель має зустрітися з письменником. О першій, як завжди. Думаєте, Учитель з’явиться?

— Не знаю, — відповів Артур. — Від Учителя ні слуху ні духу. Гадаю, йому соромно за те, що він так укляк на тому мосту.

— І що ж я скажу письменнику?

— Ти в нас добре язиком плешчеш, — сказав Рейджен. — Вдай, шчо ти і є Учитель.

— Письменник одразу мене розкусить.

— Не розкусить, якщо ти сам назвешся Учителем, — підказав Артур. — Він тобі повірить.

— Ти хочеш, щоб я збрехав?!

— Письменник засмутиться, почувши, що Учитель знову «розпався» і зник, адже ці двоє потоваришували. А нам аж ніяк не можна ризикувати книжкою. Все повинно йти так, як і до замаху на життя Біллі.

— Зроду б не подумав, що ти колись наказуватимеш мені брехати, — похитав головою Аллен.

— Якщо це робиться зі шляхетною метою, — сказав Артур, — щоб уберегти когось від розчарування, тоді це вже ніби й не брехня.

* * *

Але під час зустрічі письменника насторожили слова й поведінка Біллі. Юнак здавався занадто самовпевненим, хитрим і вимогливим. Він зронив, що його завжди вчили чекати найгіршого, але сподіватись на краще, однак тепер, мовляв, його сподівання зійшли на пси. Біллі не сумнівався, що його знову відішлють до в’язниці.

Письменник підозрював, що перед ним не Учитель, але не був повністю в цьому переконаним. Приїхав адвокат Біллі, Алан Ґолдзбері, і письменник відчув, що це Аллен пояснює юристові, чому він хоче скласти заповіт, залишивши все своє майно сестрі:

— У школі до мене постійно чіплявся один хуліган. Якось він хотів було мене вдарити, але стримався. Згодом я довідався, що перед тим Кеті віддала лобуряці свої останні двадцять п’ять центів, щоб той мене не займав. Я ніколи цього не забуду.

У ті вихідні Денні й Томмі малювали фреску на стіні в будинку Кеті, тоді як Аллен з тривогою в серці думав про майбутнє судове слухання в Ланкастері. Якщо рішення буде на його користь і лікар Кол пошле його до Кентуккі, лікарка Вілбур йому допоможе. Але що, як суддя Джексон його не виправдає? Що, як йому судилось решту свого життя поневірятись по божевільнях і в’язницях? Адміністрація штату регулярно надсилала йому рахунки за лікування, котре тепер коштувало Біллі понад сто доларів на день. Його хотіли довести до злиднів, залишити без копійки.

Суботньої ночі хлопець ніяк не міг заснути. Близько третьої ранку Рейджен вийшов надвір і тихенько, руками, відкотив свій мотоцикл від будинку сестри. На долину наповзав туман, і Рейдженові закортіло покататись, поки ще не розвиднілось. Він завів мотор і помчав у напрямку греблі Лоґана.

Рейджен любив туман, а надто вночі. Часто він забрідав у найгустішу, найнепрогляднішу імлу, навіть якщо для цього доводилось заглибитись у лісову гущавину чи випливти на середину озера. Тоді можна було побачити, як увесь навколишній світ просто розчиняється, зникає за білою пеленою. Третя година ночі була улюбленою порою Рейджена.

Доїхавши до горішнього краю греблі — вузького ребра, на якому ледь могло вміститись колесо мотоцикла, — хлопець вимкнув фару. Її світло тільки відбивалось би від туману й сліпило йому очі. З вимкненою фарою Рейджен міг бачити лише чорноту по обидва боки й білясту смужку греблі перед собою. Він спрямував колесо на ту смужку, точно по центру. Те, що він збирався втнути, було шаленством, одначе зараз йому конче потрібен був цей ризик. Він мусив знову відчути себе звитяжцем. Рейджен не міг жити без небезпеки. Це не обов’язково мало бути щось незаконне, просто час від часу юнакові необхідний був сплеск адреналіну й відчуття подвигу.

Рейджен іще ніколи не їздив цією греблею. Він не знав, яка вона завдовжки, і в тумані не міг розгледіти, де вона закінчується. Та він розумів, що їхати треба швидко, щоб інерція не дозволила мотоциклові завалитися набік. Юнакові було лячно, але йому зараз і сам чорт не завадив би здійснити задумане.

Мотоцикл заревів мотором і помчав вузьким ребром греблі. Безпечно діставшись на протилежний бік, Рейджен розвернув залізного коня й поїхав назад тим самим шляхом. А потім він горлав і плакав од надміру почуттів, і сльози котились по його щоках, а зустрічний вітер щипав йому обличчя.

Рейджен повернувся додому геть виснажений, і йому наснилося, що його підстрелили і він помирає на мосту, бо Учитель розгубився й дозволив їх убити.

Розділ 22

(1)

У понеділок, 17 вересня, мало відбутися слухання. Приїхавши до шпиталю, письменник іще з коридору побачив Біллі. Той уже чекав на нього. За проникливою посмішкою, ясним поглядом і дружнім кивком письменник зрозумів, що перед ним Учитель. Вони міцно потисли один одному руки.

— Радий тебе бачити, — привітався письменник. — Давненько ми не зустрічались.

— Так, чимало подій сталося за цей час.

— Давай-но побалакаємо віч-на-віч, доки не прийшли Ґолдзбері й Томпсон.

Вони зайшли до невеличкої кімнати для нарад, і Учитель розповів письменникові про замах, повторне розщеплення особистості й про спортивне авто, яке винайняв Аллен, аби тієї ж миті, як суддя анулює його зізнання, чкурнути до Лексинґтона, під нагляд лікарки Вілбур.

— А хто розмовляв зі мною весь цей місяць, вдаючи з себе Учителя?

— Аллен, — зізнався хлопець. — Ви вже вибачте. Артур сказав, що ви засмутитесь, почувши про чергове розщеплення. Дивно, бо зазвичай Артурові байдуже до чужих почуттів. Гадаю, холодна тверезість дещо зрадила йому від того, що в нього стріляли.

Учитель і письменник спілкувались, аж поки прибули Ґолдзбері й Томпсон. Після цього вони всі гуртом поїхали до Ланкастера, де розташовувалась будівля суду округу Ферфілд.

Ґолдзбері й Томпсон представили в суді письмові свідчення, що їх дали під присягою психіатри Джордж Гардинґ, Корнелія Вілбур, Стелла Каролін і Девід Кол, а також психолог Дороті Тернер. Як вони одностайно стверджували, «існують вагомі підстави вважати», що на час скоєння пограбувань у придорожніх зонах відпочинку й нальоту на аптеку «Ґрей Драґстор» (у грудні 1974 року і в січні 1975 року відповідно) Біллі вже страждав на таку психічну недугу, як синдром множинної особистості. Психіатри сходились на тому, що підсудний, імовірно, не міг у ту пору адекватно співпрацювати зі своїм адвокатом, Джорджем Келлнером, і захищатись у суді.

Прокурор округу Ферфілд, пан Льюз, викликав тільки лікаря Гарольда Т. Брауна, котрий засвідчив, що лікував Біллі, коли тому було п’ятнадцять, і на три місяці помістив хлопця до Головного шпиталю Огайо, що в Колумбусі. Лікар сказав, що у світлі нових відкриттів у психіатрії змінив би поставлений тоді діагноз «істеричний невроз пасивно-агресивного типу» на «дисоціативний розлад із можливим розщепленням особистості». Проте Браун також заявив, що їздив на прохання прокурора до Афін і спілкувався з Біллі. Під час їхньої бесіди Біллі Мілліган, здавалось, добре усвідомлював, які вчинки скоїв у минулому. Браун сказав, що насправді в Міллігана може й не бути синдрому множинної особистості, оскільки вважається, що такі хворі навіть не підозрюють, чим займаються їхні альтер-его.

Покидаючи залу суду, Ґолдзбері й Томпсон були налаштовані оптимістично, тому Біллі теж був у піднесеному настрої. Він не сумнівався, що в очах судді Джексона свідчення чотирьох дуже шанованих психіатрів і психолога матимуть більшу вагу, ніж слова лікаря Брауна.

Суддя сказав якомусь журналістові, що оголосить свій вердикт не пізніш як за два тижні.

Зваживши на нервове збудження, в якому Біллі перебував, відколи повернувся з Ланкастера, і знаючи, що юнак боїться нового замаху на своє життя, лікар Кол 18 вересня відіслав його у відпустку. Біллі розумів: у будинку сестри він буде такою ж легкою мішенню, як і в шпиталі. Тому було вирішено, що він поїде до сусіднього містечка, Нельсонвіля, де зупиниться в мотелі «Долина Гокінґа». Він прихопить із собою мольберт, фарби й полотно і спокійно малюватиме.

У вівторок Біллі зареєструвався в мотелі під вигаданим іменем і спробував розслабитись, але напруження було надто великим. Малюючи, він почув голоси. Обшукавши кімнату й передпокій, хлопець вирішив, що голоси лунають у нього в голові. Мабуть, говорять його ж таки внутрішні «я».

Він намагався їх не слухати, зосереджено кладучи мазки на полотно, проте голоси не вгавали. Теревенили не Рейджен із Артуром — тих двох він одразу впізнав би за акцентами. Напевно, це були небажані персони. Біллі запитав себе, що це з ним діється. Він не міг працювати, не міг спати й боявся поїхати до Кеті чи назад до Афін.

У середу він зателефонував Майкові Рупу й попросив того приїхати. Прибувши до мотелю, Руп побачив, що Біллі страшенно знервований, і зв’язався з лікарем Колом.

— У тебе сьогодні все одно нічне чергування, — сказав психіатр. — Залишайся з ним, а завтра забереш його до шпиталю.

У присутності Майка Рупа Біллі заспокоївся. Вони трохи випили в барі, і Біллі розповів медбратові, що дуже сподівається потрапити до лікарки, котра працювала з Сивілою.

— Я на декілька тижнів ляжу до шпиталю, а тоді, можливо, лікарка Вілбур погодиться, щоб я винайняв квартиру й жив окремо. Я вважаю, що впораюсь, адже навіть у скрутних ситуаціях я можу про себе подбати. Потім я почну лікуватись і виконуватиму всі її рекомендації.

Руп слухав, як Біллі розповідає про свої плани на майбутнє та про нове життя, яке чекає на нього, якщо суддя Джексон дозволить йому почати все з чистого аркуша.

Молодики пробалакали всю ніч і полягали спати аж під ранок. У четвер, після пізнього сніданку, вони вирушили назад до Афін.

Повернувшись до шпиталю, Біллі вмостився в загальній залі й замислився про те, що, хоч до якої б справи він тепер взявся, в нього нічого не виходить. Юнак почувався нікчемним телепнем, бо швидко втрачав усе, що дісталось йому від інших особистостей: інтелект Артура, силу Рейджена, красномовність Аллена, вміння Томмі вправлятися з електронікою. Біллі ловив себе на тому, що стає дедалі тупішим. Він так себе накрутив, що ним повністю заволоділи пригнічення та страх. Звуки різали вухо, кольори стали нестерпно яскравими. Біллі захотів чкурнути до своєї палати, грюкнути дверима й кричати, кричати, кричати…

Наступного дня Ванда Панкейк закінчувала свій обід у кафетерії, коли раптом її приятель схопився зі свого місця й підскочив до вікна. Ванда розвернулась і спробувала крізь стіну дощу роздивитись те, що він там угледів.

— Я когось бачив, — твердив її товариш, тицяючи пальцем за вікно. — Якийсь тип у ясно-брунатному плащі вибіг на міст, що на Річленд-авеню, а тоді кинувся через поруччя!

— Де?!

Ванда стала навшпиньки, витягнувшись так, як їй лишень дозволяло її невеличке повненьке тіло, але змогла розгледіти крізь залиту дощем шибку тільки машину, що зупинилась на мосту. З неї вийшов водій, перехилився через парапет, після чого повернувся до своєї машини, але передумав і знову підійшов до парапету, зазираючи за нього так, мовби спостерігав за чимось або кимось там, унизу.

У Ванди всередині все обірвалось від поганого передчуття.

— Піду-но я погляну, де там Біллі.

Вона обійшла все відділення, запитуючи про Біллі медперсонал і пацієнтів, але хлопця ніхто не бачив. Тоді Ванда оглянула палату Біллі. Його ясно-брунатного плаща не було в шафі.

Шарлотта Джонсон, завідувачка відділення, прибігла на сестринський пост і сказала, що їй щойно телефонував один із членів персоналу. Він саме був у місті й помітив Біллі на Річленд-авеню. З кабінету вискочив лікар Кол. Йому зателефонували й сповістили, що Біллі бачили на мосту.

Здійнявся лемент. Ніхто не хотів посилати до Біллі охоронців, бо всі знали, що форма його налякає.

— Я піду, — сказала Ванда, хапаючи пальто.

Охоронець Клайд Барнгарт довіз її до моста. Вона спустилась униз і почала виглядати Біллі поміж опорами мосту. Потім пройшлась уздовж берега річки, роззираючись навсібіч. Усе марно. Повернувшись, вона з подивом побачила, що водій, котрий тоді спинився на мосту, ще й досі не поїхав.

— Ви бачили тут юнака в брунатному плащі? — запитала Ванда.

Чоловік показав на університетський Центр урочистих подій, що був неподалік.

Фургон охорони підібрав Ванду й підвіз до цієї сучасної споруди з цегли та скла, що за формою нагадувала багатоярусний іменинний торт, увінчаний круглим куполом.

— Онде він! — вигукнув офіцер Барнгарт, вказуючи на бетонну галерею, що оперізувала будівлю на рівні третього поверху.

— Зачекайте тут, — сказала охоронцеві Ванда. — Я сама все владнаю.

— Не заходьте з хлопцем досередини й не залишайтеся з ним наодинці, — попередив Барнгарт.

Ванда піднялась пандусом на першу з галерей і побачила вгорі Біллі, котрий переходив од дверей до дверей, намагаючись проникнути до будівлі.

— Біллі! — покликала Ванда, вибігаючи пандусом на наступну галерею. — Зажди!

Юнак не відреагував.

— Денні! Аллене! Томмі! — спробувала медсестра вигукувати інші імена.

Він не звертав на неї уваги, швидко пересуваючись галереєю й перевіряючи одні двері за іншими. Нарешті він знайшов незамкнений вхід і зник у будівлі. Ванда ніколи не бувала в Центрі урочистих подій. Їй було лячно. Вона не знала, навіщо Біллі сюди прийшов і чого взагалі від нього можна чекати. Та все ж вона забігла всередину й наздогнала юнака, коли той почав підніматись угору крутими східцями. Ванда залишилась на сходовому майданчику.

— Спускайся звідтіля, Біллі.

— Дай мені спокій, жінко! Ніякий я не Біллі.

Вона ніколи раніше не бачила його з жувальною гумкою, проте зараз він завзято працював щелепами.

— Хто ж ти тоді? — запитала медсестра.

— Стів.

— І що ти тут робиш?

— А на що це, в біса, схоже? Піднімаюсь нагору.

— Для чого?

— Щоб стрибнути.

— Спускайся, Стіве. Давай про це поговоримо.

Той не послухався. Ванда намагалась його переконати, та все було даремно. Вона зрозуміла, що юнак твердо вирішив накласти на себе руки. Він сильно змінився. Поводився зухвало. Говорив швидко. Тембр його голосу став вищим. Вираз обличчя й інтонація були зарозумілими, мовби хлопець вважав себе неабияким мачо.

— Треба відлити, — зронив він, зникаючи за дверима вбиральні.

Ванда мерщій вискочила на галерею, щоб поглянути, чи Клайд Барнгарт із машиною ще чекає надворі. Проте охоронця й слід прохолов. Повернувшись до приміщення, Ванда побачила, що Стів саме вийшов із вбиральні та шмигнув у сусідні двері. Вона хотіла піти слідом за ним, але хлопець замкнувся зсередини.

Ванда побачила на стіні телефон, набрала номер шпиталю й попросила з’єднати її з лікарем Колом.

— Я не знаю, що робити, — побивалась вона. — Тепер він називає себе Стівом і говорить про самогубство.

— Заспокой його, — звелів Кол. — Скажи, що все буде гаразд, що все не так погано, як йому здається. Скажи, що він зможе поїхати в Кентуккі, до лікарки Вілбур, тільки нехай повернеться до шпиталю.

Ванда поклала слухавку й наблизилась до дверей. Вона постукала й гукнула:

— Стіве, відчини! Лікар Кол каже, що ти таки поїдеш до Кентуккі!

За мить двері розчахнулись, і звідти вийшов якийсь студент. Ванда побачила, що за дверима починається вузький круговий коридор, і кинулась туди, зазираючи до кабінетів і зал, що траплялись на шляху. Їй почало здаватись, ніби вона мчить по колу на якійсь божевільній каруселі з нічного жахіття. «Шукай, Вандо, шукай, не спиняйся!»

Пробігаючи повз двох студентів, заглиблених у розмову, Ванда крикнула:

— Тут, часом, хлопець не проходив? Високий такий, у брунатному плащі й мокрий до нитки?

— Так, він пішов отуди, — вказав один зі студентів.

Жінка побігла далі, час від часу перевіряючи двері, котрі вели на галерею, на той випадок, якщо Мілліган знову вийшов назовні. Нарешті Ванда й справді побачила юнака на галереї.

— Стіве! — гукнула вона. — Постривай! Я повинна тобі дещо сказати!

— Нема нам про що говорити.

Ванда оббігла юнака й стала поміж ним і бетонною балюстрадою, щоб не дати йому стрибнути.

— Лікар Кол просить тебе повернутися.

— Нехай той товстопузий бовдур іде під три чорти.

— Він каже, що все не так погано, як тобі здається.

— Та де там, у дідька!

Хлопець крокував туди-сюди, роздратовано жуючи гумку.

— Лікар Кол запевняє, що ти зможеш поїхати до Кентуккі й лікарка Вілбур тобі допоможе.

— Не вірю я тим мозкоправам! Вони торочать якісь нісенітниці про те, що в мене, мовляв, розщеплення особистості. Маячня! Це їм треба голови полікувати!

Він зірвав із себе мокрий плащ, наліпив його на скло великого панорамного вікна й відвів кулак, замірившись розбити шибу. Ванда наскочила на юнака, піймала його за руку й повисла на ній, щоб він не міг розмахнутись. Вона розуміла: скло йому знадобилось, аби зарізатись. Воно було дуже товсте, і Мілліган навряд чи зміг би його розтовкти, швидше він зламав би пальці, проте Ванда все одно вчепилась у хлопця що було сили. Той спробував струсити її з себе.

Поки вони вовтузились, Ванда намагалась умовити його піти з нею, але він і чути нічого не хотів. Намокнувши й промерзнувши до кісток, жінка врешті-решт рубонула:

— Годі, набридло! Вибирай: або ти негайно повертаєшся зі мною до шпиталю, або я вмажу тобі по яйцях!

— Ти цього не зробиш, — стривожився Стів.

— Ще й як зроблю! — запевнила Ванда, не відпускаючи його руку. — Рахую до трьох. Якщо не припиниш опиратись і не підеш зі мною до шпиталю, я тобі вріжу.

— Я з жінками не б’юся, — пробелькотів хлопець.

— Один. Два. — Ванда відвела коліно для удару.

Стів схрестив ноги, щоб захиститись.

— Ти що, справді мене вдариш? — недовірливо перепитав він.

— Щоб ти й не сумнівався.

— Я все одно себе порішу, — сказав він. — Стрибну вниз.

— Не стрибнеш. Я тебе не пущу!

Він зміг-таки випручатись і чкурнув до бетонної балюстради, що була на рівні третього поверху над землею. Коли юнак добіг до краю, Ванда стрибнула на нього ззаду, однією рукою обхопивши його за шию, а другою вчепившись за пояс його штанів. Вона повалила Стіва на бетонну підлогу, роздерши на ньому сорочку.

Зненацька в юнакові щось мовби перемкнулось. Він обм’як та опустився долі. Його погляд осклянів. Жінка зрозуміла, що тепер має справу з кимось іншим. Хлопець заплакав, тремтячи, мов у пропасниці.

«Та він же нажаханий», — подумала Ванда, вже здогадуючись, хто перед нею.

Вона міцно його пригорнула й сказала, що йому немає чого боятися.

— Усе буде добре, Денні.

— Мені влетить, — схлипував той. — Шнурки розв’язались, черевики в багнюці, штани й волосся мокрі… Весь одяг брудний і подертий…

— Хочеш зі мною пройтися?

— Так, — відповів він.

Ванда підняла з підлоги плащ, накинула його на Денні й повела хлопця галереєю до передньої частини будівлі. Жінка зауважила, що звідси крізь дерева добре видно шпиталь, який бовваніє на пагорбі. Певно, Мілліган часто дивився зі шпиталю на цю круглу споруду.

Ванда виявила, що машина охорони знову тут як тут. Авто стояло з прочиненими дверцятами, а всередині не було ані душі.

— Хочеш посидіти зі мною в машині? Ходімо, сховаємось там від дощу.

Денні завагався.

— Усе гаразд, це машина охорони. За кермом буде Клайд Барнгарт, який тобі подобається. Ви з ним добре ладнаєте, правда ж?

Денні кивнув і вже хотів було залізти на заднє сидіння, та побачив заґратовані вікна, що робили цю частину фургона схожою на клітку. Хлопець відсахнувся й затремтів.

— Нічого, — сказала Ванда, зрозумівши, що його непокоїть. — Ми можемо вдвох сісти на переднє сидіння й зачекати на Клайда.

Денні вмостився поруч із Вандою й сидів тихо, як мишка, збентежено розглядаючи свої мокрі штани й вимащені болотом черевики.

Ванда залишила дверцята відчиненими й увімкнула фари як сигнал, що вони в машині. Незабаром на пандусі Центру урочистих подій з’явились Клайд Барнгарт і Норма Дишонг.

— Я повернувся до клініки й привіз Норму на допомогу, — пояснив охоронець. — Ми були всередині, шукали вас із Біллом.

— Це Денні, — сказала Ванда. — З ним уже все добре.

(2)

У вівторок, 25 вересня, медсестра Пат Перрі спостерігала за тим, як Біллі розмовляв у загальній залі з Ґасом Голстоном. Голстона прийняли на лікування до Афінського центру психічного здоров’я за кілька тижнів до цього. Вони з Біллі знали один одного ще з в’язниці Лебанона. Повз них продефілювали Лорі й Марша, відчайдушно заграючи з молодиками. Лорі, котра ніколи не приховувала своєї симпатії до Біллі, тепер вдала, ніби цікавиться Голстоном, аби викликати в Біллі ревнощі. Медсестра Перрі, котра була кураторкою Лорі, знала, що та шаленіє від Біллі ще відтоді, як він уперше переступив поріг шпиталю. Лорі, гарненька, проте не надто розумна дівчина, швендяла за юнаком хвостом, писала йому записки й полюбляла розповідати членам персоналу байки про свої з ним плани на майбутнє. Вона навіть розпустила чутки, буцімто вони з Біллі колись поберуться.

Хлопець, варто сказати, насправді ніколи не звертав на Лорі особливої уваги, якщо не рахувати того, що на початку тижня він дав Лорі й Марші на двох п’ятдесят доларів, коли дівчата поскаржились на безгрошів’я. За це вони забрали з друкарні його наліпки «ПРИГОРНИ СЬОГОДНІ СВОЮ ДИТИНУ» й пороздавали їх перехожим у середмісті.

В Ейлін Макклелан, кураторки Біллі у вечірню зміну, того дня був вихідний, і тому за юнаком наглядала її асистентка, Кетрін Ґіллотт.

Невдовзі після того, як Ґіллотт, схожа на турботливу бабусю, вийшла на чергування, Біллі запитав її, чи можна йому піти на прогулянку.

— Треба попросити дозволу в лікаря Кола, — відповіла вона, — бо сама я такі питання не вирішую.

Біллі чекав у залі, де пацієнти збирались, щоб подивитись телевізор, поки медсестра радилась із лікарем Колом. Той вирішив спершу поспілкуватися з Біллі особисто. Розпитавши хлопця про його настрій, психіатр дозволив Біллі погуляти в товаристві Ґаса Голстона.

Не минуло й півгодини, як Ґас і Біллі повернулись. Трохи згодом вони знову вийшли прогулятися. Близько шостої години вечора Біллі вже знову був у шпиталі. Ґіллотт була заклопотана — вона саме реєструвала новоприбулого пацієнта. Втім, вона почула, що Біллі до неї звертається.

— Там дівчина кричала.

З голосу медсестра зрозуміла, що говорить не Біллі, а Девід.

— Що ти сказав?

— Її хочуть скривдити.

Ґіллотт пішла слідом за юнаком до зали.

— Про що це ти балакаєш?

— Там була дівчина. Я гуляв надворі й почув, як вона кричала.

— Яка дівчина?

— Не знаю. Дівчат було двоє. Одна сказала Ґасу відвести мене назад, щоб я не плутався під ногами.

Ґіллотт понюхала його подих, перевіряючи, чи він, бува, не напився, але подих був чистий. За декілька хвилин медсестру викликали на перший поверх. Спустившись, вона побачила, що один із охоронців заводить до шпиталю Маршу. Від дівчини тхнуло алкоголем. Ведучи Маршу нагору, до її палати, пані Ґіллотт запитала:

— Де Лорі?

— Не знаю.

— А де ти була?

— Не знаю.

— Ти п’яна?

Марша схилила голову. Її забрали до відділення № 1 — жіночого відділення суворого режиму.

Тим часом Девід пішов і його місце зайняв Денні. Він розхвилювався, побачивши, що Марша повернулась сама, і зненацька гайнув геть зі шпиталю на пошуки зниклої Лорі. Ґіллотт, відсапуючись, потупотіла навздогін за ним. Коли вона порівнялась із юнаком за будівлею школи «Маяк», охоронець на прізвище Ґлен уже вів Лорі їм назустріч. Він розповів Ґіллотт, що знайшов дівчину на траві. Та лежала обличчям у власному блювотинні.

— Могла б так і захлинутись, — сказав охоронець.

Ґіллотт бачила, що Денні непокоїться за дівчат. Вона також чула, як у коридорах люди шепочуть слово «зґвалтування», але була впевнена, що Біллі з Ґасом пробули за стінами шпиталю так недовго, що просто не встигли б заподіяти Марші чи Лорі яку-небудь шкоду. Медсестра не вірила в провину хлопців. Коли об одинадцятій годині вечора вона вирушила додому, у шпиталі, здавалось, запанував спокій: обидві дівчини, переведені до відділення № 1, а також Мілліган і Голстон мирно спали у своїх палатах.

Коли о сьомій ранку Пат Перрі прийшла на роботу, чутки вже розповзлись за межі відділення й поширились по всьому шпиталю. Згідно з ними, двох дівчат знайшли на пагорбі п’яними й непритомними. Одяг на Лорі був подертий. Одні твердили, буцімто вона заявила про зґвалтування, тоді як інші запевняли, що нічого такого дівчина не казала. Коли все це сталось, Біллі Мілліган і Ґас Голстон саме були на прогулянці, тож підозра впала на них. Однак у відділенні РІТ майже всі були переконані, що ніякого зґвалтування не було.

До розслідування цієї справи залучили поліцейських, котрі звеліли тимчасово закрити відділення РІТ, щоб усі особи чоловічої статі були на місці для допиту. Лікар Кол побалакав із деякими членами персоналу. Мілліган і Голстон іще не прокинулись. Поставало запитання: хто сповістить Біллі про те, в чому їх із приятелем звинувачують? Пат Перрі бачила, що лікар не хоче робити це особисто. Інші працівники також відмовились брати на себе таке завдання. Перрі не було на роботі того весняного дня, коли Рейджен знавіснів і почав погрожувати санітарам уламком розбитої склянки, проте ті з членів персоналу, яким випало тоді бути на чергуванні, боялись, що Біллі знов оскаженіє, коли почує новини.

Перш ніж розмовляти з юнаками, лікар Кол наказав замкнути двері відділення. Голстон прокинувся першим, і лікар Кол пояснив хлопцеві, в чому його звинувачують. Потім психіатр зайшов до палати Біллі й розповів йому те саме.

Обидва пацієнти спочатку здивувались і навіть образились, почувши, який злочин їм приписують. Але з кожною годиною хлопців дедалі більше охоплювала тривога, яка зрештою переросла в панічний страх. Вони забелькотіли, що їх тепер відішлють до Ліми або ж з’являться люди з ФБР і запроторять їх назад до в’язниці в Лебаноні.

Увесь день їх намагались заспокоїти. Члени персоналу були обурені висунутими проти хлопців звинуваченнями. Вони не вірили, що їхні підопічні до цього причетні. Ванда Панкейк і Пат Перрі втішали Голстона й Міллігана, запевняючи, що ніхто їх нікуди не забере. Втім, обидві медсестри усвідомлювали, що вони розмовляють не з Біллі, а з кимось із його альтер-его. Ванда була впевнена, що це Стів.

Того дня Пат Перрі дала Біллі чималу дозу аміталу, стараючись тримати поведінку юнака під контролем. Той навіть ліг подрімати, після чого, здавалось, йому покращало. Та десь о другій годині пополудні обидва хлопці знову рознервувались. Біллі почав безладно «перемикатися» зі Стіва на Девіда й навпаки: він то жалівся й плакав, то знову виявляв самовладання й разом із Голстоном міряв кроками кімнату, наїжачуючись, коли хто-небудь підходив до них занадто близько. Щоразу, як дзвонив телефон, Біллі здригався й казав:

— Це по мою душу.

Біллі й Голстон засіли у віддаленій частині приміщення, біля замкнених дверей, що вели до пожежного виходу. Юнаки відгородились від решти зали барикадою зі столів і стільців, а тоді зняли з себе ремені й обмотали ними кулаки.

— Щоб ніхто з чоловіків до нас навіть не наближався! — гукнув Стів. — Інакше ми висадимо задні двері.

Лівою рукою він ухопив стілець, тримаючи його перед собою, наче приборкувач левів. Працівники відділення зрозуміли, що не зможуть самотужки впоратися з цією ситуацією, тому оголосили «зелену тривогу». Пат Перрі почула, як повідомлення передали через гучномовці системи оповіщення. Вона очікувала, що через деякий час на допомогу прибіжать вісім-десять охоронців і санітарів із інших відділень, як це завжди бувало в таких випадках.

— Святий Боже! — вигукнула вона, коли двері рвучко розчахнулись.

За ними з’юрмилась ціла орда чоловіків: охоронці, санітари, асистенти психіатрів, куратори, люди з медпункту та з відділення психології, яким тут узагалі не було чого робити, працівники з геріатричного відділення, котрі за звичайних обставин ніколи не відгукнулись би на «зелену тривогу»… Всього збіглось щонайменше тридцять осіб. У Пат Перрі виникло відчуття, що всі вони тільки й чекали на сигнал. Немов зібрались приборкати дикого звіра.

Пат і Ванда стояли зовсім поруч із Біллі й Голстоном, і хлопці навіть пальцем до них не торкались, не кажучи вже про те, щоб заподіяти їм яку-небудь шкоду. Але коли наблизився натовп чоловіків, пацієнти почали загрозливо вимахувати стільцями й показувати кулаки, обмотані ременями.

— Я не поїду до Ліми! — кричав Стів. — Щойно все почало налагоджуватись, як на мене знову хочуть повісити щось, чого я не робив! Тепер у мене немає надії, немає майбутнього!

— Біллі, послухай мене, — озвався лікар Кол. — Ти нічого не досягнеш, реагуючи в такий спосіб. Заспокойся, будь ласка.

— Якщо ви до нас поткнетесь, ми виб’ємо ці двері, візьмемо машину і вшиємося звідси!

— Біллі, ти зараз робиш помилку. Така поведінка тобі не допоможе. Так, проти тебе висунули певні звинувачення, і ця історія може погано скінчитись. Але не можна ж через це викидати такі коники. Ми не дивитимемось на це крізь пальці.

Біллі й чути нічого не хотів.

Тоді його спробував умовити старший психолог Дейв Малавіста:

— Та годі тобі, Біллі. Хіба ж ми коли-небудь тебе підводили? Ми стільки часу й зусиль вклали в твоє лікування! Невже ти гадаєш, що ми так просто дозволимо тебе забрати? Ми хочемо допомогти тобі, а не зробити гірше. Персонал не вірить у всі ці нісенітниці. Ми маємо записи, в яких чітко вказано, коли ти пішов і коли повернувся, а також аналогічні записи про дівчат. Розслідування покаже, що ти тут ні до чого.

Біллі опустив стілець на підлогу й вийшов із закутка. Він угамувався, і юрба розійшлась. Але невдовзі Біллі знову почав схлипувати. Голстон же тим часом продовжував дивитися на всіх вовком. Він без упину ремствував, що їх із Біллі заберуть, чим дедалі більше засмучував свого товариша.

— Нічого хорошого нам не світить, — мимрив Голстон. — Мене вже не вперше несправедливо обмовляють. Ось побачиш: до нас тишком-нишком підкрадуться й нападуть без попередження. Вивезуть нас звідси, і більше ніхто нас ніколи не побачить.

Пат зроду не бачила членів персоналу в такій напрузі, як того дня. У всіх було передчуття, що станеться щось кепське.

О третій годині пополудні відбулась перезміна. Замість молодих медсестер на чергування вийшли літні жіночки — Ейлін Макклеллан і Кетрін Ґіллотт. Пані Ґіллотт дуже здивувалась, почувши про слідство з приводу зґвалтування. Попереджена ранковою зміною, вона старалась заспокоїти Міллігана й Голстона. Проте з кожною годиною хлопці дедалі більше хвилювались. Вони знову почали кидати на всіх підозріливі погляди, нервово міряти залу кроками й заводити балачки про допит і в’язницю. Юнаки вкотре пригрозили видерти з м’ясом телефонні дроти, хай-но тільки хтось спробує викликати охорону, а також пообіцяли висадити двері й утекти через пожежний вихід, якщо за ними прийдуть.

— Не хочу, щоб усе так скінчилось, — повторював Біллі. — Краще вже померти.

Ґіллотт підсіла до Біллі й трохи з ним поговорила. Хлопець попросив дати йому ще одну дозу аміталу, й медсестра погодилась. Він попрямував до сестринського поста, щоб отримати ліки, а Ґіллотт зосередила увагу на іншому пацієнті.

Зненацька жінка почула гуркіт. Озирнувшись, вона побачила, що задні двері вибито, а Біллі Мілліган і Гас Голстон мчать донизу пожежними сходами. Чергова медсестра вдруге за день оголосила «зелену тривогу».

Незабаром до відділення РІТ зателефонувала одна з медсестер і попрохала Кетрін Ґіллотт прийти на другий поверх. Мовляв, Біллі перехопили і він вимагає покликати саме її. Коли жінка спустилась, вона побачила, що четверо чоловіків притисли Біллі до підлоги на майданчику перед ліфтом.

— Кетрін, — заскімлив юнак, — допоможіть мені! Не дайте їм мене скривдити! Якщо вони мене зв’яжуть, прийде Чалмер.

— Ні, Денні. Чалмер сюди не прийде. Але тобі тепер, мабуть, доведеться посидіти в ізольованій палаті. Ти збирався втекти зі шпиталю. Виламав двері й дав драла. Тому тебе й схопили.

— Попросіть їх, щоб вони дозволили мені піднятись, — схлипнув Денні.

— Можете його відпустити, — звернулась медсестра до чоловіків.

Охоронці завагались, не знаючи, чого від цього пацієнта можна очікувати.

— Усе гаразд, — сказала Ґіллотт. — Він піде зі мною. Правда ж, Денні?

— Так.

Кетрін відвела Біллі до ізолятора у відділенні № 5. Вона зайшла до палати разом із юнаком, щоб забрати його особисті речі. Біллі категорично відмовився розлучитися з ланцюжком, який носив на шиї. На ланцюжку висіла прикраса — вістря стріли.

— Вийми все з кишень. І дай мені свій гаманець, я його сховаю.

Жінка зауважила, що Біллі мав при собі досить багато грошей.

Один із санітарів відділення № 5, якому кортіло якнайшвидше зачинити за Мілліганом двері, гукнув:

— Та виходь уже, Кетрін, бо й тебе замкну разом із ним!

Вона збагнула, що тутешній персонал боїться цього хлопчину.

Невдовзі після того, як Ґіллотт повернулась до відділення РІТ, їй зателефонували й повідомили, що в ізоляторі коїться щось підозріле. Мілліган затулив матрацом оглядове вічко, щоб ніхто не міг зазирнути досередини, а члени персоналу не наважуються відчинити двері й поглянути, чим він там займається. Медсестра відділення № 5 запитала в пані Ґіллотт, чи не могла б та знову спуститися до них.

Жінка взяла з собою санітара, якого Біллі добре знав, і гукнула під дверима ізолятора:

— Біллі, це я, Кетрін. Я зараз увійду до твоєї палати. Не лякайся.

Вони зайшли. З горла Біллі лунало булькання, мовби він чимось давився. Його ланцюжок лежав на підлозі, розірваний. Вістря стріли зникло.

Лікар Семмі Майклз наказав перевести пацієнта до палати з ліжком, але коли санітари спробували вивести Біллі з ізолятора, хлопець став пручатися. Перемістити його вдалось тільки спільними зусиллями декількох чоловіків.

Пані Ґіллотт залишилася з Біллі в його новій палаті. Вона дала йому випити кілька кухлів води, і за декілька хвилин він виплюнув вістря стріли. Одна з медсестер зробила хлопцеві укол, і Ґіллотт іще трохи з ним побалакала, запевнивши, що згодом знову до нього зайде, і сказавши, щоб той як слід відпочив. Після цього жінка повернулась до свого відділення, хоч Біллі не йшов їй із голови. Сердешний хлопчина був смертельно наляканий.

Коли наступного ранку Ванда Панкейк, Пат Перрі та Майк Руп вийшли на чергування, вони дізнались, що Міллігана й Голстона перевели. Руп, який тепер працював у ранкову зміну, хотів було навідати Біллі, проте працівники відділення № 5 оголосили, що Мілліган тепер їхній пацієнт і нікого з персоналу відділення РІТ до нього не пускатимуть.

Коли зателефонувала його сестра, Кеті, в якої наступного дня мало бути весілля, їй сказали, що Біллі вскочив у халепу і його перевели до чоловічого відділення з максимально суворим режимом, тож на церемонію його не відпустять.

А тим часом хтось зі шпиталю злив інформацію журналістам. 3 жовтня 1979 року в «Колумбус Сітізен Джорнал» з’явився такий допис:

ПОЛІЦІЯ СКОРО ПІДТВЕРДИТЬ, ЩО МІЛЛІҐАН ПРОФІНАНСУВАВ ВАКХАНАЛІЮ З РОМОМ, ПЕРЕКОНАНИЙ СТИНЦІАНО

Автор Ерік Розенман

Вільям С. Мілліган, ґвалтівник, який начебто страждає на розщеплення особистості, був одним із чотирьох пацієнтів, які минулого тижня влаштували пиятику на території Афінського центру психічного здоров’я. Про це заявив у середу Майк Стинціано, член Законодавчих зборів штату від округу Колумбус.

Він запевнив, що результати таємного поліцейського розслідування доведуть: Мілліган дав двом пацієнткам гроші й послав їх за ромом, після чого в товаристві цих жінок та ще одного пацієнта влаштував п’яний дебош. […]

За словами Стинціано, ця історія свідчить про те, що «у шпиталі, очевидно, взагалі не контролюють дії пацієнтів».

«Як я розумію, правоохоронці не зможуть достеменно сказати, чи зґвалтували тих жінок, — повідомив політик у середу. — Проте у звіті точно буде зазначено, що Мілліган дав їм гроші на алкоголь. Пацієнтки безперешкодно покинули територію шпиталю й повернулись із ромом».

У п’ятницю лейтенант Річард Вілкокс, голова слідчої групи, сказав, що ані результати обстеження, яке повинно показати, чи мало місце зґвалтування, ані тести на рівень алкоголю в крові ще не готові й не будуть оприлюднені до кінця розслідування.

Стинціано, втім, наполягає, що дізнався про цю пригоду з цілком надійних джерел.

Того ж дня письменнику дозволили навідати Міллігана у відділенні № 5. Юнак не впізнавав його, доки письменник не назвався.

— О, авжеж, — із відсутнім виразом обличчя зронив хлопець. — То це з вами Біллі часто розмовляє.

— А ти хто? — запитав письменник.

— Не знаю.

— Як тебе звуть?

— Здається, в мене немає імені.

Вони пробалакали досить довго, хоча Мілліган і не пам’ятав нічого зі свого минулого.

Бесіда часто переривалась тривалими паузами, під час яких письменник чекав, поки до нього вийде та з особистостей, котра могла знати відповідь на його запитання. За якийсь час його безіменний співрозмовник сказав:

— Біллі тепер заборонено займатися живописом. Він намалював дві картини, але їх знищать, якщо вони залишаться тут. Якщо вони потрібні вам для книжки, краще заберіть їх.

Мілліган вийшов і невдовзі повернувся з двома полотнами. Перша робота залишилась незавершеною й непідписаною. На ній був зображений похмурий нічний краєвид: чорні дерева на тлі темно-синього неба, чорний хлів і звивиста дорога. Друга картина була пейзажем у соковитих барвах і була підписана «Томмі».

— То ти — Томмі? — запитав письменник.

— Я не знаю, хто я.

(3)

Наступного ранку Алана Ґолдзбері викликали до судді Роджера Дж. Джонса з Афінського окружного суду в цивільних справах. Помічник генерального прокурора Девід Белінкі подав від імені штату Огайо клопотання, в якому вимагав перевести Міллігана до шпиталю для душевнохворих злочинців у Лімі. Ґаса Голстона вже було вирішено повернути до в’язниці Лебанона.

Ґолдзбері звернувся до судді Джонса з проханням дати йому час поговорити зі своїм клієнтом.

— Я вважаю, що пан Мілліган має право знати про це клопотання. Згідно з параграфом 5122.20, він може як мінімум вимагати провести невідкладне слухання. Оскільки мого клієнта не сповістили про те, що відбувається, я хочу заявити від його імені: він має повне право бути присутнім на розгляді своєї справи. Зараз ви позбавляєте його цієї можливості.

Суддя відхилив прохання адвоката, і Белінкі викликав свого єдиного свідка — Рассела Кремінса, начальника охорони в Афінському центрі психічного здоров’я.

— Пане Кремінсе, чи знаєте ви що-небудь про нещодавні сутички пана Міллігана з персоналом шпиталю?

— Так. У мене є письмові звіти […] такого собі М. Вілсона, котрий працює асистентом психіатра, а також офіцера Клайда Барнгарта, який того вечора був на чергуванні. Інцидент стався 26 вересня 1979 року. […] Я не впевнений, що наше закрите відділення, де зараз утримується пан Мілліган, достатньо для цього надійне.

— Тобто ви як особа, яка відповідає за охорону шпиталю, сумніваєтеся, що […] будівля адекватно оснащена для того, аби спинити пана Міллігана, якщо той замислить утечу?

— Саме так. Я дуже сумніваюсь, що ми зможемо його втримати, якщо він справді захоче вирватись.

— Чи маєте ви інформацію з перших вуст про те, що відбувалось того дня, коли пан Мілліган спробував утекти? — спитав Белінкі.

— Так. Пан Мілліган і ще один пацієнт, пан Ґас Голстон, виламали двері відділення РІТ (так ми називаємо відділення реєстратури та інтенсивної терапії, де ці двоє лікувались). Використавши стілець, вони збили замок із дверей, що вели на пожежні сходи, й помчали вниз […] в очевидній спробі втекти. […] Пацієнти дістались стоянки, де в Міллігана була машина, котру він, між іншим, пригнав туди після однієї з самовільних відлучок. Мілліган відімкнув дверцята й збирався сісти в автомобіль […]».

Далі начальник охорони розповів, що Мілліганові не дали залізти до машини і тоді вони з Голстоном гайнули до пагорба. Троє охоронців усе ж таки спромоглись упіймати Міллігана й доправити його до відділення № 5.

Вислухавши свідчення Кремінса, суддя Джонс задовольнив клопотання генеральної прокуратури, постановивши відіслати Міллігана до Ліми.

4 жовтня 1979 року, о другій годині дня, руки Біллі скували наручниками, ланцюг від яких тягнувся до залізного обруча в нього на поясі. Не давши йому ні з ким попрощатись, окрім лікаря Кола, юнака забрали геть. На нього чекала трьохсоткілометрова поїздка до Державного шпиталю для душевнохворих злочинців у Лімі.

Розділ 23

(1)

«Колумбус Диспетч» від 5 жовтня 1979 року:

ВИСОКОПОСАДОВЦІ КВАПЛЯТЬСЯ З ПЕРЕВЕДЕННЯМ МІЛЛІГАНА

Автор Роберт Рут

Як стало відомо з надійних джерел, переміщення Вільяма С. Міллігана, ґвалтівника з синдромом множинної особистості, до психіатричного шпиталю максимально суворого режиму в Лімі було прискорене завдяки прямому втручанню чиновників.

Наше джерело повідомило, що наказ про переведення вийшов після того, як у середу до Афінського центру психічного здоров’я, де Міллігана утримували протягом останніх десяти місяців, декілька разів телефонували зі штаб-квартири Департаменту штату Огайо у справах психічного здоров’я.

Щонайменше один із цих дзвінків був від Тімоті Моріца, голови Департаменту. […] Двоє представників Законодавчих зборів штату — демократ Майк Стинціано з Колумбуса й республіканка Клер Бол-молодша з Афін — неодноразово скаржились на те, що з ґвалтівником поводяться надміру поблажливо.

У четвер Стинціано й Бол привітали рішення відіслати Міллігана до Ліми, причому Бол додала: «Дивно, що з цим тягнули так довго».

Стинціано сказав, що він і далі стежитиме за цією справою, аби переконатися, що Міллігана не випустять із психіатричного шпиталю суворого режиму, допоки молодик становитиме бодай найменшу небезпеку для суспільства.

Через день після переведення Міллігана суддя С. Фарел Джексон із Ланкастерського суду в цивільних справах виніс ухвалу щодо клопотання Міллігана про ануляцію його зізнання в пограбуванні аптеки «Ґрей Драґстор»:

Вільям С. Мілліган зобов’язаний був надати переконливі докази на підтвердження своєї заяви, що 27 березня 1975 року він страждав на душевну недугу. […] Ретельно проаналізувавши всі свідчення, суд не вважає їх достатньо вагомими для того, аби дійти висновку, що 27 березня 1975 року Вільям С. Мілліган був недієздатним і тому не міг адекватно захищатись у суді й не усвідомлював своїх дій, коли визнавав себе винним. Таким чином, суд не вважає, що попередній вирок ґрунтувався на хибній інформації, а отже, клопотання Вільяма Стенлі Міллігана про вилучення його зізнання з матеріалів справи відхиляється.

Ґолдзбері звернувся до апеляційного суду четвертої інстанції зі скаргою на те, що суддя Джексон хибно оцінив значущість доказів, дозволивши єдиній думці лікаря Брауна переважити свідчення чотирьох висококваліфікованих психіатрів і психолога.

Ґолдзбері також подав клопотання до суду округу Аллен, що базувався в Лімі, штат Огайо. У клопотанні адвокат зазначив, що йому не дали можливості поговорити з клієнтом і що того перевели до закладу з суворішим режимом всупереч встановленій процедурі.

(2)

За тиждень у суді округу Аллен, де мали розглянути клопотання Ґолдзбері про повернення Міллігана до Афін, письменник уперше побачив Біллі в наручниках. Це був Учитель. Він ніяково посміхнувся.

Залишившись у кімнаті віч-на-віч із Ґолдзбері й письменником, Учитель розповів про те, як його лікували в Лімі весь минулий тиждень.

Головний лікар Лінднер поставив йому діагноз «псевдопсихопатична шизофренія» й прописав стелазин, психотропний засіб із тієї самої групи, що й торазин. Ці препарати відомі тим, що тільки погіршують розщеплення особистості.

Вони розмовляли, аж поки судовий пристав сповістив, що суддя готовий почати слухання. Ґолдзбері й Біллі попросили, щоб письменникові дозволили сидіти за їхнім столом, навпроти помічника генерального прокурора, Девіда Белінкі, та свідка від штату Огайо, лікаря Льюїса Лінднера, сухорлявого чоловіка з землистим обличчям, цапиною борідкою й окулярами в металевій оправі на носі. Він дивився на Міллігана з неприхованою насмішкою.

Поговоривши декілька хвилин із представниками обох сторін, суддя відмовився заслуховувати свідчення і, керуючись лише буквою закону, ухвалив рішення: оскільки суддя Джонс колись визнав шпиталь у Лімі підходящим місцем для лікування Міллігана й позаяк наприкінці листопада, коли закінчиться черговий тримісячний курс терапії, Мілліган однаково матиме право на перегляд його справи, у нинішньому слуханні немає ніякого сенсу. За шість тижнів суд збереться й вирішить, чи Мілліган досі страждає на психічну недугу і чи слід його й надалі утримувати в Лімі.

Учитель звернувся до суду:

— Розумію, мені доведеться зачекати, перш ніж я зможу продовжити лікування. Протягом минулих двох років мої лікарі повторювали мені: «Є люди, які можуть тобі допомогти, але передусім ти повинен захотіти прийняти їхню допомогу. Ти маєш цілковито довіряти своєму терапевту, своєму психіатру, команді, яка тебе лікує». Я всього лише хотів, аби суд допоміг мені якнайшвидше поновити належне лікування.

— Пане Міллігане, — озвався суддя, — дозвольте мені відповісти на вашу заяву. Мені здається, що ви чомусь виходите з помилкового припущення, ніби в шпиталі Ліми вам не нададуть належного лікування.

— Розумієте, — сказав Біллі, дивлячись просто на лікаря Лінднера, — перш за все пацієнт повинен захотіти лікуватися, захотіти, щоб хтось йому допоміг. Для цього він має довіряти своєму лікареві. Я нічого не знаю про лікарів із Ліми, і я не довіряю їм після того, як вони сказали мені, що не вірять у мою хворобу. Мені страшно туди повертатись і чекати на перегляд моєї справи у шпиталі, де мене не збираються лікувати. Тобто мене, звичайно, лікуватимуть, але від геть іншого психічного розладу. Мої лікарі чітко дали мені зрозуміти, що не вірять у синдром множинної особистості.

— Це суто медична проблема, — відповів суддя, — і сьогодні ми не готові її обговорювати. Однак ваш адвокат може порушити це питання на повторному слуханні, і тоді суд ретельно все зважить і вирішить, чи є Ліма оптимальним закладом для вашого лікування.

Після слухання адвокат і письменник навідали Біллі в шпиталі. Їх змусили пройти через металошукач, їхні портфелі обнишпорили, після чого чоловіки пройшли крізь пару заґратованих дверей і в супроводі санітара дістались кімнати для побачень. Невдовзі охоронець привів Біллі. Юнак усе ще був Учителем. За ті дві години, що чоловіки пробули з ним, Біллі встиг розповісти письменникові про події, які призвели до того, що в Афінах проти нього розпочали слідство за підозрою у зґвалтуванні. Також хлопець описав, як його переводили до Ліми.

— Якось увечері ті дві дівчини сиділи в загальній залі й скаржились на те, що не мають ані роботи, ані грошей. Мені їх стало шкода. Мабуть, я сентиментальний бовдур. Я пообіцяв їм заплатити, якщо вони пороздають перехожим мої наліпки на авто. Дівчата роздали половину наліпок, і я розрахувався з ними за роботу. Через чотири дні дівчатам закортіло напитись. Вони на якийсь час зникли, а тоді повернулись із пляшкою рому, яку купили в місті. Мені на той час було заборонено покидати будівлю шпиталю без супроводу. Я міг виходити надвір тільки разом із членом персоналу або з пацієнтом, якому дозволялось гуляти і який був не проти взяти мене з собою. Отже, ми з Ґасом Голстоном пішли на прогулянку. Кетрін записала час. Як вона потім сказала, нас не було всього хвилин дев’ять чи десять. Ми з Ґасом обійшли довкола будівлі. Надворі я відчув себе незатишно, бо саме перебував у стані розщеплення.

— І котрий із твоїх альтер-его був тоді на прогулянці? — поцікавився письменник.

— Денні. Голстон уже починав нервуватись, не розуміючи, що зі мною не так і як йому поводитись. Завернувши за ріг будівлі, ми з Ґасом почули, як нас гукають дівчата. Мене вони називали Біллі. Коли дівчата наблизились, ми збагнули, що вони п’яні-п’янісінькі. Одна з них тримала пляшку коли (здається, то була пепсі). Напій був світліший, ніж зазвичай, тож він, очевидно, був змішаний із алкоголем. Від дівчат страшенно тхнуло спиртним.

Учитель розповів, як одна з дівчат, усвідомивши, що перед нею Денні, а не Біллі, нахилилась до Ґаса й прошепотіла: «Відведи цю мороку назад, а сам вертайся до нас».

Ґас відповів, що не може так вчинити, але, перш ніж вони з Денні встигли відійти, одну з дівчат знудило прямісінько на сорочку Ґаса, і трохи блювотиння потрапило на холошу штанів Денні.

Той з огидою відскочив і сховав обличчя в долонях. Ґас вилаявся й нагримав на дівчат. Хлопці розвернулись і попрямували до шпиталю. Дівчата спершу плентались за ними, гиготіли й вигукували їм услід брудні слівця, але потім подались брукованою доріжкою до цвинтаря.

За словами Учителя, на тому все й скінчилось. Він не міг заприсягнутися щодо Голстона, проте сам він тих дівчат і пальцем не торкався.

Вісім днів, проведених у Лімі, хлопець назвав пекельними.

— Я опишу те, що зі мною тут сталось, і надішлю вам записи.

Коли побачення скінчилось, Учителя змусили пройти через металошукач, аби переконатися, що відвідувачі не передали йому ніяких заборонених предметів. Юнак озирнувся на письменника й помахав йому на прощання рукою.

— Побачимось наприкінці листопада, на перегляді моєї справи. А тим часом я писатиму вам листи.

Письменник спробував зустрітись із лікарем Лінднером і побалакати з ним, але той неприязно відрубав по телефону:

— Я вважаю, що вся ця публічність не йде Мілліганові на користь.

— Хто-хто, а ми точно не женемося за публічністю, — відповів письменник.

— Я не бажаю це більше обговорювати, — сказав Лінднер і кинув слухавку.

Коли напередодні листопадового слухання письменник захотів приєднатися до групової екскурсії по Державному шпиталю в Лімі, відділ зв’язків із громадськістю спершу дав добро. Проте за день до екскурсії письменникові зателефонували зі шпиталю, аби повідомити, що лікар Лінднер і комендант Габард скасували дозвіл, а службу охорони попередили про те, що письменникові назавжди заборонений вхід на територію шпиталю.

Коли письменник спробував з’ясувати причину такої заборони, помічник генерального прокурора Девід Белінкі пояснив, що адміністрація шпиталю підозрює письменника в тому, що той крадькома проносив для Міллігана наркотики. Щоправда, згодом формулювання змінили на таке: «Відвідини не йдуть пацієнтові на користь».

(3)

30 листопада було холодно. Землю вкрив перший сніг. Будівля окружного суду в Лімі була старою, і попри те, що судова зала № 3 була достатньо просторою, щоб умістити близько п’ятдесяти осіб, більшість крісел були порожніми. Судове засідання щодо перегляду справи Міллігана було закритим для глядачів і преси, але за дверима чатували телевізійники з камерами.

Обабіч Учителя, закутого в наручники, сиділи його адвокати. Крім адвокатів суддя допустив на слухання тільки Дороті, Дела Мура та письменника. Також були присутні Джеймс О’Ґрейді, помічник прокурора від округу Франклін, Вільям Джен Ганс, представник Комісії у справах умовно-дострокового звільнення в штаті Огайо, та Ен Генкінер, адвокат-спостерігач від Південно-західного центру психічного здоров’я в Колумбусі.

Суддя Девід Р. Кінворті, чисто поголений, показний молодий чоловік із чітко окресленими рисами обличчя, стисло виклав історію справи, почавши з судового засідання, що відбулось 4 грудня 1978 року, коли Міллігана визнали неосудним, потім згадавши низку проміжних слухань і дійшовши до теперішнього дня, майже рік по тому. Кінворті оголосив, що слухання проводитиметься відповідно до статей оновленого Кримінального кодексу Огайо, параграф 5122, розділ 15.

Пропозицію помічника генерального прокурора Белінкі розділити свідків було прийнято. Клопотання адвоката Стіва Томпсона про повернення Біллі Міллігана до Афін, оскільки його переведення до Ліми суперечило встановленій процедурі, було відхилено.

Розібравшись із попередніми клопотаннями сторін, суддя розпочав слухання.

Першим свідком від штату[66] був шістдесятип’ятирічний лікар Фредерик Мілкі, низенький опецькуватий психіатр із прилизаним волоссям, вбраний у мішкуваті штани та обвислий светр. Він вийшов з-за столу, де займав місце поруч із Белінкі (оскільки надалі мав виконувати роль технічного консультанта), й подибав до трибуни свідків.

Лікар Мілкі засвідчив, що бачився з Мілліганом двічі. Вперше він мимохідь зустрівся з ним 24 жовтня 1979 року, коли пацієнта привезли до Ліми й передали під його нагляд. Вдруге він побачився з Мілліганом 30 жовтня, щоб переглянути план його лікування. Окрім того, лікареві дозволили півгодини поспостерігати за Мілліганом вранці перед слуханням, щоб визначити, чи змінився він за останній місяць. Звірившись із історією хвороби, лікар Мілкі заявив, що він діагностував у Міллігана розлад особистості, асоціальну поведінку та психоневроз із депресивними й дисоціативними рисами.

Девід Белінкі, юрист із підлітковим обличчям і неслухняним кучерявим волоссям, запитав у свідка:

— На сьогодні його стан залишається незмінним?

— Так, — відповів Мілкі. — Пацієнт усе ще психічно хворий.

— У чому це виявляється?

— У неприйнятній поведінці, — почав лікар Мілкі, свердлячи Міллігана поглядом. — Це злочинець, у котрого за плечима зґвалтування й грабунки. Він не в ладах із суспільством. І ще він із тих людей, яких покарання нічогісінько не вчить.

За словами лікаря Мілкі, він розглядав можливість того, що пацієнт страждає на синдром множинної особистості, проте не виявив у нього симптомів цієї недуги. У відповідь на запитання Белінкі психіатр заявив, що на його переконання Мілліган схильний до самогубства, а також становить загрозу для оточення.

— У цього пацієнта не спостерігається ані найменшого покращення, — провадив Мілкі. — Він зарозумілий і непоступливий. У нього непомірно роздуте еґо. Він не бажає примиритися зі своїм становищем.

Коли Белінкі запитав психіатра, як той поводиться з пацієнтом, Мілкі відповів:

— Ігнорую його з виховною метою.

Мілкі засвідчив, що прописав Міллігану п’ять міліграмів стелазину щоденно. Негативних наслідків лікар не помітив, але, позаяк позитивних зрушень теж не було, він припинив призначати пацієнту антипсихотики. Він сказав суду, що, на його думку, Міллігана слід утримувати в установі з максимально суворим режимом і Ліма — це єдине підходяще для нього місце в усьому Огайо.

У ході перехресного допиту, який вів Стів Томпсон, довготелесий молодий колега Ґолдзбері, лікар Мілкі пояснив, що відкинув діагноз «синдром множинної особистості», бо не побачив у пацієнта ознак цієї хвороби. Психіатр, до того ж, не погоджувався з визначенням синдрому множинної особистості, поданим у другому виданні «Довідника з діагностики та статистики». Мілкі заявив:

— Я впевнений, що Мілліган не страждає на розщеплення особистості, з тієї ж причини, з якої я знаю, що він не хворіє на сифіліс: жодних ознак немає, та й по всьому.

— А які симптоми ви в нього спостерігали? — запитав Томпсон.

— Гнів, паніку. Коли щось іде не так, як того хочеться Міллігану, він казиться і діє зопалу.

Томпсон насупив брови.

— Ви хочете сказати, що гнів і депресія — це прояви психічної хвороби?

— Безумовно.

— Але хіба ж не буває в кожного з нас моментів, коли ми гніваємось або піддаємось депресії?

Мілкі обвів поглядом присутніх і стенув плечима:

— Всі ми душевнохворі.

Томпсон витріщився на свідка, а тоді щось собі занотував.

— Скажіть, Біллі вам довіряє?

— Ні.

— Чи було б його лікування ефективнішим, якби він довіряв своєму психіатрові?

— Так.

— Ваша честь, я більше не маю запитань до свідка.

Перед тим як суд пішов на перерву, Алан Ґолдзбері представив письмові свідчення лікаря Кола, які той дав під присягою три дні тому. Ґолдзбері хотів, аби їх внесли до протоколу, перш ніж він викличе інших своїх свідків — лікаря Джорджа Гардинґа-молодшого, лікарку Стеллу Каролін і психолога Дороті Тернер.

Беручи в лікаря Кола свідчення, Стів Томпсон запитав про належну процедуру лікування пацієнтів із синдромом множинної особистості.

— Лікарю, чи не могли б ви сказати, яким фундаментальним вимогам, на вашу думку, повинна відповідати програма лікування хворого з таким діагнозом?

Лікар Кол, переглядаючи свої нотатки, серед яких був і лист, який він надіслав Ґолдзбері 19 листопада, відповів розлого.

Лікування пацієнта з синдромом множинної особистості повинен здійснювати винятково фахівець у галузі психіатрії. Бажано, щоб психіатр відповідав таким критеріям:

1. Він (або вона) має визнавати, що розщеплення особистості — це реальна хвороба. За лікування не повинні братися психіатри, котрі «не вірять» у це явище.

2. Якщо психіатр не має досвіду, проте бажає лікувати такого пацієнта й приймає його діагноз, йому слід співпрацювати (чи як мінімум регулярно консультуватися) з колегою, який має відповідні знання й досвід.

3. Не завадить, щоб лікар володів технікою гіпнозу й міг за потреби застосовувати його на додачу до терапії. Це не обов’язково, але дуже бажано.

4. Лікар повинен проштудіювати все, що пишеться на тему розщеплення особистості в авторитетних джерелах, а також особисто відвідати конференцію чи семінар із цього питання.

5. Психіатр, який береться до лікування пацієнта з синдромом множинної особистості, мусить мати практично невичерпний запас терпіння й бути водночас поблажливим і наполегливим. Робота з такими хворими — це довготривалий проект. Терапія в таких випадках завжди складна й забирає багато часу та зусиль.

Ось загальні принципи лікування хворих, які страждають на синдром множинної особистості. З цією програмою погоджуються всі фахівці, котрим доводилось мати справу з такими пацієнтами.

1. Необхідно виявити й ідентифікувати всіх особистостей.

2. Далі треба з’ясувати, з якою метою кожна з них була створена.

3. Під час сеансів терапії психіатр має бути готовий працювати з усіма особистостями, намагаючись на них вплинути.

4. Лікар повинен зосередитись на тому, щоб знайти в кожній із особистостей позитивні риси й допомогти всім альтер-его дійти компромісу. Особливо це стосується тих особистостей, котрі можуть становити загрозу для самого пацієнта чи його оточення.

5. Хворий має цілковито усвідомлювати сутність і масштаб своєї проблеми. Під час лікування його потрібно підштовхнути до того, щоб він і сам робив активні кроки до одужання. Іншими словами, пацієнт повинен чітко уявляти собі лікувальний процес, а не лише пасивно приймати всі маніпуляції.

6. Слід уникати застосування антипсихотичних препаратів, оскільки нині вже добре відомо, що вони можуть поглибити розщеплення особистості та спричинити інші побічні ефекти, згубні для лікування.

І це лише невелика частина проблем, з якими стикається кожен психіатр, котрий працює з людьми, що страждають на синдром множинної особистості. Це аж ніяк не вичерпна програма лікування.

Далі у свідченнях усі ці критерії описувались докладніше.

Коли в ході перехресного допиту Белінкі висловив припущення, що Кол вважає наведені умови лікування оптимальними, психіатр різко заперечив:

— Ні, я не казав, що це оптимальні умови. Я навіть назвав би їх мінімальними. Пане раднику, я вважаю, що все перелічене — це відправна точка для роботи з пацієнтами з синдромом множинної особистості. Якщо лікар не може цього забезпечити, то йому слід облишити таких хворих і навіть не братися за їхнє лікування.

Коли після перерви Міллігана знову привезли зі шпиталю, письменник помітив, що той перевдягнув сорочку, і запідозрив, що це вже не Учитель.

Ґолдзбері й Томпсон ви́кликали на трибуну свідків лікаря Джорджа Гардинґа-молодшого. Стисло пояснивши, яку роль він відігравав у справі Міллігана, лікар Гардинґ заявив, що й досі вважає Афіни підходящим місцем для лікування Біллі.

— Лікарю Гардинґ, чи правда, що синдром множинної особистості — це вкрай рідкісна недуга? — запитав Белінкі під час перехресного допиту.

— Так і є.

— Але хіба ж не в кожному з нас фактично живуть різні люди?

— Відмінність полягає в тому, що у хворих це супроводжується амнезією, — пояснив лікар Гардинґ.

— А як довести, що амнезія справжня? Адже її можна симулювати, чи не так?

— Ми перевірили все дуже ретельно, — сказав Гардинґ. — Спочатку ми поставились до пацієнта з недовірою й провели цілу низку досліджень, але його амнезія виявилась невдаваною. Він нічого не симулював.

— Лікарю Гардинґ, — звернувся Ґолдзбері до свого свідка, — чи звірялись ви з історіями хвороби й медичними записами з інших шпиталів, перш ніж поставити Міллігану діагноз?

— Авжеж. Ми використали все, що змогли знайти.

— Як ви гадаєте, чи повинен психіатр, ставлячи діагноз, зважати на анамнез пацієнта й висновки інших лікарів?

— Я вважаю, що це вкрай важливо.

Коли йому дали прочитати лист лікаря Кола, в якому описувались принципи лікування хворих із синдромом множинної особистості, Гардинґ сказав суду, що вважає їх чудово сформульованими, і погодився з тим, що це мінімальні вимоги.

Після Гардинґа на трибуну свідків піднялась психолог Дороті Тернер, котра засвідчила, що до початку судового процесу бачилась із Біллі майже щодня. Вона сказала, що за її вказівкою деякі з особистостей Міллігана пройшли тест на коефіцієнт інтелектуального розвитку.

— І якими були результати? — запитав Ґолдзбері.

— У двох із них був IQ шістдесят вісім і сімдесят балів. Ще один мав середній показник. Але була також особистість із незаперечно високим інтелектом — її IQ становив сто тридцять балів.

— Чи міг пацієнт умисно підлаштувати таку різницю в результатах? — запитав Белінкі.

— В жодному разі, — обурено заперечила Тернер. — Я запевняю, що зшахраювати в цих тестах було неможливо.

Лікарка Стелла Каролін засвідчила, що свого часу вона незалежно від Дороті Тернер, Корнелії Вілбур і Джорджа Гардинґа дійшла висновку, що Мілліган страждає на синдром множинної особистості. Каролін бачила Міллігана у квітні, червні й липні цього року і зрозуміла, що він усе ще перебуває у «розщепленому» стані.

— А що, як у нього є й інші психічні вади? — запитав Белінкі.

— Передусім необхідно вилікувати синдром множинної особистості, — відповіла Каролін. — У пацієнта можуть бути й інші розлади психіки — різним особистостям могли бути притаманні свої відхилення. Проте основну проблему потрібно усунути в першу чергу.

— Ви вважаєте, що в Афінах Міллігана лікували правильно?

— Безумовно.

Ґолдзбері показав їй лист лікаря Кола. Вона кивнула й погодилась, що там описано базові, мінімальні вимоги.

Після того як Гардинґ, Каролін і Тернер закінчили давати свідчення, їм дозволили залишитись і стежити за ходом слухання з зали.

Того дня, за десять хвилин до четвертої, Біллі Міллігану вперше в житті дозволили виступити на свій захист.

У наручниках йому важко було покласти ліву руку на Біблію, а праву підняти. Хлопець схилився над трибуною і ніяково посміхнувся, намагаючись зробити все як належить. Заприсягнувшись казати тільки правду й нічого, крім правди, він сів і подивився знизу вгору на суддю.

— Пане Міллігане, — почав суддя Кінворті, — я попереджаю вас, що ви маєте право давати свідчення, та при цьому не зобов’язані відповідати на запитання проти своєї волі. Ви можете зберігати мовчання.

Біллі кивнув.

Алан Ґолдзбері почав розпитувати юнака спокійним і впевненим тоном:

— Біллі, чи пам’ятаєте ви свій виступ у цій залі суду 12 жовтня?

— Так, пам’ятаю.

— Я хотів би запитати, як вас лікують у Державному шпиталі Ліми. З вами проводять сеанси гіпнотерапії?

— Ні.

— А групової терапії?

— Ні.

— Як щодо музичної терапії?

Біллі глипнув на суддю.

— Мене і ще декількох пацієнтів привели до кімнати, де стояло фортеп’яно, і звеліли сидіти там. Лікаря не було. Ми просто стирчали там годинами.

— Ви довіряєте лікареві Мілкі? — запитав Ґолдзбері.

— Ні. Він наказав давати мені стелазин. Мені від цього було дуже зле.

— Чи не могли б ви описати, як до вас ставляться?

— Коли мене привезли до Ліми, я потрапив до відділення номер двадцять два. Тамтешній психолог поводився зі мною дуже грубо. І я заснув.

— Біллі, коли ви дізнались, що у вас розщеплення особистості?

— У шпиталі Гардинґа. Я тоді повірив лікарям на слово, але остаточно в усьому переконався, коли побачив відеозаписи в Афінському центрі психічного здоров’я.

— Як гадаєте, чому з вами таке сталось?

— Через те, що робив зі мною мій вітчим. Я більше не хотів бути самим собою. Не хотів бути Біллі Мілліганом.

— Чи могли б ви навести нам приклад того, що з вами відбувається, коли ви в «розщепленому» стані?

— Ну, була ось така історія. Стою я одного разу вдома перед дзеркалом і голюсь. У мене тоді були проблеми. Я щойно переїхав до Колумбуса, й на душі в мене було кепсько, бо з дому я пішов, посварившись із рідними. Отож стою я собі й голюсь, аж раптом у мене перед очима все потемніло, мовби світло згасло. І чомусь мені одразу так спокійно стало. Але тут розплющую я очі й розумію, що сиджу в літаку. Ох і злякався ж я! Я й гадки не мав, куди лечу, і тільки після приземлення з’ясував, що опинився в Сан-Дієґо.

У залі суду запала тиша. Суддя пильно слухав. Жінка, яка записувала свідчення на аудіоплівку, підвела очі від свого обладнання й вирячилась на Біллі Міллігана, роззявивши від подиву рот.

Девід Белінкі встав зі свого місця, щоб провести перехресний допит.

— Біллі, чому ви довіряєте лікареві Колу, але не лікарям у Лімі?

— Дивно, але я повірив лікареві Колу з першого ж дня, як його побачив. Поліцейський, який перевозив мене рік тому з Колумбуса до шпиталю в Афінах, надміру туго затягнув на мені наручники. — Юнак підняв скуті руки, показуючи, що зараз браслети прилягають не надто щільно. — Лікар Кол нагримав на поліцейського й примусив його зняти з мене наручники. Я одразу зрозумів, що лікар на моєму боці.

— Чи не думаєте ви, що краще було б примиритись із лікуванням у Лімі? — запитав Белінкі.

— Не можу ж я сам себе лікувати, — заперечив Біллі. — У відділенні А з пацієнтами поводяться, мов із отарою овець: загнали — вигнали. В Афінах у мене бували зриви, та мене вчили давати їм раду. Тамтешній персонал знав, як цього домогтися, — не покараннями, а лікуванням, терапією.

У своїй завершальній промові Белінкі зауважив, що він як представник штату мусив лише довести, що відповідач психічно хворий і підлягає шпиталізації. Підтверджувати той чи інший діагноз обвинувач не зобов’язаний. З усіх свідків тільки лікарі Кол і Мілкі надали не застарілу інформацію, провадив Белінкі. Лікар Кол гаряче запевнив, що Біллі Мілліган і досі психічно хворий, а лікар Мілкі сказав, що Державний шпиталь у Лімі — це заклад із найменш суворим режимом, допустимим для такого пацієнта.

— Я закликаю суд направити Міллігана до Ліми, — закінчив Белінкі.

Стів Томпсон у своїй промові підкреслив, що на користь його клієнта виступила в суді приголомшлива плеяда талановитих психіатрів і всі вони погодились із діагнозом «синдром множинної особистості».

— Тепер, коли це з’ясовано, постає запитання: як його слід лікувати? — продовжував Томпсон. — Беручи до уваги психічний стан Біллі Міллігана, фахівці зійшлись на думці, що найбільш підходящим місцем для його лікування буде шпиталь в Афінах. Усі експерти, які давали тут свідчення, погодились, що процес терапії затягнеться надовго. 4 жовтня мого клієнта перевели до Ліми, де його обстежив лікар, котрий відверто заявляє, що не завдав собі клопоту ознайомитись ані з історією хвороби пацієнта, ані з минулою програмою лікування. Цей лікар стверджує, що Біллі Мілліган становить загрозу для самого себе та свого оточення. І як же цей добродій дійшов висновку, буцімто Мілліган небезпечний? На основі минулих судимостей хлопця, ваша честь. На основі застарілої інформації, яку лікар приплів до цього слухання. Лікар Мілкі каже, що Мілліган поводиться неприпустимо і що жодного покращення не спостерігається. Одначе, ваша честь, лікаря Мілкі цілком очевидно не можна назвати експертом, коли йдеться про синдром множинної особистості. Сторона захисту наголошує: авторитетні спеціалісти підтримали Біллі Міллігана.

Суддя Кінворті оголосив, що він ретельно вивчить справу й винесе свій вердикт не пізніш як за десять днів. А до того Мілліган залишатиметься в Лімі.

10 грудня 1979 року суд постановив:

1. Відповідач — душевнохворий. Його стан супроводжується значними порушеннями сприйняття, мислення, настрою, орієнтації та пам’яті, що суттєво спотворює його здатність сприймати й оцінювати реальність і негативно впливає на поведінку.

2. Встановлено, що хвороба, на яку страждає відповідач, — це синдром множинної особистості.

3. Відповідач підлягає примусовій шпиталізації, оскільки через свою хворобу він становить небезпеку як для самого себе, про що свідчать його погрози накласти на себе руки, так і для свого оточення, що підтверджується його нещодавніми проявами агресивної поведінки. Окрім того, лікування в психіатричному шпиталі піде відповідачу на користь, оскільки він явно потребує допомоги. Це видно з його дій, котрі піддають серйозному ризику добробут як самого відповідача, так і решти людей довкола.

4. Оскільки через свій психічний стан відповідач становить загрозу для себе та інших, його слід відправити до закладу з максимально суворим режимом.

5. Зважаючи на те, що відповідачеві поставили діагноз «синдром множинної особистості», його зобов’язані лікувати відповідно до цього діагнозу.

Таким чином, суд ухвалює помістити відповідача до Державного шпиталю в Лімі, штат Огайо, де йому повинні забезпечити лікування згідно з діагнозом «синдром множинної особистості». Копії цієї ухвали будуть передані в запечатаному вигляді до Державного шпиталю в Лімі, штат Огайо.

Суддя Девід Р. Кінворті

Суд округу Аллен

Відділ цивільних справ

(4)

18 грудня Біллі зателефонував письменникові з лазарету при шпиталі. Хлопця жорстоко побив один із членів персоналу. Адвокат із Ліми, якого суд призначив захищати інтереси Міллігана, сфотографував спину юнака, посмуговану рубцями від шмагання електричним шнуром. Під очима й на обличчі Біллі чорніли гематоми. Два ребра були зламані.

Адміністрація шпиталю у заяві для преси запевнила, що після «сварки з санітаром» у Міллігана не виявили ніяких ушкоджень, окрім тих, яких він, вочевидь, завдав собі сам.

Наступного дня, після візиту адвоката Стіва Томпсона, очільники шпиталю дали задній хід і визнали, що Мілліган «у результаті отримав серйозні травми». Для розслідування інциденту викликали поліцію й ФБР, аби справу потенційно можна було передати до суду присяжних.

Томпсон розлютився, почувши від Біллі й адвоката з Ліми про те, що сталось, і виступив із заявою на радіо. «Навіть якщо людина позбавлена свободи, в неї все одно є громадянські права, — сказав він радіоведучому. — Згідно з законодавством штату Огайо, існують так звані громадянські права пацієнтів, прописані в нещодавніх поправках до білля про психічне здоров’я, а за законом Сполучених Штатів на пацієнтів психіатричних установ також поширюються федеральні громадянські права. І за їхнє порушення, між іншим, можна подавати до суду. Наразі ще рано казати, як ми будемо діяти в цій ситуації».

У «Третьому щомісячному плані лікування» — звіті, поданому шпиталем у Лімі 2 січня 1980 року[67], — зазначалось:

План лікування цілком відповідає природі захворювання пацієнта.

Діагнози пацієнта:

1. Псевдопсихопатична шизофренія (ДДС-ІІ, 295.5) [68] з дисоціативними рисами;

2. Асоціальна поведінка агресивного підтипу (ДДС-ІІ, 301.7);

3. Алкогольна залежність (ДДС-ІІ, 303.2), за інформацією з історії хвороби;

4. Наркотична залежність, вживання стимуляторів (ДДС-ІІ, 304.6), за інформацією з історії хвороби.

Два тижні тому пацієнта було переведено до відділення інтенсивної терапії, бо в загальному відділенні шпиталю він почав поводитись агресивно. […] Я вважаю, що на пацієнта негативно вплинула популярність у пресі, внаслідок чого йому в голову вдарила «зіркова хвороба». […] Пан Мілліган демонструє виразні ознаки клінічної психопатії, через що працювати з ним так само складно, як і з будь-яким іншим психопатом. […] До того ж у пацієнта спостерігаються численні прояви істерії. Хоча такий розлад переважно притаманний особам жіночої статі, трапляється істерія й серед чоловіків, тож не варто відкидати таку можливість.

Підпис: Льюїс А. Лінднер, доктор медицини, штатний психіатр. Дата: 4.01.80

Підпис: Дж. Вільям Макінтош, доктор філософії, психолог. Дата: 4.01.80

Підпис: Джон Доран, магістр гуманітарних наук, помічник психолога. Дата: 7.01.80

Обурені тим, що в Лімі не виконують вказівку судді Кінворті лікувати Міллігана від синдрому множинної особистості, Алан Ґолдзбері та Стів Томпсон подали скаргу про зневагу до суду з боку шпиталю в Лімі й Департаменту штату Огайо у справах психічного здоров’я. Адвокати тиснули на директора Департаменту, вимагаючи перевести Біллі Міллігана до шпиталю з менш суворим режимом.

(5)

Запроторений до закритого відділення Державного шпиталю в Лімі для душевнохворих злочинців, «розщеплений» Біллі Мілліган випросив олівець в одного з санітарів і сів писати першого зі своїх листів до письменника:

Зненацька на порозі з’явився санітар і грізно гаркнув пацієнтам відділення № 22: «Гей, ви, тупоголові покидьки, вимітайтеся з цієї клятої зали! Ворушіться, кому сказано! МЕРЩІЙ!» Зробивши паузу, щоб набрати повітря й зручніше прилаштувати в роті товстий недопалок сигари, він промимрив: «Коли приберуть бите скло, ми покличемо вас назад, засранці, а доти — марш по своїх смердючих палатах».

Під його крижаним поглядом пацієнти невеликою групкою підвелись зі своїх твердих незручних стільців і, наче зомбі, почовгали коридором. За ними почали з брязкотом зачинятися важкі залізні двері палат. Чоловіки з безтямними обличчями й рушниками на грудях замість слинявчиків рухались іще повільніше за решту, проте дебелі санітари підганяли їх вилясками широких шкіряних ременів, позбавляючи решток гідності. Торазин, проліксіон, халдол і будь-які інші психотропні препарати роблять людей покірними, тому їх тут згодовують пацієнтам жменями, наче те драже. Ніякої людяності. Ой, я й забув: ми ж тут не люди. Брязь!

Здавалось, усе моє тіло скам’яніло, коли я переступив поріг своєї клаустрофобної палати (два з половиною на три метри) й зачинив за собою двері. Брязь! Пробиратися до ліжка — справа марудна, та я все ж умостився на вкритому цератою матраці. Від гнітючої бездіяльності я вирішив увімкнути фантазію, роздивляючись протилежну стіну, на якій полущилась фарба. Зазвичай я розважався тим, що вигадував, на що схожі за формою облуплені місця, й намагався оживити їх в уяві. Втім, сьогодні на облізлій стіні допотопної будівлі проступали самі лиш обличчя — старечі, потворні, демонічні личини. Було страшно, та я продовжував дивитися. Стіна з мене сміялась. Ох, як я ненавиджу цю стіну! Бодай їй лиха година! Вона так і намагалась присунутися ближче й реготала дедалі гучніше. Піт стікав із мого чола й щипав мені очі, та я вперто їх не заплющував. Я мусив пильнувати ту реготливу стіну, інакше вона наблизилась би впритул, вторглась би в мій особистий простір, розчавила б мене. Довелося сидіти непорушно, не зводячи очей із тієї проклятущої стіни, а та гучно сміялася з мене. Чотириста десять осіб, яких проголосили душевнохворими злочинцями, сновигали, мов тіні, нескінченними коридорами цієї Богом забутої діри. Мене дратує, що держава має зухвалість називати це місце шпиталем. Державний шпиталь у Лімі. Брязь!

У відділенні № 22 запала тиша. Чутно тільки, як із дзенькотом змітають друзки скла. Хтось розбив невеличке вікно в денній залі, де ми зазвичай сидимо вздовж стіни на твердих, неоковирних дерев’яних стільцях. Нам дозволяється тільки сидіти стовпом. Курити можна, розмовляти — ні. Ноги повинні рівно стояти на підлозі. Той, хто порушить правила, матиме великий клопіт. Хто розбив вікно? Санітари будуть у мерзенному настрої, адже їхню партію в карти перервали і до того ж тепер одному з них доведеться нидіти в денній залі, наглядаючи за нами. Це, звичайно, якщо нас випустять із наших закапелків.

…Я більше нічого не чув, заглибившись у якесь заціпеніння, подібне до трансу. Моє тіло заніміло. Всередині зяяла порожнеча. Бісова стіна припинила реготати. Тепер стіна була всього лише стіною, а облуплена фарба — всього лише облупленою фарбою. Мої долоні стали холодними й липкими. Серце лунко калатало десь усередині моєї спорожнілої оболонки. Я задихався від тривоги, жадібно очікуючи на ту мить, коли зможу вийти зі своєї тісної комірчини, але продовжував нерухомо сидіти на ліжку, втупивши погляд у мовчазну й нерухому стіну. Я — ніщо, спустошений зомбі в закапелку пекельного небуття. Цівка слини, яка намагалась витекти з кутика моїх пошерхлих вуст, явно вказувала на те, що психотропні препарати почали виборювати контроль над моїм мозком, душею й тілом. Чи варто мені опиратися? Може, дати лікам перемогти? Поринути в марення, щоб утекти від жорстокої реальності, котра лежить по той бік моїх сталевих дверей? Чи варто взагалі жити, якщо попереду чекає лише животіння на цьому сміттєзвалищі, куди суспільство викидає інакодумців? Чого я досягну, чим зможу прислужитися людству, сидячи в цьому закамарку з бетону й сталі, з проклятою рухомою реготливою стіною? Може, краще здатися? Запитання несамовито крутились у моїй голові, неначе платівку, розраховану на тридцять три оберти, розігнали до сімдесяти восьми. Зненацька мене мов струмом ударило. Мої похилені плечі сіпнулись назад, і я виструнчився. Реальність грубо, наче той потужний ляпас, вирвала мене з мого трансу. Моє заціпеніння враз минуло. Щось повзло по моїй спині! Гра уяви? Зібравши ті рештки здорового глузду, які в мене ще залишились, я зрозумів, що мені не здалось. Щось таки повзло по моєму хребту. Я мерщій зірвав із себе сорочку через голову, не зважаючи на те, що вона була застібнута на ґудзики. Сліпий жах безжальний до матеріальних речей. Три ґудзики відлетіли. Я пожбурив сорочку на підлогу й відчув, що на спині більше нічого не ворушиться. Придивившись до сорочки, я угледів винуватця. Виявляється, на моєму попереку витанцьовував чечітку чорний тарган три сантиметри завдовжки. Бридка комаха була безпечна, проте несподіваний шок зробив свою справу: я повернувся до реальності. Шкідник вирішив за мене мою внутрішню дилему. Я відпустив огидне створіння з миром. Потай я пишався тим, що я знову при тямі — це була мить мого тілесного й духовного тріумфу. Я ще не зовсім пропащий. Я ще повоюю. Я не програв остаточно, хоч іще й не переміг. Це я розбив тоді вікно в залі, навіть не знаю навіщо.

До письменника надійшов лист від іншого пацієнта з Ліми, датований 30 січня:

Шановний пане,

дозвольте одразу перейти до суті. До Білла приїздив його адвокат. Не минуло й доби, як Білла перевели з п’ятого блоку відділення інтенсивної терапії до дев’ятого. У дев’ятому блоці жорсткіший режим, аніж у п’ятому.

Рішення про переведення проштовхнули на щоденних зборах персоналу. Для Білла ця звістка стала несподіваним ударом, але він тримався добре. […]

Тепер я можу перекинутися з ним словом лише під час групової прогулянки. Оце так я дізнався, що на Білла чинять великий тиск. Він сказав, що його відрізали від зовнішнього світу, заборонивши побачення, листування й телефонні дзвінки, і знімуть заборону тільки в тому разі, якщо він звільнить своїх адвокатів. Йому також звеліли припинити роботу над книжкою. Його залякують санітари. (Мене теж було звинуватили в тому, що я допомагаю Біллу з книжкою, і я зрозумів, що в шпиталі дуже не хочуть, аби ця книжка побачила світ.)

Мені сказали, що до кінця свого терміну перебування в Лімі Білл скнітиме в блоці з найсуворішим режимом. […]

[Ім’я пацієнта не вказується з етичних міркувань]

12 березня письменник отримав листа сербохорватською мовою з поштовим штемпелем Ліми. Почерк був незнайомий.

Subata Mart Osmi 1980

Kako ste? Kazma nadamo. Zaluta Vreme. Ne lečenje Billy je spavanje. On je U redu ne brinite. I dem na pega. Učinicu sve šta mogu za gaň možete ra čunati na mene «Nužda ne poznaje zakona».

Nemojete se

Ragen

Письменник переклав листа так:

Субота, 8 березня 1980 року

Як ваші справи? Сподіваюсь, у вас усе добре. Я втрачаю час. Біллі більше не отримує лікування: він знову заснув. Але не хвилюйтесь, усе з ним буде гаразд. Тепер я буду за головного і зроблю для нього все, що зможу. Покладіться на мене. «Необхідність не знає закону».

Рейджен

Епілог

У подальші місяці я підтримував зв’язок із Біллі тільки через листування й телефонні розмови. Він не полишав надії, що апеляційний суд скасує вирок, за яким його відіслали до Ліми, і він зможе повернутись до Афін, аби продовжити лікування в лікаря Кола.

14 квітня 1980 року, на повторному перегляді справи Міллігана, суддя Кінворті відхилив скаргу, яку захисник Біллі подав проти Рональда Габбарда, коменданта шпиталю в Лімі, та Льюїса Лінднера, головного лікаря. Адвокат звинувачував їх у зневазі до суду, оскільки ті проігнорували вказівку лікувати Біллі від синдрому множинної особистості. Попри це суддя постановив, що Біллі повинен залишатись у Лімі.

Протягом майже всього 1979 року Законодавчі збори штату Огайо працювали над змінами до чинного законодавства стосовно осіб, які скоїли злочини, але були визнані невинними на підставі божевілля. Політики вирішили надати окружному прокуророві право вимагати, щоб питання про переведення хворого до установи з менш суворим режимом (що раніше передбачалось законом), тепер вирішував суд за місцем скоєння злочину. Термін, через який пацієнт міг попросити про перегляд справи, подовжили з дев’яноста днів до ста вісімдесяти, і слухання тепер повинно було проводитися публічно, в присутності преси й телебачення. Невдовзі в народі ці поправки прозвали Законом «Колумбус Диспетч», або ж Законом Міллігана.

Берні Явич, котрий колись був обвинувачем у справі Міллігана, пізніше сказав мені, що був членом підкомітету Асоціації прокурорів штату Огайо, де й розроблявся проект нового закону. Явич зізнався:

— На мою думку, група була створена винятково через галас, який здійнявся довкола справи Міллігана.

Новий закон (білль № 297) пройшов у Сенаті й мав набути чинності 20 травня 1980 року. Суддя Флаверс сказав мені, що прийняли його тільки через Біллі.

* * *

1 липня 1980 року я отримав листа з поштовим штемпелем Ліми. На звороті конверта був напис друкованими літерами: «Терміново». Відкривши конверт, я побачив три аркуші, списані арабською в’яззю. Перекладач сказав, що листа написано досконалою арабською мовою. Ось уривок звідти:

Іноді я не знаю, хто я такий чи що я таке. А часом не впізнаю тих, хто мене оточує. У голові й досі відлунюють знайомі голоси, але я більше не ладен розібрати слів. Окремі обличчя мовби виринають до мене з мороку, але мені дуже страшно, бо моя свідомість розпалась на уламки.

Моя [внутрішня] сім’я не виходить зі мною на зв’язок, і то вже давно. […] Ось уже кілька тижнів справи йдуть не надто добре. Але я не маю жодного контролю над ситуацією. Мені ненависне все, що діється довкола, проте я не можу ані завадити цьому, ані щось змінити. […]

Під листом стояв підпис: «Біллі Мілліган». За декілька днів я отримав іще одного листа. Там пояснювалось, хто був автором попередньої епістоли.

Ще раз вибачаюсь за іншомовні листи. Мені дуже ніяково через ті непорозуміння. Артур добре знає, що ви не володієте арабською, і все одно бере й надсилає вам того дурного листа!

Артур ніколи не намагався когось вразити, тож він, певно, просто заплутався чи забув. Артур навчав Семюеля арабської, проте Семюель ніколи не пише листів. Артур каже, що хизуватися — це погано. Хотів би я, щоб він знову зі мною побалакав. Відбувається щось лихе, і я не знаю чому.

Артур також знає суахілі. У в’язниці Лебанона він прочитав багато підручників із основ арабської мови. Артур мріяв досліджувати піраміди та єгипетську культуру. Він хотів вивчити їхню мову, щоб розуміти, що написано на стінах пірамід. Якось я запитав Артура, чому його так зацікавила та здоровецька трикутна купа каменюк, а він відповів, що його не надто цікавить те, що всередині гробниці, але це, мовляв, може дати ключ до розгадки того, як гробниця взагалі туди потрапила. Він сказав, буцімто її існування суперечить законам фізики і він хотів би знайти відповідь. Артур навіть змайстрував маленькі макети пірамід із картону, та Девід їх поламав.

Біллі-Р

За словами Біллі, на той час у шпиталі санітари часто знущались із пацієнтів і били їх, але з усіх особистостей тільки Рейджен і Кевін протистояли свавіллю санітарів. За це Артур навіть зняв із Кевіна статус небажаної персони.

28 березня 1980 року Кевін написав мені листа:

Трапилось щось дуже погане, хоч я й не знаю що. Я завжди відчував, що остаточне розщеплення — це лише питання часу і настане день, коли Біллі засне назавжди. Артур каже, що Біллі ледве-ледве встиг пізнати смак свідомого життя, і цей смак, на жаль, виявився гірким. У цьому місці він згасав із кожним днем. Він не міг зрозуміти, звідки в тутешніх працівників стільки ненависті й заздрощів. Вони навіть під’юджували інших пацієнтів нападати на нього, аби спровокувати Рейджена на бійку, але Біллі вдавалося стримувати Рейджена. Більше не вдається. Лікарі кажуть про нас жахливі речі, але найгірше те, що все це правда.

Ми — тобто я — виродок, непорозуміння, помилка природи. Ми всі ненавидимо цю діру, але тут нам і місце. Не те щоб суспільство було готове радо нас прийняти, адже так?

Рейджен припиняє все назавжди. В нього немає вибору. Як він пояснив, якщо ти не розмовляєш, то не зможеш завдати шкоди ані стороннім, ані собі. Ніхто більше нас ні в чому не звинуватить. Рейджен відімкнув слух. Наступним кроком буде повне занурення в себе, і тоді всі контакти з зовнішнім світом обірвуться.

Відгородившись від реальності, ми зможемо мирно жити у своєму власному світі.

Ми розуміємо, що світ без болю — це світ без відчуттів… Але ж світ без відчуттів — це й світ без болю.

Кевін

У жовтні 1980 року Департамент штату Огайо у справах психічного здоров’я оголосив, що установа в Лімі перетвориться з державного шпиталю для душевнохворих злочинців на в’язницю й перейде під юрисдикцію Департаменту з питань виконання покарань.

Газетні передовиці знову зарясніли припущеннями, куди тепер подінуть Міллігана. Імовірність того, що його відішлють назад до Афін чи переведуть до іншого шпиталю — з мінімально суворим режимом, — змусила прокурора Джима О’Ґрейді наполягти, щоб, відповідно до нового закону, Біллі повернули до Колумбуса для перегляду вироку про його божевілля. Суддя Флаверс погодився провести слухання.

Спочатку розгляд справи призначили на 31 жовтня 1980 року, проте за взаємною згодою сторін його перенесли на 7 листопада, наступний день після виборів. Було вирішено, що краще відкласти слухання, щоб політикани й преса не робили зі справи Міллігана предмет передвиборних спекуляцій.

Але чиновники Департаменту у справах психічного здоров’я скористались цим зволіканням і вирішили проблему по-своєму. Вони сповістили прокурора О’Ґрейді, що Департамент ухвалив перевести Міллігана до Дайтонського центру судової медицини, який відкрився у квітні. Ця нова установа максимально суворого режиму мала подвійний мур, увінчаний армованою колючою стрічкою «Концертина»[69]. Система безпеки цього шпиталю була жорсткіша, ніж у більшості в’язниць. Прокуратура припинила наполягати на проведенні слухання.

19 листопада 1980 року Біллі Міллігана привезли до Дайтонського центру судової медицини. Артур і Рейджен, відчуваючи розпач Біллі-Р і боячись, що хлопчина може накласти на себе руки, знову його приспали.

Коли юнак не був у кімнаті для побачень, він читав, писав або малював чорно-білі скетчі. Займатися живописом йому не дозволяли. Його навідувала Мері, молода пацієнтка на амбулаторному лікуванні, з якою від познайомився в перші місяці перебування в Афінах. Вона переїхала до Дайтона, щоб мати змогу приходити до Біллі щодня. Біллі поводився зразково. Він сказав мені, що з нетерпінням чекає, коли мине сто вісімдесят днів і відбудеться черговий перегляд його справи. Ану ж суддя Флаверс вирішить, що більше немає необхідності тримати його в шпиталі максимально суворого режиму, й відішле його до Афін? Біллі знав, що лікар Кол зможе його вилікувати — допомогти його особистостям знову злитися воєдино, повернути Учителя. Відколи Біллі-Р заснув, сказав мені юнак, усе стало мов у старі часи, до того як з’явилась лікарка Корнелія Вілбур і розбудила його.

Я бачив, що стан Біллі погіршується. Декілька разів під час моїх відвідин хлопець зізнавався, що не знає, хто він. Якщо відбувалось часткове злиття, він ставав безіменною особистістю. Він повідомив, що Рейджен утратив здатність розмовляти англійською. Внутрішні «я» Біллі перестали спілкуватись між собою. Я запропонував йому вести щоденник, щоб кожен, хто виходив на сцену, міг залишати для решти нотатки. На певний час це подіяло, та скоро його цікавість ослабла і записи в щоденнику з’являлися дедалі рідше.

3 квітня 1981 року сплив стовісімдесятиденний термін, і відбувся повторний розгляд справи Біллі. Із чотирьох психіатрів і двох працівників психіатричного шпиталю, котрі давали свідчення, тільки лікар Льюїс Лінднер із Ліми, котрий не бачив Біллі вже п’ять місяців, наполягав на тому, що хлопця слід утримувати в установі з максимально суворим режимом.

Прокурор долучив до переліку доказів лист. Вочевидь, це була відповідь Міллігана на звістку, що один із пацієнтів у Лімі виношує плани порішити лікаря Лінднера. «Ти робиш велику помилку. […] Чи ти бодай подумав про те, що небагато знайдеться лікарів, які взялись би тебе лікувати, усвідомлюючи, що можуть постраждати, якщо скажуть щось не те? Втім, якщо ти вважаєш, що Лінднер завдав твоїй справі непоправної шкоди і ти тепер пропаща людина, бо решту життя тобі судилось гнити за ґратами, — що ж, у такому разі ти маєш моє благословення».

Коли Міллігана викликали на трибуну свідків і попросили назвати під присягою своє ім’я, він сказав, що його звати Томмі. Томмі пояснив, що листа написав Аллен, намагаючись відмовити того пацієнта від убивства лікаря Лінднера.

— Не можна вколошкувати людей направо й наліво тільки тому, що вони виступають проти тебе в суді. Сьогодні лікар Лінднер свідчив проти мене, але не буду ж я його за це вбивати.

Суддя Флаверс відклав винесення вироку. Газети зарясніли дописами, авторськими колонками та розгорнутими статтями, що виступали проти повернення Міллігана до Афін.

Очікуючи в Дайтоні на вирішення своєї долі, Аллен більшість часу проводив за створенням обкладинки для цієї книжки[70]. Він хотів надіслати редакторові декілька ескізів на вибір, але одного ранку прокинувся й виявив, що, поки він спав, на сцену вийшов хтось із малечі й награмузляв поверх його замальовок карлючки помаранчевим фломастером. Того дня, коли слід було подати готову роботу, Аллен із самісінького ранку працював наче одержимий і встиг-таки закінчити картину вчасно.

21 квітня 1981 року апеляційний суд четвертої інстанції штату Огайо ухвалив рішення щодо вироку, згідно з яким Біллі відіслали колись до Ліми. Суд постановив, що коли Біллі перевели з лікувальної установи з менш жорсткими умовами до психіатричного шпиталю максимально суворого режиму, «не поставивши ані пацієнта, ані його близьких до відома, не давши пацієнтові змоги з’явитися в залі суду, порадитися зі своїм адвокатом і ви́кликати свідків, а також навіть не сповістивши його, що він має право на повноцінне слухання […] суддя вчинив грубе процесуальне порушення […] і внаслідок цього необхідно анулювати наказ про переведення й повернути пацієнта туди, де він перебував до неправомірного переміщення».

Хоча апеляційний суд і кваліфікував переведення як судову помилку, було вирішено, що помилка скоєна не на ґрунті упередженості, оскільки справу Міллігана розглядали також в окрузі Аллен і, мовляв, «на підставі достатньої кількості вагомих, на наш погляд, доказів, постановили, що через свою психічну недугу апелянт становить небезпеку для себе та інших».

В результаті апеляційний суд покартав дії судді Джонса, проте не видав розпорядження повернути Біллі до Афін. Ґолдзбері й Томпсон подали апеляцію до Верховного суду штату Огайо.

20 травня 1981 року, через півтора місяці після перегляду справи, суддя Флаверс оголосив своє рішення. Його письмовий вердикт містив два пояснювальні пункти. По-перше, там було вказано, що «суд спирається на речовий доказ № 1 [лист] і його інтерпретацію лікарем Льюїсом Лінднером. На думку суду, все свідчить про те, що наразі Вільям С. Мілліган демонструє відсутність моральних стримувальних чинників, знайомства в злочинних колах і зневагу до людського життя». По-друге, суддя вирішив, що письмові свідчення лікаря Девіда Кола, в яких той зазначає, що «не хотів би керуватися в роботі обмеженнями, які накладе суд», роблять Афінський центр психічного здоров’я «малопридатним» для утримання Міллігана.

Після цього, не згадавши ані словом інших психологів і психіатрів, котрі у своїх свідченнях запевняли, що Мілліган не становить ніякої загрози, суддя Флаверс ухвалив рішення: продовжити термін перебування Міллігана в Дайтонському шпиталі судової медицини «як у найменш суворому закладі з тих, що здатні водночас забезпечити і належне лікування підсудного, і громадську безпеку». Далі суддя Флаверс зобов’язав Міллігана лікуватися в Дайтоні «за свій кошт», та ще й у психолога, котра сама ж перед тим попередила суддю, що в неї немає досвіду роботи з пацієнтами з синдромом множинної особистості.

Це судове рішення побачило світ через три з половиною роки після арешту Біллі Міллігана та першого слухання на чолі з суддею Флаверсом і через два роки й п’ять місяців після того, як суддя Флаверс визнав хлопця невинним на підставі божевілля.

Алан Ґолдзбері негайно подав апеляцію та стислий виклад справи до апеляційного суду округу Франклін, штат Огайо, оскаржуючи білль Сенату № 297 («закон Міллігана») як такий, що суперечить принципу рівності людей перед законом і порушує встановлену процедуру судочинства, а отже, є антиконституційним. Ґолдзбері також вказав на те, що ретроактивне[71] застосування нового закону до Міллігана суперечить конституції штату Огайо, в якій є пункт, який захищає громадян від зворотної дії закону.

* * *

Здавалось, Біллі не гнівався ні на апеляційний суд, рішення якого було не на його користь, ні на суддю Флаверса. У мене склалося враження, що юнак уже просто стомився боротися.

Ми з Біллі й досі часто розмовляємо по телефону, і час від часу я навідую його в Дайтоні. Іноді мене зустрічає Томмі, Аллен або Кевін. Але часом з’являється той, безіменний.

Під час однієї з наших зустрічей я запитав його, що він за один, і він відповів:

— Я не знаю, хто я. У мене всередині порожнеча.

Я попросив його розповісти, що він відчуває.

— Коли я не сплю і не перебуваю на сцені, — почав юнак, — я мовби лежу долілиць на скляній площині, якій не видно ні кінця, ні краю, і дивлюся крізь скло на те, що лежить піді мною. Те, що я бачу, нагадує відкритий космос із зірками, але є там і яскраве коло, мовби туди падає промінь світла. І мені здається, що цей промінь б’є з моїх очей, бо куди б я не перевів погляд, світляне коло завжди переді мною. Довкола яскравої плями світла лежать у домовинах деякі з членів моєї «сім’ї». Кришки домовин не опущені, тому що люди в них іще не мертві. Вони поринули в сон і чогось вичікують. Деякі домовини стоять порожніми, бо ще не всі зібрались у тому місці. Девід та інші діти хочуть іще пожити. Це старші вже цілком зневірились.

— Що ж це місце? — запитав я.

— Девід дав йому ім’я, — відповів юнак, — адже це він його створив. Він називає його Місцем останнього спочинку.

Післямова

Коли ця книга вперше побачила світ, мені писали читачі з усіх куточків країни. У листах вони запитували, що відбувалось із Біллі Мілліганом після того, як суддя Флаверс відхилив його прохання про переведення до Афін.

Тож ось стислий підсумок.

У своїх записках до мене Аллен описував Державний шпиталь для душевнохворих злочинців у Лімі як «кімнату жахів». Дайтонський центр судової медицини він пізніше охрестив ультра-стерильною в’язницею. Комендант шпиталю в Дайтоні, Аллен Воґель, симпатизував Міллігану й розумів його потреби, проте йому постійно перешкоджали працівники відділу безпеки. Зокрема, коли Воґель дозволив Мілліганові займатися живописом і Томмі з Алленом замовили художні матеріали, відділ безпеки скасував дозвіл коменданта на тій підставі, що лляна олія, котру використовують у малюванні, може бути небезпечною. Художнє начиння вивезли геть зі шпиталю.

Аллен дедалі глибше поринав у депресію і нарешті наполіг на тому, щоб Мері, його подруга й постійна відвідувачка, поновилась в університеті й почала нове життя. «Не можу я прив’язати її до себе й цієї тюрми», — пояснив Аллен.

Через декілька тижнів після того, як Мері поїхала з Дайтона, в житті Міллігана з’явилась інша дівчина. Танда, місцева жителька, яка регулярно навідувала свого брата в Дайтонському центрі судової медицини, накинула на Міллігана оком у залі для побачень. Її брат познайомив молодих людей, і невдовзі Танда почала виконувати для Міллігана доручення, про які раніше дбала Мері: надрукувати щось на машинці, принести домашню їжу, купити одяг.

22 липня 1981 року Танда зателефонувала мені й сказала, що дуже хвилюється за Біллі. Той припинив перевдягатися, голитися та їсти й замкнувся в собі. Дівчина відчувала, що він втратив бажання жити.

Коли я прийшов провідати його в шпиталі, Томмі розповів, що Артур, який втратив надію на одужання, вирішив накласти на себе руки.

Я доводив йому, що є альтернатива самогубству: переведення з Дайтона. Я дізнався, що психіатр Джудіт Бокс, котра свідчила на користь Біллі на останньому слуханні його справи, нещодавно отримала посаду головної лікарки Відділення судової медицини Центрального Огайо, яке тільки-но відкрилось у Колумбусі.

Спочатку Томмі навіть чути не хотів про переведення до ще одного закладу з максимально суворим режимом. Нове відділення було частиною Головного психіатричного шпиталю Огайо, де Мілліган пролежав три місяці в п’ятнадцятирічному віці. Томмі наполягав, що краще вже йому померти, якщо шансів повернутися до Афін і лікаря Девіда Кола немає. Я ж вказав на те, що Джудіт Бокс уже траплялось лікувати пацієнтів із розщепленням особистості. До того ж вона добре знає лікаря Кола, цікавиться випадком Біллі і, скоріше за все, зможе йому допомогти. Врешті- решт Томмі погодився на переведення.

Департамент у справах психічного здоров’я, прокурор і суддя зійшлись на тому, що, оскільки це буде внутрішнє переміщення до шпиталю з максимально суворим режимом, проводити судове слухання немає необхідності. Втім, колеса бюрократичної машини все одно обертались надто повільно.

Одного дня до мене зателефонував інший пацієнт і розповів про те, що спіткало Біллі незадовго до переведення. Юнак боявся зробити щось не те й поставити під загрозу свій від’їзд до Колумбуса, тож із власної волі попросився до ізолятора. Четверо охоронців привели його до ізольованої палати, зафіксували ременями для буйних хворих його руки й ноги, а тоді накинулись на хлопця й жорстоко його побили.

Коли я наступного разу побачив Аллена (це було 27 серпня), його ліва рука почорніла й набрякла. Кисть була паралізована. Ліва нога була забинтована. 22 вересня 1981 року юнака перевели до Відділення судової медицини Центрального Огайо — в інвалідному візку.

Невдовзі після цього Департамент у справах психічного здоров’я подав проти Біллі Міллігана позов на п’ятдесят тисяч доларів — суму, в яку оцінили його примусову шпиталізацію й лікування в Афінах, Лімі й Дайтоні. Адвокати Біллі подали зустрічний позов, вимагаючи заплатити за фрески, якими хлопець розписав стіни шпиталю в Лімі, а також відшкодувати збитки за завдані йому тілесні ушкодження. Позов захисників Біллі було відхилено. Позов штату і досі чинний.

Танда знайшла роботу в Колумбусі, прагнучи бути ближче до Біллі, і оселилась у його сестри, Кеті. Танда запевнила, що кохає Біллі й хоче мати змогу часто його навідувати.

Лікарка Бокс розпочала курс інтенсивної терапії, яка раніше успішно спрацювала в Афінському центрі психічного здоров’я, викликавши злиття особистостей Біллі в єдине ціле. Лікарка працювала з Девідом, Рейдженом, Артуром, Алленом і Кевіном. Врешті-решт вона змогла достукатись і до Учителя. Щоразу, коли я приходив, Аллен або Томмі казали мені, що я оце щойно проґавив Учителя. Кінець кінцем я напоумив їх покласти на видноті записку, в якій було сказано, щоб Учитель зателефонував мені, коли знову з’явиться. Десь за тиждень у моєму помешканні пролунав телефонний дзвінок.

— Добридень. Мені передали, що ви хотіли зі мною поговорити, — сказав Учитель.

Востаннє я розмовляв із ним іще в Лімі, коли ми разом переглядали рукопис книжки, тож пробалакали ми довго. Учитель зміг заповнити деякі пробіли, розповівши мені багато такого, про що не знали інші особистості.

Одного разу Учитель зателефонував мені й сказав:

— Я повинен із кимось поділитися. Ми з Тандою кохаємо одне одного й хочемо побратися.

Весілля призначили на 15 грудня, щоб на ньому встигла побувати лікарка Бокс, яка пізніше планувала вирушити на місяць у відпустку до своєї рідної Австралії.

З терапевтичною метою лікарка Бокс перевела Міллігана до нового блоку, разом із трьома іншими хворими, в яких, за її попереднім припущенням, теж був синдром множинної особистості. Оскільки такі пацієнти потребували особливого лікування й уваги, вона вирішила, що краще буде тримати їх разом. Лікарка Бокс виявилась не готовою до того, що її розкритикують місцеві політики (не без думки про вибори, які мали відбутися за два тижні).

17 жовтня 1981 року газета «Колумбус Диспетч» оприлюднила заяву Дона Ґілмора, члена Законодавчих зборів штату від Республіканської партії, про те, що Біллі Міллігану в шпиталі Колумбуса надміру потурають, включно з тим, що, мовляв, «Міллігану дозволено вибирати, хто з пацієнтів перебуватиме з ним в одному блоці». Попри те що адміністрація шпиталю заперечила, що до Міллігана ставляться з більшою поблажливістю, ніж до решти пацієнтів, Ґілмор наполягав на своїх звинуваченнях.

19 листопада в «Колумбус Сітізен Джорнал» з’явилась така стаття:

ҐІЛМОР ЗАКЛИКАЄ ПРОІНСПЕКТУВАТИ УМОВИ УТРИМАННЯ МІЛЛІГАНА

Незважаючи на запевнення, що Вільям Мілліган не має особливих привілеїв у Головному психіатричному шпиталі Огайо, член Законодавчих зборів вимагає розслідувати таку можливість. […]

Зокрема, Ґілмора обурює інцидент, який стався декілька тижнів тому, коли Мілліган […], за чутками, замовив сандвіч із ковбасою о пів на третю ночі. Політик стверджує, що після цього працівникам довелось приготувати такі сандвічі й для всіх інших пацієнтів із блоку Міллігана. […]

Танда не один тиждень шукала священика чи суддю, який би погодився провести шлюбну церемонію. Нарешті один молодий священик-методист, котрий опікувався нещодавно відкритим у місті притулком для знедолених, сказав, що повінчає їх. Ґері Вітті сподівався зберегти анонімність, боячись, що розголос зашкодить його роботі в притулку. Проте репортер із «Колумбус Диспетч» упізнав священика і розкрив його ім’я в газеті. «Я завжди готовий стати на бік тих, кому в житті не поталанило. Таке вже моє кредо, — сказав йому молодий служитель Церкви. — Я обвінчав цю пару, бо всі інші відмовили».

Церемонія відбулась 22 грудня 1981 року. На ній були тільки священик, працівник суду в цивільних справах, який привіз дозвіл на шлюб, і я. Лікарка Бокс уже відбула до Австралії. Учитель, а це був саме він, надів обручку на палець Танди й поцілував наречену. Оскільки в Огайо заборонені подружні побачення[72], молодята змогли б побути наодинці, тільки якби Міллігана перевели до психіатричного шпиталю мінімально суворого режиму або відкритого типу.

Після весілля Танда вийшла до десятків репортерів, фотографів і телевізійників, які на неї чекали. Вона зробила коротку заяву для преси, в якій розповіла, що познайомилась із більшістю особистостей Біллі і вони її прийняли. Дівчина сказала, що настане день, коли вони з Біллі заживуть нормальним життям.

Невдовзі після цього Учитель і Танда почали помічати недобрі зміни. Учителеві припинили давати ліки. Охоронці заповзялись робити регулярні обшуки в його палаті. Самого Біллі роздягали догола й обшукували перед кожним побаченням і після. Час від часу таким же чином обшукували й Танду, коли та приходила навідати чоловіка. Молоді люди вважали це принизливим і відчували, що з них умисно знущаються.

Коли лікарка Бокс повернулась із Австралії, вона дізналась, що Департамент у справах психічного здоров’я не збирається поновлювати її контракт.

— Мене просто вижили, — сказала вона мені.

17 січня 1982 року «Колумбус Диспетч» оприлюднила цю звістку.

ПСИХІАТР МІЛЛІГАНА ЙДЕ З ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ

Лікарка Джудіт М. Бокс, психіатр Вільяма С. Міллігана, засудженого [sic!] [73] ґвалтівника з розщепленням особистості, звільнилася зі служби внаслідок конфлікту з керівництвом Відділення судової медицини Центрального Огайо.

Дон Е. Ґілмор, член Законодавчих зборів штату від Республіканської партії, гаряче схвалив її рішення піти у відставку. […]

Свідомість Учителя розпалась на частини.

Новим лікарем Міллігана став Джон «Джей» Девіс — молодик, який іще зовсім недавно працював психіатром на флоті. Він узявся за справу Міллігана з недовірою, та невдовзі спіймав себе на тому, що з головою поринув у вивчення цього випадку. Лікар завоював довіру більшості особистостей Біллі і зміг із ними працювати.

12 лютого Кеті виявила, що одяг і решта речей її невістки зникли, а машини Біллі немає на місці. Танда залишила для Біллі цидулку, в якій писала, що зняла всі його гроші з їхнього спільного банківського рахунку, але, мовляв, коли-небудь усе йому поверне. Вона усвідомлює, що негоже ось так тікати — потай, уночі, — але вона більше не може жити під постійним тиском.

— Я був закоханим довірливим телепнем, — сказав мені Аллен. — Спочатку її втеча мене зламала. На тривалий час я мовби закрижанів. Але потім я сказав собі, що повинен опанувати себе й забути образу, яку вона мені заподіяла. Не можна судити про всіх жінок за Тандою, як не можна про всіх чоловіків судити за татком Чалом.

Лікар Джей Девіс був приємно вражений тим, як його пацієнт сприйняв важку звістку. Хоча його особистості почувались ошуканими й зрадженими, вони досить добре давали цьому раду.

26 березня 1982 року відбувся черговий перегляд справи Міллігана під головуванням судді Флаверса. На слуханні мали визначити, чи й досі Мілліган становить небезпеку для себе та інших, чи тепер його можна перевести до шпиталю з мінімально суворим режимом — наприклад, до Афінського центру психічного здоров’я. Свідчення психіатрів і психологів були суперечливими.

Позиція обвинувачення стала зрозумілою з інтерв’ю, яке Томас Д. Білл, помічник прокурора округу Франклін, дав репортерові «Колумбус Сітізен Джорнал». Інтерв’ю було опубліковане 14 січня і містило такі слова: «[…] я, відверто кажучи, сподіваюся, що знайдеться [якийсь доказ того, що Мілліган схильний до насильства], щоб у нас були підстави й надалі тримати його в закладі з максимально суворим режимом».

Під час слухання лікар Майджо Закман, головний лікар Головного психіатричного шпиталю Огайо, засвідчив, що він і ще двоє психіатрів спостерігали за Мілліганом протягом двох годин перед слуханням і не помітили ніяких ознак того, що в нього розщеплення особистості. Психіатр заявив, що Мілліган узагалі не хворий, просто він асоціальний тип.

Справа набула несподіваного та загрозливого характеру. Якби Департаменту у справах психічного здоров’я вдалось переконати суддю Флаверса в тому, що Мілліган психічно здоровий, хлопця могли б виписати зі шпиталю і тоді він умить потрапив би до в’язниці за порушення умов дострокового звільнення.

Одначе лікар Джей Девіс сказав:

— Зараз пацієнт на самісінькому дні. Він перебуває у стані розщеплення. Я навіть можу назвати особистість, яка нині сидить перед вами, і це не Біллі.

Девіс пояснив судді Флаверсу, чому Міллігану не місце в шпиталі Колумбуса.

— Суворий режим тільки шкодить лікуванню пацієнтів із синдромом множинної особистості. Якщо Мілліган залишиться в Колумбусі, терапія, найімовірніше, нічого не дасть.

Психолог Гаррі Ейзель повідомив, що він провів «тест руки`» з кількома особистостями Міллігана, які вважаються агресивними, щоб визначити, чи можуть вони становити загрозу. «Тест руки» (серія зображень кисті в різних положеннях, які пацієнт повинен описати) дозволяє оцінити схильність індивіда до насильства. Ейзель засвідчив, що жодна з перевірених ним особистостей (пізніше я довідався, що то були Філіп, Кевін і Рейджен) не є небезпечною понад допустиму норму.

Хоча соціальний працівник шпиталю, свідок сторони обвинувачення, сказав, що Мілліган погрожував йому і його сім’ї, в ході перехресного допиту він визнав, що душевнохворі пацієнти часто йому погрожують, але такі погрози ніколи не втілюються в життя.

Лікар Кол запевнив, що готовий прийняти Міллігана на лікування і згоден прийняти умови, які диктуватиме суд.

8 квітня 1982 року суддя Джей Флаверс віддав розпорядження, щоб Департамент у справах психічного здоров’я повернув Міллігана до Афінського центру психічного здоров’я. Пацієнтові дозволяється займатися живописом і різьбленням по дереву, але не рекомендується випускати його за межі відділення без нагляду. Перш ніж дозволити Міллігану гуляти поза територією шпиталю, адміністрація зобов’язана сповістити суд.

— Люди кажуть, що він заслуговує на другий шанс, — промовив суддя Флаверс. — Що ж, дамо йому цей шанс.

15 квітня 1982 року, об одинадцятій годині ранку, після двох із половиною років, проведених у трьох психіатричних шпиталях максимально суворого режиму, Біллі Мілліган повернувся до Афін.

Я регулярно його навідую й розмовляю з Алленом або Томмі. Вони кажуть, що члени «сім’ї» вже давно не мають спільної свідомості. Аллен чує в голові голоси з британським і югославським акцентами, проте Аллен і Томмі не можуть встановити зв’язок ані з Артуром і Рейдженом, ані один із одним. Спілкування між внутрішніми «я» обірвалось. Багато часу пропадає невідомо куди. На момент написання цієї післямови Учитель іще не повернувся.

Томмі пише пейзажі, Денні — натюрморти. Аллен малює портрети. До того ж він узявся за перо й тепер описує нечувані події, що відбувались із ним у Лімі, Дайтоні й Колумбусі, і те, як його «люди» змогли все стерпіти й вижити.

Лікар Девід Кол розпочав складну роботу — він повинен виправити шкоду, завдану пацієнтові за два з половиною роки, і знову скласти докупи всі частинки мозаїки. Невідомо, скільки на це піде часу.

Через повернення Біллі Міллігана до Афін у Колумбусі знову здійнявся галас, і юнака це засмутило. Проте його підбадьорила стаття в студентській газеті Університету Огайо. 12 квітня, коли вже було відомо, що Біллі переводять, газета «Пост» написала:

[…] Мілліган прибуває до Афін, щоб лікуватись у тутешніх фахівців. Йому й так уже добряче дісталось від життя, тож наша місцева громада могла б дещо для нього зробити: надати йому моральну підтримку, якої він так потребує. […] Ми не вимагаємо, щоб усі прийняли Міллігана з розпростертими обіймами, але ми просимо розуміння. Це найменше з того, на що він заслуговує.

Афіни, штат Огайо

7 травня 1982 року

Примітка автора

Серед багатьох документів, які я вивчив перед написанням цієї книжки, я знайшов два незвичайні звіти про результати електроенцефалограм Біллі Міллігана. Їх було зроблено у травні 1978 року різними лікарями з інтервалом у два тижні, коли за приписом суду Біллі проходив експертизу в шпиталі Гардинґа. Нещодавні наукові дослідження пролили нове світло на значення Мілліганових ЕЕГ.

Лікар Френк В. Патнем, психіатр Національного інституту психічного здоров’я, виявив, що в пацієнтів із синдромом множинної особистості фізіологічні характеристики стрижневої особистості й кожного з альтер-его істотно відрізняються. У них, наприклад, спостерігаються різні шкірно-гальванічні реакції та графіки активності мозкових хвиль.

Нещодавно я мав телефонну бесіду з лікарем Патнемом. Ми обговорили результати його досліду, які він представив у травні 1982 року на конференції Американської психіатричної асоціації в Торонто. Він провів низку ЕЕГ десятьом пацієнтам із синдромом множинної особистості. У кожному випадку тестувались стрижнева особистість і дві-три інші особистості. Для порівняння лікар обрав десятьох здорових людей тієї ж статі й віку, що і його піддослідні. Здорових людей попросили вигадати собі кількох альтер-его з детальними біографіями та індивідуальними рисами й потренуватись «перемикатися» між цими особистостями.

ЕЕГ кожної стрижневої та альтер-особистості проводились у довільному порядку впродовж п’яти днів — загалом п’ятнадцять-двадцять тестів на одну людину. У здорових індивідів і їхніх вигаданих внутрішніх «я» не спостерігалось помітної різниці в активності мозкових хвиль, проте різні альтер-его пацієнтів із синдромом множинної особистості продемонстрували суттєві відмінності як від стрижневої особистості, так і одне від одного.

Як стверджує журнал «Саєнс Ньюз» від 29 травня 1982 року, відкриття лікаря Патнема підтверджує й дослідження, проведене в Інституті життя, що в Гартфорді, штат Коннектикут. Коллін Пітбладо, тамтешній психолог, повідомив, що отримав схожі результати, працюючи з пацієнтом із чотирма особистостями.

Дізнавшись про ці нові дослідження, я переглянув свої папери і знайшов результати Мілліганових ЕЕГ, зроблених за чотири роки до того, як Патнем оприлюднив підсумки свого експерименту.

9 травня 1978 року лікар П.Р. Гайман, доктор медичних наук, повідомив, що електроенцефалограма, зроблена того дня, була «аномальною». Через активність у потиличній частині правої півкулі тета- і дельта-хвиль [низькочастотні хвилі, що зазвичай не реєструються на ЕЕГ дорослої людини, якщо та не спить, але реєструються в дітей] лікар Гайман написав, що ця аномалія, певно, пояснюється технічними неполадками. Проте він підкреслив, що «технік не зміг виявити дефект, хоча поміняв електрод». Лікар порадив зробити повторну ЕЕГ.

22 травня 1978 року лікар Джеймс Паркер, доктор медичних наук, написав, що такої локалізованої аномальної ділянки, як на першій ЕЕГ, при повторному дослідженні не було виявлено. На другій ЕЕГ було помічено фонову уривчасту активність альфа-хвиль, а також, за описом Паркера, «аномальні білатеральні тета- і дельта-хвилі [та] періодичні білатеральні гострі хвилі». Гострі хвилі, пише лікар, можуть бути епілептиформними.

Лікар Френк Патнем розповів мені, що на десяти-п’ятнадцяти відсотках ЕЕГ пацієнтів із розщепленням особистості, яких він тестував, спостерігались аномальні мозкові хвилі і що цим пацієнтам у минулому також ставили діагноз «епілепсія». За його словами, про аномальні ЕЕГ людей із синдромом множинної особистості також повідомляють учені з Гарварду.

Коли я показав ЕЕГ Міллігана фахівцеві, він запевнив мене, що це ЕЕГ двох різних людей. Я вважаю, що це узгоджується з результатами новітніх досліджень, проведених у цій галузі, і свідчить про те, що в шпиталі Гардинґа насправді зробили ЕЕГ різним особистостям Міллігана. Імовірно, дітям.

Обговорюючи важливість нових досліджень, лікар Патнем сказав: «Вивчення синдрому множинної особистості може прислужитися всім нам, збагативши наші знання про контроль над розумом і тілом. Я думаю, що люди з розщепленням особистості — це один із тих експериментів природи, який може надзвичайно багато розповісти нам про нас самих […]».

20 липня 1982 року

Афіни, штат Огайо

Примітки

1

«Синоптики» — ліворадикальне угруповання, що діяло у США у 1969–1977 роках. «Синоптики» протестували проти війни у В’єтнамі. Організували кілька вибухів, зокрема у будівлях Капітолію і Пентагону. (Тут і далі прим. пер., якщо не вказано інше.)

2

Підрозділи швидкого реагування у поліції США. Використовуються в операціях із підвищеним ризиком.

3

Велика мережа супермаркетів у США. За розмахом поступається хіба що «Волмарту».

4

«Сивіла» — книга Флори Шрайбер, що вийшла друком у 1973 році. У книжці розповідається реальна історія дівчини на ім’я Ширлі Мейсон (у книзі — Сивіла Дорсет), яка страждала на розлад множинної особистості.

5

Нейшенвайд-Плаза — сорокаповерхова офісна будівля у середмісті Колумбуса, штат Огайо. Цей хмарочос, побудований у 1977 році, є штаб-квартирою відомої страхової компанії «Нейшенвайд Іншуранс».

6

«Вендіз» — третя за величиною мережа ресторанів швидкого харчування у світі. Була заснована у 1969 році в Колумбусі, штат Огайо.

7

Воррен Ґамалієль Гардинг (1865–1923) — двадцять дев’ятий президент США. Обіймав цю посаду у 1921–1923 роках. Був родом з Огайо.

8

Університет Огайо розташований у місті Афіни. Не плутати з Університетом штату Огайо, котрий згадувався у перших розділах книги і розміщується в Колумбусі.

9

Йдеться про Деніела Кіза.

10

Ідеться про роман Деніела Кіза «Квіти для Елджернона».

11

Кі-Ларґо — один із низки коралових островів поблизу берегів Флориди. Користується неабиякою популярністю серед туристів.

12

Популярна в англомовних країнах дитяча молитва, відома з початку XVIII століття. Перекласти її можна так: Бога молю, перш ніж спатоньки йти, Душу мою уночі берегти. А як помру уві сні, то, благаю, Боже, візьми мою душу до Раю.

13

«Це маленький крок для людини, але величезний стрибок для людства» — славетні слова американського астронавта Ніла Армстронга, першої людини, яка ступила на поверхню Місяця. 21 липня 1969 року за висадкою екіпажу місії «Аполлон 11» на Місяці спостерігали у прямому ефірі мільйони глядачів.

14

Багатоповерхова будівля на головній вулиці Ланкастера, що в Огайо. В часи юності Біллі Міліґана там був універмаг «Гікл», звідси й назва — Гікл-Білдінґ. Нині у будівлі інший власник.

15

Студенти Кентського університету (місто Кент, штат Огайо) влаштовували демонстрації проти війни у В’єтнамі. Під час однієї з демонстрацій, 4 травня 1970 року, військовий застрелив чотирьох беззбройних студентів, двоє з яких навіть не брали участі в протесті, а просто проходили повз, і поранив іще дев’ятьох.

16

Камінь красномовності — камінь, вмонтований у стіну замку Бларні, що в графстві Корк, Ірландія. За легендою, той, хто поцілує цей камінь, здобуває дар красномовності. Нині це популярна туристична принада.

17

«Боббі» — сленгове слівце на позначення англійських (а особливо лондонських) поліцейських. Воно походить від імені сера Роберта Піла, котрий у 1829 році запровадив у Лондоні поліцейську службу.

18

У США поширеним явищем є агенти-заставодавці, котрі за винагороду в 10–15 % готові внести за клієнта повну суму застави. До них часто звертаються рідні затриманих, коли не можуть самотужки зібрати достатньо грошей.

19

В оригіналі — TICO (Training Institution of Central Ohio). Виправний заклад максимально суворого режиму для неповнолітніх. Мав надзвичайно лиху славу. Вже багато років як закритий.

20

Піщаний бункер — яма, заповнена піском. Класична перешкода на полі для гольфу.

21

Пісочний ведж (або ж санд-ведж) — ключка для гольфу, призначена для вибивання м’яча з піщаного бункера.

22

У гольфі для кожної лунки встановлюється пар. Це оптимальна кількість ударів, за яку гравець повинен закотити м’яч у лунку.

23

Якщо гравець зумів закотити м’яч у лунку, зробивши на один удар менше, ніж встановлений для цієї лунки пар, то кажуть, що він зіграв берді. Що менше ударів знадобиться гольфісту на проходження всіх лунок, то краще.

24

Від стартового майданчика до лунки пролягає фервей — смуга коротко підстриженої травички, звідки бити м’яч найлегше. Обабіч фервею простягаються ділянки з трохи вищою травою — це і є раф. Удари з рафу дещо складніші.

25

У Сполучених Штатах, Великій Британії та деяких інших країнах розмір житла традиційно визначають кількістю спалень. Вітальня завжди сприймається як належне. Якщо, наприклад, українець скаже, що в нього двокімнатна квартира, то американець назве її квартирою з однією спальнею, трикімнатну квартиру — квартирою з двома спальнями тощо.

26

Мімеограф (також відомий як ротатор) — машина, що застосовувалась для швидкого розмноження копій шляхом трафаретного друку.

27

Мається на увазі гребля Гувера, що поблизу Вестервіля, штат Огайо. Її будівництво почалось у 1953 році, а офіційно водосховище запрацювало в 1958 році і відтоді є основним джерелом водопостачання для Колумбуса. Гребля й водосховище названі на честь братів Гуверів, які багато зробили для забезпечення міста водою, а не на честь президента Гувера. Не слід плутати греблю Гувера, що в Огайо, і славетну споруду з такою самою назвою, розташовану на кордоні штатів Аризона й Невада.

28

Назва «Гоупвел» складається з англійських слів «hope» і «well» і може перекладатись як «добра надія».

29

«Ґрилліз» — це італійський ресторанчик у Ланкастері, штат Огайо. Досить культовий заклад, принаймні для місцевих. Відкрився в 1958 році і працює за тією ж адресою дотепер.

30

Австралійський буш — велетенські незаселені або малолюдні території, переважно пустельні чи порослі чагарями та приземкуватими деревами.

31

«Сейко» — марка дорогих японських годинників.

32

Прелюдин, також відомий як фенметразин, — психотропний засіб, схожий за дією на амфетамін. Був введений в обіг у 1954 році як препарат для пригнічення апетиту. Пізніше виявилось, що він викликає залежність, тож нині він заборонений в окремих країнах, а там, де не заборонений, прописується вкрай рідко. У 1950—1970-х роках прелюдин був популярним наркотиком. Відомо, зокрема, що його вживали «Бітлз».

33

Спокен, що в штаті Вашингтон, — місто, поблизу якого розташована база військово-повітряних сил США.

34

Сандвіч «Субмарина» — багет, розрізаний поздовж, щедро начинений різними видами м’яса, сиру та овочів і присмачений яким-небудь соусом. Назву цей сандвіч отримав за чималий розмір і довгасту форму.

35

Бейґл — традиційна єврейська випічка з заварного тіста, що нагадує бублик. У США бейґли надзвичайно популярні. Традиційно споживаються з вершковим сиром і копченою лососиною.

36

Клір-Крик (дослівно «чистий струмок») — національний природний парк у штаті Огайо, неподалік Ланкастера.

37

Черокі — один із корінних народів США.

38

Бер-Оук-Лодж — пансіонат, розташований у національному природному парку Бер-Оук, що в Огайо. Парк названо на честь одного з різновидів дуба — «burr oak», або ж дуба крупноплодого.

39

Один зі способів розповсюджувати і вживати ЛСД — це так звані «марки». Наркотик у вигляді рідини або його желатиновий розчин наносять на квадратики паперу на зразок промокального. Інший бік паперу часто прикрашають психоделічними малюнками. Щоб отримати дозу ЛСД, такі папірці кладуть на язик. Звідси й назва — «марки».

40

«Вся сім’я» — популярний комедійний серіал, який транслювався в США з 1971 до 1979 року. Він багато років поспіль очолював глядацькі рейтинги, а також неодноразово нагороджувався преміями, зокрема «Еммі» та «Золотим глобусом».

41

«Синя скринька» — пристрій, за допомогою якого можна було зламувати телефонну мережу і здійснювати безкоштовні дзвінки по всьому світу. Апарат видавав звукові сигнали певної частоти, які «переконували» АТС, що на тому кінці дроту ніхто не знімає слухавку, тож плата за розмову не нараховувалась.

42

На фондовій біржі «блакитними фішками» називають акції та інші цінні папери найбільш ліквідних, шанованих і надійних компаній або самі ці компанії. Термін запозичили з грального бізнесу: в казино блакитні фішки завжди мають найвищу грошову цінність.

43

Біфетамін — препарат, що належить до групи амфетамінів. Біфетамін випускали в капсулах різного розміру, тож цифра 20 означає 20 мг речовини. Ці чималі капсули відрізнялись від інших капсул біфетаміну суцільним чорним забарвленням, за що наркомани охрестили їх чорними кралечками.

44

Таку назву до 1979 року мала платіжна система «Мастеркард».

45

Каштанове дерево — офіційний символ штату Огайо, тому його мешканців часто називають «каштанами». В Університеті штату Огайо «Каштанами» величають атлетів, які входять до складу всіх університетських спортивних команд.

46

Апгем-хол — науково-дослідний відділ при Університеті штату Огайо, спеціалізацією якого є психіатрична медицина.

47

Делавер — один із округів у штаті Огайо. Не плутати зі штатом Делавер.

48

«Велика Ведмедиця» — популярна в минулому мережа супермаркетів місцевого значення. Її торговельні точки були рясно розкидані в Огайо та Західній Вірджинії. У 2004 році мережа припинила своє існування.

49

Панамський канал перебував під юрисдикцією США до 7 вересня 1977 року, коли було підписано Договір про Панамський канал (також відомий як договір Торріхоса — Картера), згідно з яким зона Панамського каналу повинна була до 1999 року повністю перейти під відомство Панами.

50

Шеніль — міцна ворсиста тканина з оригінальною текстурою. В перекладі з французької мови слово «chenille» означає «гусінь». Шенілева пряжа і справді скидається на товстеньку волохату гусінь.

51

У багатьох країнах радіозв’язок на коротких хвилях доступний усім громадянам і або взагалі не вимагає отримання спеціальної ліцензії, або має максимально спрощену процедуру ліцензування.

52

У Катскільських горах, що на південному сході штату Нью-Йорк, була зона, де зосереджувались єврейські готелі, пансіони та бази відпочинку. В часи, коли антисемітські настрої в США були особливо сильними, євреїв часто не бажали пускати у «звичайні» місця відпочинку, тож вони стікались до цієї своєрідної колонії в горах Катскіл. «Борщовим краєм» це місце охрестили тому, що хоча борщ і не є традиційною єврейською стравою, проте, схоже, саме іммігранти єврейського походження зі Східної Європи вперше поширили його у Сполучених Штатах. У курортний сезон у «Борщовому краї» було багато роботи для комедіантів і співаків. Безліч відомих артистів, зокрема Вуді Аллен, Боб Ділан і Барбра Стрейзанд, починали кар’єру в «Борщовому краї».

53

Норт-Маямі-Біч, місто в штаті Флорида. Для лаконічності часто використовують абревіатуру НМБ.

54

Невеликий острів біля узбережжя Флориди, на південь від Маямі-Біч.

55

Законодавчі збори — місцеві парламенти, що діють у кожному штаті США.

56

Чарльз О’Бленес був уродженцем Афін, що в штаті Огайо, і відомим меценатом. На початку 1960-х років він пожертвував мільйон доларів на будівництво шпиталю в Афінах. У 1970 році шпиталь відкрився і носить ім’я свого засновника.

57

У багатьох місцях із високою ймовірністю виникнення надзвичайних ситуацій (наприклад, у шпиталях, поліції, армії, на промисловому виробництві) часто існує система «кольорових» тривог: «зелена тривога», «червона тривога» тощо. Кожен колір відповідає конкретному виду небезпеки. Це неабияк прискорює реагування, адже значно простіше передати через систему оповіщення «кольоровий код», ніж щоразу заново пояснювати, що відбувається.

58

Ой-вей — це скорочена форма єврейського вислову «Oy vey iz mir», який перекладається з ідишу як «Ой, лихо мені!».

59

Мається на увазі Ліліан Ґорді Картер, мати Джимі Картера, 39-го президента Сполучених Штатів Америки (обіймав посаду з 1977 до 1981 року). Попри те що пані Картер, безперечно, була заміжня, громадяни та преса, говорячи про неї, часто використовували дружнє прізвисько «міс Ліліан».

60

Радикальна феміністична організація, заснована в 1966 році. Має понад 500 осередків у всіх п’ятдесяти штатах.

61

Ведучий ток-шоу «Шоу Філа Донаг’ю».

62

Ведуча ток-шоу «Дина!».

63

Ведучий ток-шоу «Вечірнє шоу з Джонні Карсоном».

64

Окрім головної будівлі, червоної цегляної вікторіанської садиби, на території Афінського центру психічного здоров’я були також інші корпуси, зокрема й школа для розумово відсталих.

65

Фільм, знятий у 1980 році. У ньому оповідається про Генрі Брубейкера, новопризначеного коменданта в’язниці. Той вдає з себе в’язня, щоб вивчити зсередини всі брудні оборудки персоналу, після чого намагається подолати корупцію. Стрічка знімалась в Огайо, неподалік Колумбуса.

66

Під час судового розгляду кримінальних справ формальним обвинувачем виступає держава (чи, як у цьому випадку, штат). Судовим процесам присвоюються відповідні назви, наприклад «Держава проти [ім’я підсудного]». Тож коли в тексті згадується «представник штату», «свідок від штату» тощо, мається на увазі сторона обвинувачення.

67

Закон зобов’язує психіатричні шпиталі подавати регулярні звіти про стан пацієнтів, яких шпиталізують за рішенням суду й без визначеної дати виписки.

68

ДДС — це «Довідник із діагностики та статистики» (в оригіналі — DSM, Diagnostic and Statistical Manual). Випускається Американською психіатричною асоціацією й містить класифікацію та описи всіх відомих психічних розладів. Нині вийшло п’ять перевидань, від ДДС-І до ДДС-V. На час описаних у цій книжці подій найсвіжішим було видання ДДС-ІІ, що вийшло друком у 1968 році.

69

Колюча стрічка завдає серйозніших ушкоджень, аніж традиційний колючий дріт, але її легше перерізати, тож зазвичай її армують колючим дротом, тобто намотують колючу стрічку спіраллю на горизонтальні лінії колючого дроту. Таку загорожу не може подолати людина без спеціального спорядження. Існують різні марки колючої стрічки. «Концертина» — це одна з них.

70

Мається на увазі перше видання книжки, що вийшло друком у Сполучених Штатах у жовтні 1981 року.

71

Ретроактивність, також відома як зворотна дія чи зворотна сила закону, — явище, за якого новий закон заднім числом змінює статус кожного, хто підпадає під його дію. Наприклад, якщо закон, який передбачає суворіше покарання за певний вид злочину, має зворотну силу, то він вплине не лише на того, кого судитимуть після набуття цим законом чинності, а й на того, хто був засуджений раніше і вже відбуває покарання.

72

У деяких країнах (і окремих штатах США) в місцях позбавлення волі допускаються у вигляді привілею так звані подружні побачення. Коли до ув’язнених, які перебувають у шлюбі, приїздять їхні дружини (або чоловіки), подружнім парам дозволяють на певний час оселитись у спеціально призначених для цього гостьових кімнатах, де можна усамітнитись. Вважається, що це допомагає підтримувати стосунки в сім’ї, зокрема й статеві, і після виходу на свободу таким ув’язненим буде легше повернутися до нормального життя.

73

Sic — латинське слово, що означає «саме так», або «таким чином». Його застосовують (частіше за все в дужках і зі знаком оклику), щоб підкреслити, що неправильне чи незвичне написання попереднього слова є умисним, а не випадковим, або щоб звернути увагу читача на якусь помилку чи нісенітницю в прямій цитаті. У цьому випадку Деніел Кіз відзначає, що вороже налаштована преса для створення відповідного ефекту називає Міліґана засудженим, тоді як насправді того виправдали.

Content

Деніел Кіз
Таємнича історія Біллі Міллігана

Внутрішні «я» Біллі Міллігана

Книга 1 Буремні часи

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Книга 2 Становлення Учителя

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Книга 3 По той бік божевілля

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Епілог

Післямова

Примітка автора

Примітки