Стеценко Станіслав

Війни художників

Станіслав Стеценко

Війни художників

Роман

Це не мир, це перемир’я на 20 років.

Маршал Фердинанд Фош (заявив після підписання Версальського договору в 1919 році)

Пролог

Коли молоток ліцитатора опустився, я зрозумів, що князь Александер фон Клейст — один із найбагатших людей Західної Європи, власник транснаціонального концерну «Фон Клейст і К°» і відомий збирач антикваріату купив фальшивий малюнок «Дама в накидці», що начебто був виконаний рукою художника Миколи Гущенка.

Не чекав, що відомий фахівець з антикваріату здатен викинути купу грошей за «фальшака» (так антиквари називають підробки).

Утім, якби я знав, що гарненька молода жінка на малюнку колись була коханкою самого Лаврентія Берії й знаходилася в гущі європейських любовно-шпигунських інтриг 1940 року, то, можливо, ціна малюнка мені не здалася б занадто високою. Але про все — за хронологією…

Того дня, коли фон Клейст купив малюнок, я прибув на один із перших аукціонів російського мистецтва, що його проводив у Парижі аукціонний будинок «Мезон д’арт». Мене, загалом, цікавило українське мистецтво, утім, як відомо, для західних антикварів усе, що було створено на теренах колишнього Радянського Союзу, є російським. Насправді «стовідсоткове російське» мистецтво було російським відсотків на п’ятдесят.

Автоматичні розсувні двері впускали до величезного залу, застеленого розкішними килимами, «антикварну еліту» Парижа, а також Нью-Йорка та Лондона і, звісно, новоспечених російських та українських скоробагатьків. Перших — розжирілих на нафто- та газодоларах, а інших — на оборудках з бюджетними грошима. Обидва підвиди можна було впізнати по гучних розмовах, черевиках зі страусячої або крокодилової шкіри і неймовірній кількості охоронців.

Я писав для київського журналу «АРТ-Юкрейн», і мене цікавило, хто ж купить дві картини Івана Труша й малюнок олівцем, котрий у каталозі мав назву «Дама в накидці» Миколи Гущенка. Малюнок я вважав «фальшаком». Як відомо, ринок антикваріату на початку XXI століття буквально захлинувся підробками. Британцю Джону Маяту, який скопіював близько 300 робіт і продав їх (дещо навіть через аукціон «Крістіс»), ще не було й 70-ти. А скільки таких Маятів працювало по всьому світу, копіюючи видатних і користуючись тим, що шалено виросли ціни на художній антикваріат! Дістати старе полотно, скопіювати Модільяні чи Матісса й зістарити картину в термостаті, піднімаючи й опускаючи температуру від -100 до +60, не така вже й важка справа. Ще простіше підробити малюнок на папері, датований 40-м роком минулого століття: дістати аркуш паперу, якому років із п’ятдесят, і спробувати скопіювати руку майстра.

На передаукціонному показі я уважно придивився до малюнка Гущенка й упевнився, що це підробка. Хоча важко уявити, хто в Парижі (а не в Україні, де ціни на Гущенка справді високі) буде підробляти його — навіть не полотно, а малюнок. Утім, що мені до того? У мене була власна думка, у «Мезон д’арт» — своя.

І ось сьогодні фон Клейст (на аукціоні я дізнався, що його повне ім’я — князь Александер фон Клейст) купив цей малюнок. І знову ж — що мені до фінансових утрат князя фон Клейста? По суті — байдуже. Єдиний аргумент — я готував велику статтю про фальшування картин. І взяти інтерв’ю в «кита антикварного світу», який щойно пошився в дурні і купив «фальшака», для журналіста — неабияка удача. Та чи не дасть мені фон Клейст відкоша?

Але, як кажуть росіяни, «попытка — не пытка». Вважаю, що в Бонні, де у Клейста знаходиться головний офіс концерну, потрапити до нього я не мав жодного шансу. А от у Парижі, де розташоване лише представництво, шансів у мене було трохи більше. І тому я вже наступного дня входив до оформленої різьбленими панелями дорогих сортів чорного дерева приймальні «Фон Клейст і К°» на вулиці Ріволі. На стінах висіли картини й малюнки в дорогих рамах. Краєм ока я відзначив графіку Пікассо. На чільному місці — над головою охоронця, який зміряв мене з ніг до голови оцінювальним поглядом, — полотно Казимира Малевича. Можливо, тут уже було вготовано місце і фальшивому малюнку Гущенка?

У приймальні керував секретар — чоловік років п’ятдесяти, більше схожий на телеведучого політичного шоу: у бездоганному сірому, у ледь помітну смужку, костюмі з дбайливо підібраною в тон краваткою, що підпирала подвійне підборіддя. Рум’яне обличчя без жодної зморшки з моєю появою набуло виразу ввічливого очікування, і секретар поцікавився французькою з помітним німецьким акцентом: «Мсьє? З якого питання?», записуючи моє прізвище у блокнот.

— Ви домовлялися про зустріч?

Коли я відповів, що не домовлявся, очі у секретаря зробилися круглими і він утратив до мене будь-яку цікавість. Поклав золочений і, очевидно, страшенно дорогий «паркер» (цікаво, а чим же тоді пише сам фон Клейст?) на розгорнутий блокнот. Обличчя із запопадливо-ввічливого миттю перетворилося на холодно-байдуже.

— Вибачте, мсьє (жест «як вас там»), — він кинув погляд у блокнот, в який записав моє прізвище. — Виняткова зайнятість князя фон Клейста не дозволяє йому приймати відвідувачів без попередньої домовленості. Викладіть вашу справу, я доповім князю, і, можливо, наступного тижня в Бонні…

— Я журналіст, іноземець і тут проїздом. Моя справа стосується того, що князь учора на аукціоні купив фальшивий малюнок, — швидко випалив я, щоб охоронець, який відразу напружився, не встиг мене виставити геть.

Обличчя секретаря з байдужого знову перетворилося на ввічливо-зацікавлене (ввічливість і байдужість — мабуть, для відвідувачів у нього були лише ці дві маски).

— Зачекайте, будь ласка…

Він устав, застібнув піджак на всі ґудзики, підійшов до скляних непрозорих дверей, ввічливо постукав і зайшов. Через кілька хвилин вийшов. Маска номер один на обличчі, «втілення ввічливості», свідчила про те, що аудієнції мене удостоєно. Але коли? Секретар розстебнув піджак, сів і лише тоді урочисто оголосив:

— Князь фон Клейст прийме вас негайно! У вас п’ять хвилин.

Опинившись за скляними дверима, я побачив розкішний письмовий стіл, який міг би зробити честь будь-якій антикварній крамниці. Через величезні, на всю стіну, вікна відкривався чудовий вид на площу з l'Arc de Triomphe (Тріумфальною аркою). До крісла власника стола і за сумісництвом господаря кабінету вів розкішний килим кольору недозрілого помаранча.

Назустріч підвівся вже знайомий мені по аукціону князь фон Клейст. Це був невисокий худорлявий чоловік із зачесаним назад рідкуватим сивим волоссям, через яке просвічувала лисина. На чоловікові був костюм кольору какао, малинова сорочка без краватки. Із нагрудної кишені визирала хустинка кольору сорочки. До слова, прикид типового мільярдера-антиквара. Очі зацікавлено оглянули мою персону. Він обійшов стіл. Я відрекомендувався, він беземоційно кивнув. Простягнув мені розслаблену руку, на якій я помітив дорогу і таку ж антикварну, як і стіл, каблучку з чималим діамантом. Прибрав руку і запропонував сісти на старомодний, але розкішний і знову ж таки антикварний диван, який стояв поряд з обрамленим золотом каміном. Відкрив ящик стола і дістав звідти малюнок «Дама в накидці», поклав його на журнальний столик поруч із диваном. Сам сів у крісло.

— Ви хочете сказати, що цей малюнок — «фальшак»? — посміхаючись, запитав він. Рука зробила млявий жест у бік столу.

— Все свідчить про це, — впевнено відповів я.

Він гмукнув і відкинувся на спинку крісла. Закинув ногу на ногу, задумливо втупився у вікно і запитав:

— Чому ви так вирішили?

Я відповів, що добре знаю руку Гущенка, бо майже два десятки років вивчаю його творчість і пишу про нього.

— Це неможливо, — м’яко заперечив фон Клейст. — На малюнку зображено людину, яку я добре знаю. Крім того, я знаю час із точністю до одного-двох днів, коли він був намальований. Але готовий вислухати ваші аргументи. Чому ви вважаєте, що це підробка?

— Ви знаєте, тут багато речей на рівні відчуття. Важко навіть коротко сформулювати — чому. Я давно займаюся темою підроблених картин і малюнків. Художник часто навіть сам не може однозначно відповісти, його це робота чи підробка. Але якщо спробувати… Я добре знаю руку Гущенка. Манера його письма — типова манера письма імпресіоніста. І це стосується не лише робіт олією, що складають левову частку його доробку. Штрихи Гущенка сильні, впевнені, довгі. Тут штрихи короткі і непевні.

Фон Клейст слухав, схиливши голову набік.

— Ось у чому річ. Так я й думав, — посміхнувся він, нарешті відірвавши байдужий погляд від вікна. — Річ у тім, що цей малюнок було зроблено в купе поїзда, що рухався. Як ви гадаєте, рух поїзда, стіл, який хитається, могли так уплинути на руку художника?

— Можливо, — довелося погодитися мені. — Ви сказали, що добре знаєте людину на малюнку.

— Так. А на малюнку — моя мати. Лілія фон Клейст — уроджена Лілія Гофман. Власне кажучи, саме від неї я знаю про цей малюнок і впевнений щодо деяких моментів життя Гущенка, про які не має уявлення навіть такий «гущенкознавець», як ви.

Розділ 1

Кінець незвично теплої зими 1940 року приніс в Європу тривожний запах передчуття війни. Віддавав він також і запахом зради, причому зради тотальної. Усі зраджували всіх. Колишні друзі миттєво ставали ворогами. Угоди про дружбу і ненапад швидко укладалися, але так само швидко і розривалися. І вчорашні друзі сходилися у смертельному герці.

Німеччина й СРСР, досі смертельні вороги, які щойно воювали в Іспанії, раптом почали «активно дружити» й для початку поділили між собою повалену і вщент зруйновану німцями Польщу. Гітлер перед нападом розірвав німецько-польську угоду про ненапад, а Сталін свою угоду з поляками навіть і не розривав. Навіщо? Польща двома вождями була просто викреслена з переліку існуючих у Європі держав. 150 англійських і французьких дивізій у цей час бездіяльно спостерігали, як союзну їм Польщу стирають з лиця землі.

Загалом ідеї Сталіна і Гітлера — соціалізм і націонал-соціалізм — не надто відрізнялися. І рік тому, в 39-му, вони — дві споріднених душі, два вожді — нарешті знайшли один одного.

Вожді, або фюрери, — вони реанімували цей титул з глибини віків. Колись вождями називали ватажків диких племен, наділених необмеженою владою. Тепер же дві величезні країни зробили крок на кілька тисячоліть назад, проголосивши своїх керманичів вождями. Для цього потрібно було спочатку знищити еліту, щоб ніхто більше не смів зазіхати на титул фюрера. І вони зробили це. Вожді намалювали своїм племенам велике і світле майбутнє. Але тільки завтра. Тих, хто не вірив чи сумнівався, вони теж знищили. Звісно, рано чи пізно вони мали захотіти стати верховними вождями — Європи, а потім і світу. Для цього один мав знищити іншого. Але то в майбутньому. Сьогодні ж вони мусили дружити. Проти решти світу…

* * *

З осені 1938 року я вирішив іти разом зі Сталіним… Сталін і я — єдині, хто дивиться лише в майбутнє. Так, я найближчими днями на німецько-радянському кордоні подам руку Сталіну і разом з ним розпочну новий розподіл світу…

Адольф Гітлер.

Виступ перед командним складом вермахту

22 серпня 1939 року

* * *

До речі, мало кому відомо, що якщо брати до уваги людський фактор, то рушійною силою Другої світової війни стали не Гітлер, Чемберлен чи імператор Хірохіто. Мимоволі ним став імперський міністр Ріббентроп, який переконав Гітлера, що ні Франція (з її найпотужнішою на той час армією в Європі), ні Англія (з її найпотужнішим у світі флотом) не наважаться оголосити війну Німеччині через напад на Польщу. Гітлер надзвичайно довіряв Ріббентропу, оскільки той раніше був послом у Британії.

Але Ріббентроп ніколи не був людиною великого розуму. Красень, який піднявся нагору завдяки вдалому одруженню з донькою винних магнатів Хенкелів, він так і залишився тугодумом. Теща Ріббентропа говорила: «Дивно, що мій зять, маючи так мало мізків, зміг злетіти так високо. Тим боліснішим може бути падіння».

Так і вийшло. Коли 3 вересня обидві держави оголосили Німеччині війну, Гітлер кілька днів перебував у шоковому стані. Люди з найближчого оточення говорили, що фюрер неначе постарів на кілька років. При зустрічі він ставив усім одне й те ж запитання: «І що тепер?»

Ріббентроп назавжди був відлучений від першого кола впливу на фюрера. Але відступати Німеччині вже було нікуди: за два тижні, згідно з радянсько-німецьким пактом, східний кордон Польщі мали перетнути радянські війська.

І ось 6 жовтня 1939 року Польща, зруйнована ударами Люфтваффе, під натиском двох могутніх армій — вермахту і Червоної армії — облишила чинити опір. Частина розбитого польського війська опинилася в німецьких, а частина — в радянських концтаборах. У німецько-радянському комюніке, поширеному ТАРС, зазначалося: «Сьогодні завдання радянських і німецьких військ полягає в тому, щоб відновити у Польщі порядок і спокій, порушені розпадом польської держави…» А журналіст «Правди» так описав ті дні у столиці нового радянського союзника: «Берлін у ці дні мав особливо жвавий вигляд. На вулицях біля вітрин і спеціальних щитів, на яких вивішені карти Польщі, увесь день юрмляться люди. Вони жваво обговорюють успішні операції Червоної армії. Просування частин Червоної армії позначається на карті червоними радянськими прапорцями».

Англія й Франція почали готувати авіаційний удар по радянських нафтопромислах у Баку, сподіваючись позбавити вермахт пального. Радянський Союз після підписання пакту з Німеччиною вважався у світі її союзником і «гнав» до Німеччини сотні ешелонів з нафтою, рудою, зерном, отримуючи натомість високі технології й зразки новітньої військової техніки.

За кілька місяців до описаних вище подій, у листопаді 39-го, Радянський Союз напав на Фінляндію, яка, за пактом з Німеччиною, була віднесена до його сфери впливу. Молотов тоді гоноровито заявив: «Вести розмови тепер настала черга солдатів».

Ворошилов запевнив Сталіна, що за тиждень радянські танки будуть у Гельсинкі. Та не так сталося, як гадалося. СРСР виключили з Ліги Націй, він зазнав величезних втрат і пішов на ганебне перемир’я, одержавши незначні територіальні поступки. За результатами війни європейські військові експерти — як німецькі, так і англо-французькі — зробили сенсаційне відкриття, що Червона армія має неефективне керівництво, застаріле озброєння і втратила провідні позиції в європейській військовій ієрархії.

* * *

Газета «Правда», 13 березня 1940 року

Англо-французские империалистические круги подстрекали Финляндию, как ранее Польшу и другие государства, к войне с Советским Союзом, обещая «гарантии» и поддержку в зтой войне, сея иллюзии, будто построенные при англо-французской помощи укрепления недоступны для Красной армии. Достаточно было трех месяцев военных действий, чтобы от зтих иллюзий не осталось и следа. Они рассеялись вместе с той густой и зловонной тучей антисоветской клеветы и лжи, которой продажная англо-французская печать пыталась ввести в заблуждение общественное мнение всего мира.

Воодушевленные патриотическим порывом, бойцы, командиры и политработники Красной армии и Военно-морского флота показали, что нет таких крепостей, которых не могли бы взять большевики, что Красная армия — надежная защита Советского Союза и грозный меч для всех его врагов.

* * *

Таким чином, на початку 1940 року в Європі не велося жодних бойових дій, і тому війна швидко отримала назву «дивної». Але всі чудово розуміли, що то затишок перед бурею. Грозові хмари повільно, але невідворотно збиралися над континентом.

Наприкінці січня 1940 року пролунало останнє попередження, що війна всіх проти всіх на порозі: військовий транспортний літак 2-го повітряного флоту Німеччини вилетів з Мюнстера в Бонн з високопоставленим офіцером вермахту на борту і детальним планом атаки Німеччини на західні держави. Через бурю пілот заблукав і сів на території Бельгії, що входила до антигітлерівської коаліції. Пілота й офіцера відразу заарештували. У плані, який знайшли у планшеті офіцера, йшлося про те, що удару по західних державах буде завдано з дня на день. Уряди країн, які згадувалися у плані, сушили голови — справжній той план чи це провокація, на яку були мастаками і німецька військова розвідка адмірала Канаріса, і політична розвідка групенфюрера СС Райнгарда Гейдріха. Більшість була впевнена, що літак і план — це провокація. Але вони помилялися…

19 березня 1940 року, 02 год. 10 хв.

Москва, Ближня дача, Кунцеве

У лісі гучно закричала сова, і Сталін розплющив очі. Крики нічного птаха не розбудили його. Після приїзду з Кремля на Ближню дачу йому так і не вдалося заснути. Може, тому, що порушив свій режим — у такий час він зазвичай лише виїздив із Кремля.

Його погляд ковзнув по годиннику на стіні (третя ночі), по тілу жінки, що лежала поряд. Віра. Віра Олександрівна Давидова. Прима Большого театру. Мецо-сопрано. Як її називали в театрі, «грім-баба». Для зустрічі з нею він приїхав сюди на дві години раніше. Жінка спала на лівому боці. На широкому, горіхового дерева ліжку. Зазвичай він спав на дивані. Але Віра хотіла, щоб було широке ліжко. Він виконав її забаганку — нехай буде ліжко. Учора охорона привезла і встановила його.

Ковдра прикривала жінку лише частково, відкривши погляду вождя розкішні груди й округлі стегна.

Сталін підвівся з ліжка. Натягнув захисного кольору бриджі, сорочку. Взяв люльку. У нього було кілька люльок. Але ця — чорна із білою цяткою на мундштуку, вироблена відомою англійською фірмою «Дангіл», була улюбленою. Не зводячи очей з розкішного тіла співачки, вибив у попільницю попіл. Дістав з ящика приліжкової тумби з кількома телефонами коробку цигарок «Герцеговина Флор», вийняв дві. Покрутив їх між пальцями, витрушуючи тютюн у люльку. Поклав цигарковий папір у попільницю. Прим’яв великим пальцем тютюн у люльці. Чиркнувши сірником, підніс люльку до рота. Жест, знайомий мільйонам людей у СРСР за фотографіями в журналах і фільмами кінохроніки. Спалахи полум’я в півмороці кімнати відтінили глибокі віспини на щоках і старечі зморшки на шиї. Глибоко, смачно затягнувся, випустив кільце диму. Прислухався до звуків за вікном. Сова замовкла. Але тепер вітер доносив ледь чутний гуркіт вагонних коліс із Київської товарної станції, що знаходилася на південь від Ближньої дачі. Коли вітер змінював напрямок на протилежний, звуки залізниці поступалися так само ледь чутному шуму автомобілів, що мчали по Можайському шосе. Але, звісно, порівняно з гамірною Москвою тут був майже рай.

Сталін іще раз ковзнув поглядом по Давидовій. Подумав: «Чи міг ти, син шевця, думати, що будеш мати таку жінку?» Після брудної дяківської доньки Мотрони, що була у нього, здається, в 1911 році в Сольвичегодську. Або після ще однієї селянки — зовсім юної, але пристрасної 14-річної Лідки Перепригіної у Туруханському краї. Курейка чи Курейки — як називалося те село? Час зітер у пам’яті точну назву. Там навіть нужники були не в кожному дворі. Доводилося в сорокаградусний мороз ходити до вітру в город. За один похід можна було все «хазяйство» відморозити! За юну Лідку він ледь не втрапив у халепу. Жандарм Лалетін хотів притягнути його до суду за розбещення неповнолітньої. Довелося відкупитися кількома рублями. Лалетіна, здається, потім розстріляв нарком НКВС Генріх Ягода. Він розстріляв усіх, хто мав якесь відношення до заслання вождя. Від судді до жандармів. Підлий єврей, Генох Гіршович усе хотів йому догодити — думав, буде наркомом вічно. Але нічого вічного не буває. Колька Єжов знищив Ягоду-Гіршовича й увесь його рід.

Після Лідки Перепригіної були законні дружини — Катька Сванідзе, Надька Аллілуєва. Першу скосив тиф. Друга, ідіотка, вбила себе сама.

Але кого шкодувати? Бабів? Сьогодні він майже як цар. Чому «майже» і чому «як»? Він цар! Намісник Бога на землі! Хто відмовить живому богу? Він може мати будь-яку!

Коли він єдиний раз приїхав до матері в Горі, та запитала його: «А яку ж ти посаду маєш, синку?» Він відповів: «А пам’ятаєте, мамо, царя? То я тепер майже як цар». Яка різниця, як звати намісника Бога на землі: цар, вождь чи генеральний секретар? Як написав Дем’ян Бєдний, мерзенний підлабузник:

Народ наш гениален,

И знает он, кому даст первый свой

мандат!

Да здравствует товарищ Сталин,

Наш гениальный вождь, наш первый

депутат!

Йому подобаються лестощі. Але Дем’ян Бєдний (а в миру — Фімка Придворов, син повії, який на революційній хвилі висунувся і зробив кар’єру пролетарського поета під псевдонімом Дем’ян Бєдний) іноді перегинав палку. Хоча «вождь» — гарне слово, тепер усе більше говорять «вождь Сталін». Спочатку вождем називали тільки Леніна. Та часи змінюються.

Правда, останнім часом Фімка Придворов-Бєдний почав патякати зайвого. Вирішив, що йому все дозволено. Довелося вигнати і з партії, і з кремлівської квартири. Поставити під нагляд НКВС. Буде ще зайве базікати, то доведеться перетерти Фімку на табірний пил. Шкода тільки віршів: «Товарищ Сталин, наш гениальный вождь. Наш первый депутат». Якщо знищити Бєдного-Придворова, доведеться знищити і всі згадки про нього в історії, а значить, і вірші. А тому — поки що нехай живе.

Погляд знову ковзнув по формах Давидової. Так от, вождю Сталіну тепер не відмовляє жодна.

Як оця — Віра Давидова. Як Наталя Шпілер, як балеринка Ольга Лепешинська. Ці найкращі. Про них марять мільйони. А вони ось тут. Ніч через три.

Сталін посміхнувся собі у руді вуса. Хто відмовить живому богу? Ця, правда, спочатку пручалася. Для вигляду, звісно. Пручалася не замало, але й не забагато. Якраз у міру. Якби пручалася задовго, він би послав її куди подалі. І поїхала б у якийсь гівенний Ухрюпінськ. Працювати у місцевому будинку культури і годувати клопів у робітничому гуртожитку. А тепер має трикімнатну квартиру в Москві й співає в Большому. Депутатка Верховної Ради СРСР. Тому, що пручалася рівно стільки, скільки треба. Не менше, але й не більше. Та й усі інші такі ж. Ніхто не відмовить великому Сталіну!

Давидова щось пробурмотіла уві сні. Відкрила на мить очі, посміхнулася йому і знову провалилася в сон. А спочатку говорила, що чоловік буде хвилюватися через її часті нічні відлучки. Тоді йому наполегливо запропонували відповідальну роботу далеко від столиці.

Не хвилювався і не протестував. Навпаки, був дуже радий. Що поїде і що його відразу не розстріляли. Чи багато радощів від того, щоби бути похованим у безіменній могилі, як сотні тисяч, а може, й мільйони тих, хто ризикнув не підкоритися волі великого Сталіна?

Сталін узяв з приліжкової тумби причину його безсоння — червону шкіряну теку. Сів у крісло, схрестив ноги. Посунув убік графин і два бокали. У графині було виноградне вино з підвалів Ближньої дачі, зроблене за його особистим рецептом. А у теці лежав лишень один аркуш. Шифровка берлінського резидента Амаяка Кобулова. А перед цим була аналогічна шифровка з Лондона від посла в Британії Майського. Сталін не повірив Майському. Але тепер сумніви розсіялися. Інформація Майського підтверджена берлінським резидентом.

«Гітлер, виступаючи перед випускниками Крампніца, офіцерського танкового училища під Берліном, заявив, що військовими діями у Фінляндії росіяни продемонстрували тактичну неповороткість і таке погане командування й вишкіл, що світ значно змінив думку про боєздатність Червоної армії. Таким чином, вермахт більше не має серйозних супротивників у Європі. І, якщо буде потрібно, за місяць німецькі танки можуть увійти у Москву.

Далі у промові Гітлер заявив, що в світі існує жахлива несправедливість, адже німці займають територію у двадцять разів меншу, ніж росіяни, і через це рано чи пізно наші погляди будуть звернені на схід».

І це його, Сталіна, союзник! Погляд якого от-от буде звернений на схід! Через якийсь час… Який? Він не може заснути через цей клятий папірець. І не лише через це: вчора 32 німецьких літаки нахабно порушили радянський кордон. Серед порушників — бомбардувальники і розвідники. І саме ця шифровка і ці 32 німецькі літаки не дають йому сьогодні сповна насолодитися принадами «грім-баби» Віри Давидової. Генштаб стверджує, що німці порушили кордон випадково. Але він їм не дуже вірить, тому що не вірить нікому. А якщо літаки порушили кордон не випадково? Невже Гітлер обдурив його й от-от бронетанкові дивізії вермахту посунуть на СРСР?

Шифровку йому принесли о 12-й ночі, коли він зібрався їхати додому.

І весь час, поки кортеж із трьох автомобілів ЗІС мчав його московськими вулицями, а потім урядовим шосе, не міг відігнати думку: «А раптом це правда? Завтра — віроломна зрада Гітлера. Посол Шуленбург передає Молотову ноту про оголошення війни. І за місяць танки вермахту входять у Москву».

Від цієї думки тремтіння пронизало все тіло. Його рука стисла люльку так, що побіліли пальці. Уявив танки з білими хрестами, гуркіт гусениць по бруківці Красної площі. На танках червоні прапори, але не із серпом і молотом, а з чорною свастикою у білому колі. Заплющив очі — видіння зникло. Розплющив — оголене тіло Давидової. Зупинився, нахилився і вкрив її ковдрою. Не тому, що турбувався, аби вона не змерзла. Вигляд оголеного тіла відволікав від думок. А думки крутилися навколо чогось дуже важливого. Він не міг виділити це надважливе серед незначних дрібниць.

На території Польщі перебувала справді величезна армія вермахту, готова до бойових дій. Яка Данія, яка Франція, яка Англія?! Після того, як ми обпаскудилися у Фінляндії, Гітлер може дійсно завтра похерити пакт із СРСР. Так само, як похерив точно такий же пакт з Польщею. Господи, у Гітлера був такий самий пакт про ненапад з Польщею, як нині з СРСР! Чому він про це не подумав раніше? Зрозуміло, що думки Гітлера йдуть второваним шляхом. Укласти пакт. Приспати пильність. А потім ударити. І… за місяць танки вермахту в Москві!

Тепер зрозуміло, що пакт з Польщею був тактичним ходом Гітлера — і не більше. Гітлер, взявши владу у голодній Німеччині, перегравав усіх цих політиканів, що запливали жиром у ситій Європі. Він волів хоча б тимчасово вивести Польщу з можливого надпотужного антинімецького союзу. Гітлер тоді купив польських лідерів надією на мир!

Сталін пройшовся м’яким килимом до каміна й назад. Обійшов навколо стола, заваленого паперами. Здається, Німеччина уклала пакт про ненапад з Польщею у січні 1934-го. Точно, він пам’ятає, що дізнався про це під час XVII з’їзду партії. Але тоді йому було не до аналізу відносин між Гітлером і Пілсудським. XVII з’їзд — «з’їзд переможців». Підсумки першої п’ятирічки. Перший тролейбус «ЛК» — «Лазар Каганович». У подарунок з’їзду. Перший тролейбусний маршрут — від Білоруського вокзалу до Окружної. Цілих 7 кілометрів. «Радянський маляр» Герасимов намалював його під час виступу на з’їзді. Чудовий портрет!

Веселенький був час. Уперше всі його вороги дружно каялись і хвалили Сталіна за те, що він їх «розгромив, блискуче застосувавши марксистсько-ленінську теорію». Бухарін, Риков, Томський, П’ятаков, Зінов’єв, Каменєв. Сподівалися, що він їх залишить живими. Дурні! Бухарін — теоретик партії… Який теоретик? Нікчема! Мерзенний збирач метеликів! (У Бухаріна була величезна колекція рідкісних метеликів.) Ботанік! Тепер він, Сталін, головний теоретик партії!

Тоді Польща й Німеччина були майже друзями. Потім швидкий аншлюс Австрії й блискавична анексія Судетскої області. Окупація решток Чехословаччини, а далі Гітлеру маскування було ні до чого. Оточена з усіх боків, Польща була приречена на заклання.

Гітлеру було вигідно, і він похерив пакт із Польщею. А він, Сталін, хіба не з такою ж легкістю похерив пакт про ненапад із Фінляндією? То що Гітлеру заважає зараз похерити пакт із СРСР? Нічого!

На місці Гітлера він сам так і зробив би. Фінська кампанія показала, що Червона армія ні на що не здатна. Можливо, Гітлер думає, що вермахт може справді розбити її за місяць? А хіба це не так?

Устав з крісла, обійшов кімнату по колу. Прочинив двері. Черговий офіцер охорони Георгій Окулов схопився зі стільця, підбіг, виструнчився і козирнув.

— Берію до мене! Негайно. З матеріалами про напад Німеччини на Польщу. Нехай підготує інформацію розвідки про все, що відбувалося напередодні і в перший день війни — 1 вересня 39-го, — Сталін причинив двері й пройшов до вікна з відкритою кватиркою.

Утупився в темряву, де сонно шелестіли невидимі дерева в саду навколо будинку. Десь у лісі знову закричала сова. Чорнота дихнула нічною свіжістю.

Цар Олександр Перший завоював Фінляндію, а він, Сталін, не зміг. Лише дав німцям і всьому світові зрозуміти, що СРСР ні на що не здатен!

Поки що СРСР рятують Англія й Франція, які після нападу на Польщу оголосили війну Німеччині.

Хоча схоже на те, що вони не хочуть серйозно встрягати у бійку. Може, теж сподіваються підштовхнути його на війну з Гітлером?

Але він тільки вчора прочитав доповідну посла в Лондоні Майського про те, що в Лондон от-от прибуде особистий представник Рузвельта Уоллес, який вів переговори з Гітлером про мир в Європі. І Гітлер, начебто, назвав свої умови перемир’я.

Якщо Лондон погодиться на мир з Берліном, що, звісно, дуже малоймовірно… Але все ж, якщо погодиться… Тоді Гітлер піде на схід! У Гітлера під рушницею 140 дивізій. Їх потрібно годувати, одягати. Така армада не може бути бездіяльною. Жодна держава не може просто утримувати таку армію. Навіть рейх. Отже, вермахт повинен воювати. З ким?

З найбільшою світовою імперією Англією? З претенденткою на роль найпотужнішої держави на континенті — Францією? Чи з СРСР після того, як він так осоромився у Фінляндії… Звісно, з СРСР!

А мерзотник Ворошилов запевняв його про швидку перемогу над фінами: «Тижня буде досить, щоб загнуздати дрібну блоху, що нахабно стрибає і блазнює біля наших кордонів». Потім цю його фразу на весь світ розтиражувала «Правда».

— Дрібна блоха, — пробурмотів Сталін і тихо нервово засміявся. — Що нахабно стрибає і блазнює…

Давидова від його сміху заворушилася на ліжку, але не прокинулася.

Ось тобі й блоха! І що вийшло? СРСР кинув на фінів дев’ятсоттисячну армію. 200 000 назавжди залишилося у фінських снігах! 30 000 танків проти 30 фінських. Тисяча наших танків на один фінський! І армія загрузла на 8 місяців замість обіцяного одного тижня! Величезні втрати і ганебний підсумок…

У двері тихо постукали, і пошепки, щоб не розбудити гостю генсека, офіцер охорони доповів, що Берія вже виїхав з Москви і буде за півгодини. Добре, за півгодини Берія мусить пояснити йому, що означає це повідомлення берлінського резидента.

Розділ 2

«Литературная газета», березень 1940 року

Мы, отвагой горя, проплываем моря,

Нас враги победить не сумеют.

Над Советской землей свет не сменится мглой,

Солнце-Сталин блистает над нею.

С. Алімов

20 березня 1940 року, 02 год. 50 хв.

Москва, Ближня дача, Кунцеве

Сталін нервово міряв кроками кімнату від дверей до вікна. Над чорним конусом сосни, що здіймалася над високим парканом, зійшов і повис білий серп місяця. Було дуже схоже на мусульманський мінарет. За вікном первісна тиша. Навіть сова замовкла. А за кілька місяців цю тишу може зруйнувати ревіння танків з білими хрестами на броні! І все через слабкість, яку він продемонстрував у фінській кампанії. Звісно, публічно не визнав поразки, намагався витримати гарну міну. Гарну міну за поганої гри.

Сказав про перемогу радянської зброї, роздав усім нагороди. Навіть зараз пам’ятав текст: «Ми перемогли не тільки фінів, ми перемогли ще їхніх європейських учителів — англійську оборонну техніку перемогли, французьку оборонну техніку перемогли. Не тільки техніку передових держав Європи, ми перемогли їхню тактику, їхню стратегію. Вся оборона Фінляндії й війна велися за вказівкою, за порадою Англії й Франції». І тільки він знає, чого йому коштувала ця гарна міна!

Сталін зупинився біля каміна, кочергою поворушив вугілля. Погляд знову впав на Віру Давидову. Вона перекинулася на живіт, і ковдра знову сповзла на підлогу. Від вигляду її розкішного тіла приємно защеміло внизу живота. Що, якщо…

Ні, спершу Берія. Він поглянув на годинник. Після того, як Берія виїхав, пройшло 20 хвилин. Щонайбільше хвилин за 10 він має бути тут.

Сталін підійшов до широкого ліжка, поклав люльку на тумбочку й накинув ковдру, що сповзла зі співачки. Вона відкрила очі й заклично простягнула до нього руку.

Сталін похитав головою. Почекаєш. Вона ображено відвернулася. Через хвилину її дихання знову стало рівним.

Він сам наказав Власику привезти сюди Давидову. Артистку Давидову. Гусар-бабу. Як він любив говорити, «для приємного відпочинку».

Але після цієї шифровки йому в скронях стугоніли слова пісні єврея Лебедєва-Кумача:

Если завтра война,

Если завтра в поход…

Може, накаркав? Уже котрий місяць у Європі тривала «дивна війна». Влучна назва! Війна без пострілів. Без бойових дій. Війна в газетах і нотах дипломатів. І край. А якщо завтра справжня війна? Звісно, німці підписали пакт про ненапад, але тоді вони думали, «что от Москвы до Британских морей Красная армия всех сильней…» А після фінського паскудства вони так не думають…

Він підійшов до письмового столу і дістав зроблений на його замовлення переклад «Майн кампф», оправлений у шкіряну палітурку.

«Майн кампф» — біблія Третього рейху. Він давно прочитав її. Не тільки тому, що йому була цікава філософія Гітлера. Він любив читати. Йому перекладали все, що мало резонанс за кордоном, — твори Ремарка, Ніцше, Драйзера, Араґона.

Він багато читав. Щодня йому приносили кілька книг і журналів. Він читав, щоб учитись. Тому що був самоучкою. Читаючи — вчився. І приховував це. Він вождь. І мав учити, а не вчитися.

Їх, радянських яйцеголових — Булгакова, Еренбурга, Толстого, обурювало те, що він береться судити їхні «геніальні» твори. А він брався і судив. Бо, прочитуючи щотижня по книзі видатних європейців, поступово почав вважати себе експертом у царині літератури й філософії. Він знав, що п’єса Булгакова «Батум» і п’єса Олексія Толстого «Хліб», написані про нього і для нього, відверта халтура. Він любив лестощі, але не у вигляді халтури. Досі ще ніхто не написав про нього справжній твір.

Сталін відкрив «Майн кампф» навмання. З книги випала велика розкішно оформлена вітальна листівка із золотим орлом, вручена йому три місяці тому німецьким послом Шуленбургом: «Пану Йосипу Сталіну. До дня вашого шістдесятиліття прошу прийняти мої найщиріші вітання. Із цим я пов’язую свої найкращі побажання. Бажаю доброго здоров’я Вам особисто, а також щасливого майбутнього народам дружнього нам Радянського Союзу. Адольф Гітлер. 23 грудня 1939 року».

Сталін зі злістю зім’яв листівку і кинув у кошик зі сміттям.

Подумав: «Справді, настільна книга вождя світового пролетаріату». Не було повного перекладу цієї книги жодною іноземною мовою. Гітлер не дозволив цього робити, побоюючись, що «гнилі» західні демократії будуть передчасно налякані його ідеями. Для Сталіна книгу купили в Берліні. Доставили в Москву диппоштою. Працювали кращі перекладачі, довго дискутуючи над кожним словосполученням, аби максимально точно передати не лише «букву», а й «дух» творіння фюрера німецького народу.

Нарешті Сталін знайшов те місце, заради якого і взявся за книгу:

«Отже, нині ми, націонал-соціалісти, повертаємося до того, що було шість сторіч тому. Ми припиняємо нескінченний німецький рух на південь і захід Європи й звертаємо наші погляди у бік земель на Сході. Коли ми говоримо сьогодні про придбання нових земель і нового простору в Європі, то насамперед думаємо про Росію й про підпорядковані їй окраїнні держави. Здається, начебто сама доля вказує нам дорогу туди. Ця колосальна імперія на Сході дозріла для її ліквідації, і кінець єврейського панування в Росії стане кінцем Росії як держави».

Думати, думати, думати… Щойно вони підписали мирний договір з Фінляндією. Ганебний договір. Посунули кордон від Ленінграда на кілька десятків кілометрів. А були впевнені, що візьмуть Гельсинкі! Можна було воювати ще. Але він не міг далі ганьбитися! Йому потрібна була Червона армія у центрі Європи, а не у фінських снігах. Та ще й посол Майський сповіщав, що ті мерзотники — Англія й Франція — можуть виступити на боці фінів, або завдати удару по нафтових промислах біля Баку. А чого ж, підстави є: СРСР за напад на Фінляндію виключили з Ліги Націй.

Німці тріумфально крокують Європою. Супероперації — одна за одною! Воюють не числом, а вмінням! За Суворовим. А вони не можуть здолати крихітну Фінляндію! Ганьба! Нечувана демонстрація слабкості.

Він нервово ходив кімнатою, позираючи на настінний годинник. Де Берія? Утім, ще п’ять хвилин.

Гітлер, мабуть, реготав, як скажений, коли дізнався, як ганебно все було у Фінляндії. Лайно! Довелося навіть відмовитися від формування народного фінського уряду. І піти не на капітуляцію фінів, а на мир!

І тепер, коли СРСР так продемонстрував свою слабкість, той скажений єфрейтор збирається рушити на схід. Хоча, може, він помиляється?

У двері знову постукали. Сталін підвівся з крісла. Підійшов до дверей, примружив очі від світла, яке з коридора вдарило в очі.

Офіцер охорони доповів:

— Товаришу Сталін, приїхав Берія.

— Нехай пройде в зал.

20 березня 1940 року, 03 год. 02 хв.

Москва, Ближня дача, Кунцеве

Берія домчав за півгодини від центру Москви до Ближньої дачі, розташованої поблизу села Давидкове. Кунцеве знаходилося значно далі. Назва дачі «Кунцівська» була одним із численних заходів безпеки. Мовляв, якщо знайдеться зловмисник, який буде розпитувати про дачу Сталіна, то буде шукати її в Кунцевому, а не в Давидковому.

Охорона була попереджена про приїзд наркома внутрішніх справ, і його автомобіль безперешкодно впустили за перший п’ятиметровий паркан.

Потрапивши на територію дачі, авто зробило круту петлю навколо дерев, що приховували будинок. Комусь спало на думку створити ще й таку петлю безпеки, щоб дати додатковий час охороні периметру, аби ще раз оглянути автомобіль. Швидше за все, це спало на думку самому Сталіну. Навряд чи до цього міг додуматися Власик — керівник особистої охорони вождя — колишній унтер-офіцер з освітою у три класи церковно-приходської школи.

Охорона в особі двох офіцерів, що формально підпорядковувалася Берії, а фактично лише Власику, зазирнула в середину автомобіля. Нарком вийшов, поблискуючи пенсне і розстібаючи ґудзики шинелі. На воротах другого триметрового паркану відкрилося оглядове вічко. Охоронець упізнав його і відчинив двері.

Берія зайшов у передпокій. Тут стояли дві великі вішалки — одна для Сталіна, інша, із дзеркалом, для гостей. Зняв шинель, кинув охоронцеві на руки. Той оглянув його з голови до п’ят на предмет наявності зброї. Ніхто, навіть найближчі соратники, не могли заходити до вождя зі зброєю. Мова, звісно, не йшла про якийсь злий намір, а, наприклад, про те, що хтось із військових міг просто забути відстебнути кобуру.

— Товаришу Берія, товариш Сталін чекає на вас у великому залі.

* * *

Сталін причинив за собою двері до спальні й увійшов до залу. Зал був найбільшою із семи кімнат Ближньої дачі. Стіни були оббиті фанерою під морений дуб. На стінах — бра з круглими плафонами, на підлозі — паркет, на вікнах важкі зелені штори. Це була найрозкішніша кімната. Решта — набагато скромніші. Своєрідним шиком і стилем життя Сталіна були атрибути показної скромності — солдатська шинель, пара чобіт, яку він носив кілька років, скромна оздоба помешкань. Живий бог повинен одягатися так само скромно, як і його народ. Утім, його значимість і так завжди підкреслюється пишністю свити.

Берія увійшов в інші двері. На ньому була темно-зелена форма, ремінь, портупея. З невиспаного обличчя видно було, що його щойно витягли з ліжка. Можливо, з ліжка чергової коханки, до яких, як уже не раз доповідав Сталіну Власик, той був дуже охочий. У букеті жінок, з якими спав Берія, були дуже відомі й зовсім невідомі. Хоча за якістю цей букет поступався букету вождя. І, звісно, обидва букети не мали спільних «квітів», адже це було смертельно небезпечно — для наркома, звичайно.

Утім, інтимні успіхи Берії зараз цікавили Сталіна найменше. Він кивнув наркому, вказав на стілець. Руки не подав, що вважалося серед оточення Сталіна поганим знаком. Берія сів. Йому здалося, що за ті кілька годин, що він не бачив Сталіна, той наче постарів. І навіть став ще меншим на зріст. Значить, трапилося щось справді дуже серйозне.

— Ти читав це? — Сталін сердито жбурнув теку на стіл, і та, обертаючись, полірованою поверхнею під’їхала до Берії.

Нарком розкрив її і з заклопотаним виглядом схилився над аркушем. У тиші, що оточувала їх, десь далеко і ледь чутно кричала сова. Поскрипування м’яких, пошитих на кавказький манер — без підборів — чобіт Сталіна свідчило, що він ходить у Берії за спиною. У Сталіна був поліартрит, через біль у ногах він не міг довго сидіти. Берія взяв аркуш у руку, і той ледь помітно затремтів, виказуючи хвилювання наркома. Прочитав, вирячивши очі й кліпаючи віями. Хрипко сказав:

— Кобо, я в це не вірю. Ти ж знаєш, що німці дуже зацікавлені дружити з нами. Їм же Англія й Франція оголосили війну, — обережно відповів Берія.

Обидва говорили з грузинським акцентом: «Ті чітал єта? Коба, я в єта нє верью». Тільки вузькому колу було дозволено називати Сталіна Йосипом Віссаріоновичем, для решти він був «товариш Сталін». І лише кільком найближчим соратникам дозволялося називати його Кобою — Молотову, Берії, та й то — в розмовах сам на сам.

Малий Йосип-Сосо в юності сам обрав собі це ім’я-прізвисько. Запозичив з грузинського роману Олександра Казбеги «Нуну». У ньому Коба був героєм повстання, вождем горців, що кладе життя за ідею.

Сталін підійшов до наркома, взяв у руки шифровку, ще раз перечитав, згори вниз утупився важким поглядом у Берію (видно було, як на чолі пульсує синя жилка), сказав:

— Зацікавлені дружити? Були зацікавлені! Коли думали, що ми сильні.

На хвилину запала мовчанка. Вони дивилися один на одного. Берія відвів погляд.

— Німці нізащо не будуть воювати на два фронти, — Берія поправив пенсне. У світлі настільної лампи, яку нервово то вмикав, то вимикав Сталін, було видно відбиток пальця на скельці.

— А який перший фронт? З Англією? — Сталін говорив тихо, переходячи іноді ледь не на шепіт. Цей його шепіт зазвичай лякав, а іноді просто паралізував людей. — Ти, Лаврентію, сліпий! Думаєш не головою, а задом! Вони не воюють! І не збираються! Сьогодні фронту не існує. Англійці й французи воюють з Адольфом лише на папері — в газетах та дипломатичних нотах. Жодних серйозних бойових дій! Навіть натяку! Сидяча війна. Чи навіть лежача. Дивна війна. Так це називають американці. А якщо Гітлер доб’ється миру з Чемберленом? Ти ж знаєш, що Гітлер не раз пропонував це. І Чемберлен не хоче війни! Затримка лише за прийнятними умовами, які влаштують і Лондон, і Берлін!

Сталін кинув шифровку на стіл. Ударив по ній долонею, як припечатав. Пройшов до дверей і назад. Продовжив:

— І, як мені доповів Молотов, на днях утрутилися американці. Які сплять і бачать, як помирити Гітлера з буржуями. І натравити на нас! Ти знаєш, що особистий посланець Рузвельта Уоллес на днях відвідав Адольфа і тепер поїхав до Лондона? Впевнений, Адольф знову висунув умови перемир’я через цього Уоллеса. А німецькі літаки? Тридцять два літаки вчора порушили наш кордон! Бомбардувальники і розвідники! Що ти про це скажеш?

— Наш генштаб говорить, що порушили випадково. Кордон новий, німці погано орієнтуються на місцевості. До того ж один літак ми збили, — невпевнено відповів Берія.

— Збили! Один із тридцяти двох! Що з пілотами?

— Один загинув, другий живий.

— Живого допитати.

— Але Молотов буде проти.

Сталін підвів на Берію роздратований погляд, кілька секунд мовчки дивився на наркома — майже просичав:

— Скажеш Молотову, нехай доповість німцям, що загинули обидва. Зрозумів? А пілота допитати, як слід! Крути його, як хочеш, а правду витруси! Я хочу знати, чи дійсно це випадкові «зальоти», чи Адольф щось замислив. Вони будуть вимагати тіла пілотів. Віддаси їм. Потім. Після допиту. І не дай бог, німці дізнаються, що другий потрапив у наші руки ще живим! Вони повинні бути впевнені, що обидва загинули під час падіння літака. Ти все зрозумів?

— Так точно!

— І що ти думаєш про загальну ситуацію? Нападуть чи ні?

— Кобо, ми щодня женемо їм ешелони з нафтою і з хлібом, — заперечив Берія, дістав хустинку і витер спітнілий лоб. — Хоча навряд чи Адольф вдячна людина…

— Ти починаєш трохи «вкурювати». Добре, а уяви, що після того, як ми зганьбилися у Фінляндії, він тепер укладає з Англією пакт про ненапад і розриває пакт з нами. Він же розірвав пакт з Польщею! Саме такий, як тепер має з нами!

Сталін довго вибивав люльку в попільничку. Поклав її на стіл. Пройшов кімнатою з кінця в кінець.

— Та ми самі уклали, а потім розірвали пакт із фінами! Ці пакти нічого не варті! Хіба це не зрозуміло, Лаврентію?! Напружуй мізки! Чому він досі не виступив проти Англії й Франції? Чому вони не виступили проти Гітлера? Чому він відмовив, коли Молотов запросив його відвідати СРСР? Що це за війна?

— Але після нападу на Польщу розірвати ще й з нами угоду? Від нього відвернеться увесь світ, — невпевнено заперечив Берія.

— Чхати йому на увесь світ! — Сталін стиснув кулаки, кущі темних брів заворушилися. — Звісно, він мав би придумати якесь виправдання. Влаштують серйозну провокацію. Нагадай, як вони зробили подібне у Польщі…

Берія опустив голову і наморщив чоло, зосереджуючись. Потім зняв і почав протирати пенсне. Нарешті видушив із себе:

— Із того, що доповіла розвідка: німці організували напад своїх людей у польській формі на німецьку радіостанцію в Ґляйвіці. Захопили її. І вийшли в ефір польською мовою, що, мовляв, прийшов час війни. Потім усіх нападників німці перебили.

* * *

«Нью-Йорк Таймс», 20 березня 1940 року

Тільки сьогодні, через півроку після нападу Німеччини на Польщу, стали відомі всі рушійні сили тієї таємної операції. Як стверджує наше джерело із Signals Intelligence Service армії США, Гітлер підписав секретну директиву, в якій зазначалося: «Важливо, щоб відповідальність за початок воєнних дій падала повністю на Польщу…»

Німецька військова розвідка, очолювана адміралом Канарісом, разом з гестапо пішли на провокацію. У суворій таємниці була розроблена операція «Гіммлер», відповідно до якої готувалася інсценівка нападу карних злочинців (кодова назва «Консерви»), спеціально відібраних у німецьких в’язницях і перевдягнених у форму польських солдатів, на радіостанцію прикордонного німецького містечка Ґляйвіце в Силезії. За це в’язням обіцяли свободу. Здійснення операції було доручено генералові Еріху Лахузену й штурмбанфюреру Альфредові Науйоксу.

О 20 годині злочинці у польській формі напали на радіостанцію. Після перестрілки з німецькою поліцією й захоплення радіостанції один із німців, який знав польську мову, прочитав перед мікрофоном текст, складений у гестапо: «Прийшов час війни Польщі проти Німеччини».

Щоб знищити сліди провокації, учасників нападу розстріляли есесівці. Тіла «консервів» були залишені на місці, і тут їх незабаром виявила місцева поліція. Через кілька годин Гебельс заявляв, що Польща напала на Німеччину і Німеччина відповість адекватно.

* * *

— Ось так, Лаврентію. Перебили своїх! Не пошкодували німців, аби обдурити цілий світ. Що їм завадить утнути щось подібне і з нами? Якщо наступні ми, то який буде привід? Убивство Шуленбурга? Ще якогось високопоставленого німця? Чи кількох? Хто з німецьких посадовців у нас із візитом? Які делегації? — Сталін похмуро втупився в Берію, з його легень зі свистом виривалось дихання.

— Я зараз не володію цією інформацією, Кобо! — він підняв руки й опустив їх на коліна. — Мені потрібен час.

На обличчі Сталіна з’явилася тінь невдоволення:

— Терміново дізнатися! Завтра доповіси. І нехай наш посол в Англії Майський за будь-яку ціну дізнається про результати візиту Уоллеса в Лондон. Терміново! І за будь-яку ціну!

— Майський підпорядкований Молотову, а не мені. В'ячеслав образиться, якщо я через голову… — несміливо спробував заперечити Берія.

— Як кисейна баришня, Лаврентію! — Сталін стиснув кулак. Його кадик нервово засмикався. — Ти, як кисейна баришня! І мені здається, не розумієш серйозності моменту. Добре, я скажу В’ячеславу. А ти задій резидентуру. Де твоя інформація? Де твій славетний Іноземний відділ? Де інформація резидентури?

— Кобо, може, ти забув, що я недавно на цій посаді. — Берія розвів руками й винувато схилив голову. Увесь його вигляд говорив: ось моя голова — рубай.

Брови Сталіна зійшлися над переніссям, він долонею ляснув по столу:

— Я нічого не забуваю, Лаврентію! — гортанно крикнув він. Коли Сталін нервувався, грузинський акцент ставав особливо помітним. — Нічого! Запам’ятай це! А те, що ти ще не увійшов у курс справ, мене не цікавить. І попрошу мені більше про це не говорити. Ніколи! У кого я маю запитувати про паскудну роботу резидентури? Може, у покійного Єжова? То ти так і скажи, що не по Сеньці шапка! Чи я маю чекати ще рік, поки Адольф зробить із СРСР Велику Німеччину?! А нас із тобою підвісить за яйця на Красній площі! Я не чекатиму й дня, Лаврентію. І спуску тобі не дам! І не сподівайся. Запам’ятай: у чекіста лише дві дороги — на підвищення і в тюрму! Вище від тебе — тільки я, так що роби висновки!

Він узяв люльку. Помітив, що вона погасла, зі злістю жбурнув її на стіл. Сказав тихо і жорстко:

— Кажуть, у нас у тюрмах сутужно з місцями. Але пам’ятай — для тебе одне завжди знайдеться.

Берія метушливо засовався на стільці, нервово смикнув головою. Його зіниці злякано розширилися. Тепер він нагадував велику муху, якій раптом обірвали крильця. І рада б злетіти, та не може.

— Я все зрозумів, товаришу Сталін! Для чекіста не повинно бути завдань, які він не може виконати, — голос Берії майже зірвався на фальцет, на лобі виступив піт.

— Не повинно бути чи немає? — холодно запитав Сталін.

— Немає, товаришу Сталін! Якщо потрібно, я готовий віддати за справу Леніна — Сталіна життя. — Берія облизував умить пересохлі губи. — До останнього подиху боротися з ворогами зовнішніми і внутрішніми під вашим мудрим керівництвом…

— От і чудово. І запам’ятай: колись ці ж слова говорив мені недоносок Колька Єжов. Так що вмерти ти завжди встигнеш. А зараз подумай, як перевірити цю інформацію і, якщо Адольф щось готує, поламати його плани. Якщо треба, задій Комінтерн. Задій жидів! Сіоністи бояться Адольфа, як вогню. Зв’язки з жидами можеш навести через цю, як її? — Жемчужину, дружину Молотова. Ця шльондра у них в авторитеті.

Після смерті дружини Сталіна єврейка Поліна Жемчужина, за необхідності, виконувала обов’язки «першої леді» СРСР і водночас була співголовою кількох єврейських організацій.

Сталін довго вибивав попіл з люльки. Потім так само довго набивав її тютюном із цигарок «Герцеговина Флор». Сів у крісло, що стояло біля стіни поряд із невеликим столом, кивнув Берії на крісло, що стояло навпроти. Той підхопився із стільця і сів на краєчок крісла. Сталін грізно нависав над ним.

У сталінського крісла був секрет. Його ніжки були значно вищими, ніж у кріслі навпроти. Тому Сталін завжди видавався вищим за того, хто сидів за протилежним кінцем стола. І ще — крісло навпроти завжди стояло боком. Співбесідник не міг сидіти так само, як Сталін, комфортно відкинувшись на спинку. Він мусив сидіти на краєчку крісла, напівобернений до вождя. Саме так сидів зараз Берія. Сталін думав дуже довго, пихкаючи люлькою. Нарешті сказав:

— Із цим усе. Якщо Адольф утне якусь провокацію, відповіси головою. А тепер про справи культурні. Мені доповідали, що революційний поет Дем’ян Бєдний почав патякати зайве. Поясни йому, що ми йому дали все: гарну квартиру, можливість користуватися спецрозподільниками, жити, як вельможа. То можемо і забрати все назад. Скажи йому так, щоб зрозумів. І попередь, що я двічі не повторюю.

— Може, він ворог народу, Йосипе Віссаріоновичу? — запопадливо запитав Берія, намагаючись угадати напрямок думки вождя.

— Ні. Поки що ні. Але з діячами культури це може швидко трапитися. Іди…

Офіцер охорони зачинив за Берією двері. Сталін відкинувсь у кріслі й замислився. Подумав: «Ніхто тобі нічим не допоможе і за тебе нічого не вирішить. Треба вирішувати самому». Поклав лікті на стіл і стиснув руками обличчя. Довго сидів не рухаючись. Механічно взяв у руки погаслу люльку, механічно вибив її у попільничку. Пробурмотів, звертаючись до себе:

«А ситуація може бути справді жахливою. Якщо Адольфу спало на думку повернути на схід. І все через бездарну фінську кампанію! Ця скотина, Ворошилов, зробив з армії суцільний бардак».

Сталін повернувся до кімнати. Скинув халат. Окинув оцінюючим поглядом у дзеркалі, що висіло поряд із ліжком, своє старе тіло. У світлі настільної лампи не було видно, що старість уже торкнулася його. Перевів погляд на Віру Давидову. Тамерлан спав із тисячею наложниць, аби зберегти молодість. Він скромніший за Тамерлана. Скільки їх сьогодні у нього? Спробував порахувати, ворушачи губами. Із цією — п’ять. Ні, якщо рахувати вірну служку-економку Вальку Істоміну — шість. Сів на ліжко, відкинув ковдру.

Давидова заворушилася і потягнулася до нього своїм теплим розкішним тілом. Він ліг, витягнув ноги. Вона закинула руку йому на плече, а ногу на стегно, обвивши, як теплий, нагрітий сонцем плющ. Дотик був надзвичайно приємним. А її стегна і ноги гладенькими, наче вкриті лаком.

«Говорять, що Гітлер колись вважав себе художником. Малював на вулиці за пару крон. Художник. Ще не все втрачено. Ще побачимо, як ти зможеш тягатися із сином шевця», — подумав Сталін, перекидаючи приму Большого театру Віру Давидову на спину і розводячи коліном її ноги. Вона посміхнулася йому, не розплющуючи очей, обняла за плечі й притягнула до себе.

20 березня 1940 року, 07 год. 35 хв.

Москва, Ближня дача, Кунцеве

Сталін прокинувся раптово. Він завжди спав дуже довго. Ніколи не прокидався раніше одинадцятої. А сьогодні щось розбудило його. Він розплющив очі й зрозумів, що лежить на спині, а поряд, прихилившись спиною до стіни, схрестивши ноги по-турецьки і зовсім не приховуючи своїх принад, сидить вона — зірка радянської опери Віра Давидова. Сонце золотило стіни кімнати, за вікном щебетали птахи. Вона посміхнулася і нахилилася над ним:

— Йосипе, у нас буде дитинка.

Він здригнувся, його погляд, який відразу став колючим, зустрівся з її усміхненими очима. Маленький і страшний, з віспинами, що раптом стали значно помітнішими, він свердлив її маленькими чорними очима.

— Віро Олександрівно, я більше не бажаю мати дітей і просив би вас подібні речі узгоджувати з нами, — він говорив тихо, крізь зуби, перейшовши на «ви», що свідчило про граничне роздратування.

Вона перестала посміхатися. Злякано втупилася в нього:

— Як це? — запитання вирвалося з горла, губи майже не ворушилися.

— Не ставте ідіотських запитань! Я давав вам ті американські пігулки, що запобігають вагітності, ви користувалися ними? — в його голосі була крига.

— Так, — вона опустила очі. — Забула випити всього кілька разів. Але що ж тепер робити?

— Ви зробите аборт…

— Йосипе, коханий мій, товаришу Сталін! Парткоми лікарень забороняють лікарям робити аборти без серйозних показань.

— Для вас буде зроблено виняток.

— Аборти небезпечні.

— Моя колишня дружина свого часу зробила десять абортів! І не померла! І з вами нічого не станеться!

Вона опустила ноги на підлогу, машинально потяглася до пляшки з вином, що стояла на приліжковій тумбі, налила в бокал до половини і швидко випила. Кілька секунд беззвучно ворушила губами. Нарешті наважилася. Не підводячи на нього очей, ледь чутно сказала:

— Йосипе, я не буду вбивати цю дитину. Можеш робити, що завгодно, — вона притисла руки до серця, потім спробувала обійняти його за плечі. Але він відштовхнув її. Підвівся:

— Ніхто не сміє заперечувати Сталіну! — прошипів крізь зуби, дивлячись повз неї. — Ми говоримо, товаришко Давидова, вам це один раз. І більше повторювати не будемо. Вам зрозуміло?

Він сів на диван, вибив люльку в попільницю. Зламав не дві, а чотири цигарки «Герцеговина Флор», бо розсипав половину тютюну на підлогу. Нервово чиркнув сірником, зламав і сірник. Чиркнув другим. Дивився на неї знизу вгору, і жовті язики полум’я злостиво виблискували в його очах. Сірник погас, і він кинув його на підлогу. Вона взяла пляшку, піднесла до губ і зробила великий ковток, ще один, ще… Кілька крапель стекло по підборіддю. Витерла їх тильним боком долоні. Сталін вирвав пляшку в неї з рук, але схопив хворою рукою і не втримав. Пляшка впала на підлогу і забулькала. Він коротко розмахнувся й іншою рукою дав їй лункого ляпаса. Голова смикнулася. Обличчя вмить стало блідим. Сталін іще раз запитав з погрозою:

— То вам тепер усе зрозуміло? — голос звучав холодно і жорстко.

— Так, товаришу Сталін, — стримуючи ридання, відповіла Віра Давидова і забилася в куток дивана, обхопивши руками коліна. Її очі намагалися знайти на його обличчі хоч тінь співчуття, але дарма. Його обличчя було кам’яним.

Вона, жінка, в яку були закохані мільйони чоловіків у СРСР, для Сталіна значила не більше, ніж перша-ліпша посудомийка. І зараз Віра Давидова не сумнівалася, що знаходиться за крок від смерті. Або, як мінімум, за крок від табору десь на березі повноводної Ангари, де її за пачку цигарок «Біломорканал» буде мати перший-ліпший урка. А що буде з її дитиною?

Сталін задоволено кивнув. З її зляканого обличчя було видно, що вона все зрозуміла. Ось і чудово: ця зваблива тварючка повинна знати своє місце! Натягнув галіфе і кітель. Кілька разів чиркнув сірником, нарешті розкурив люльку і пішов, гримнувши дверима.

Розділ 3

«Ми всі чекаємо обіцяного вторгнення. Риби теж чекають».

Вінстон Черчилль

(з розмови з міністром закордонних справ Ентоні Іденом

про можливе вторгнення Німеччини на Британські острови,

березень 1940 року)

* * *

11 березня 1940 року, 19 год. 10 хв.

Лондон

А тиждень тому перший лорд адміралтейства, 64-річний лисий товстун Вінстон Черчилль, девізом якого було: «Пять-шість сигар на день, три-чотири склянки віскі й ніякої фізкультури», у своєму лондонському будинку на Давнінґ-стріт, 10, приймав керівника британської розвідки МІ-6 Стюарта Мензіса. Мензіс — 50-річний худорлявий, вибритий до блиску чоловік з блідим обличчям, русявим волоссям і ледь помітною лисиною — сидів прямо, на краєчку крісла, як і треба було сидіти перед майже новоспеченим прем’єром Великої Британії. На перший погляд, Мензіс нагадував не розвідника, а директора банку, що прийшов з доповіддю до людини, яка цим банком володіє.

На журнальному столику лежали газети, коробка із сигарами, стояли дві чашки паруючої духмяної кави з молоком і два широких бокали з коньяком.

Черчилль товстими доглянутими пальцями дістав з коробки коричневу гаванську сигару «Romeo Y Julieta» (цьому сорту він віддавав перевагу серед усіх інших), розмочив її кінчик у коньяці, розколупав сірником. Засунув до рота і лише тоді почав гортати газети — радянську «Правду» і німецьку «Фьолькішер Беобахтер», що їх простягнув йому Мензіс. Обидві газети були офіційними партійними друкованими органами — відповідно ВКП(б) і Націонал-соціалістичної робітничої партії Німеччини. Назва «Фьолькішер Беобахтер» перекладалася як «Народний спостерігач».

Черчилль, як нерідко бувало, забув запалити сигару і, розглядаючи газету, просто жував її кінець.

Він знав, що Мензіс не переносив диму сигар, але не збирався обмежувати себе в праві палити де завгодно, коли завгодно і з ким завгодно. Відомо було, що навіть для міжконтинентального авіаперельоту він нещодавно замовив спеціальну кисневу маску з отвором для сигари.

Черчилль розглядав карикатури на британського прем’єра Чемберлена в «Правді», а потім подібні ж карикатури — у «Фьолькішер Беобахтер», на які по черзі вказував йому Мензіс. Нарешті витяг пожовану сигару з рота і сказав:

— Shit! (Лайно!) Я про те, що фіни капітулювали перед Радами. Але довго трималися. Неочікувано довго! Сенсаційно довго, Мензісе! Фіни виявилися кращими солдатами, ніж росіяни. Яке, за нашими даними, було співвідношення людських ресурсів? — Черчилль запитально-уважно подивився на Мензіса.

Запитання не заскочило керівника МІ-6 зненацька:

— Три радянських солдати на одного фіна, my lord, — швидко відповів він.

Черчилль гмукнув, посміхнувшись краєм рота, підняв брови:

— Отакої! Гармати?

— 40 до 1, — Мензіс добре підготувався і відповідав, як школяр-відмінник таблицю множення на уроці вимогливого викладача математики.

— Жах! Танки?

— 70 до 1.

Від останніх цифр Черчилль навіть присвиснув й округлив очі. Уперся руками в коліна і нахилився вперед, наче від здивування збирався підвестися. Але не підвівся, а лише видихнув:

— Суворо. А втрати?

— Приблизно 4 до 1. Четверо вбитих росіян на одного фіна. За останніми даними, можливо, навіть 5 до 1, — Мензіс називав цифри сухо й беземоційно.

— Слухайте, Мензісе, це майже катастрофа для Сталіна! Як там у них: «Но от Москвы до Британских морей Красная армия…» — Він зробив жест затиснутою між пальцями сигарою, наче запрошуючи Мензіса продовжити. — Нагадайте ж…

— «…всех сильней», — Мензіс непогано знав російську.

Черчилль засміявся, гортаючи газети і вказуючи на карикатури:

— Як на мене, нацисти трохи зліше зображають Чемберлена. Зате у Рад бувають непогані ідеї. І взагалі, як на ваш погляд, Стюарте, який лад економічно потужніший — соціалізм чи націонал-соціалізм?

— My lord, Гітлер робить шокуючі економічні успіхи. Безробіття подолано, будуються автобани через усю країну, от-от буде зроблено народний автомобіль. Назва… Здається, «фольксваген» у перекладі — «народний автомобіль». За достовірною інформацією, Гітлер особисто брав участь у його проектуванні…

— Це означає, що проект «народного автомобіля» надважливий для Гітлера, — швидко вставив Черчилль, кинувши допитливий погляд на Мензіса. Від нього не сховалися нотки захоплення у тоні керівника розвідки.

— Так, my lord, за нашою інформацією, фюрер наказав збудувати автомобільний завод, що буде найбільшим у Європі й вироблятиме найдешевшу «народну» автівку.

— Стюарте, та ви симпатизуєте скаженому єфрейтору? — у тоні Черчилля промайнули металеві нотки. Всім було відомо про його особисте несприйняття, майже ненависть до фюрера німецького народу, який закінчив Першу світову єфрейтором.

— У Британії іноді досить сказати правду, щоб тебе звинуватили у зраді, — ледь посміхнувся Мензіс.

— Не ображайтесь, — вже миролюбно сказав Черчилль. — Якщо чесно, то я завжди симпатизував вам. Незалежно від того, як ви ставитесь до біснуватого фюрера. Якщо хочете, то я вибачаюся. Що ще цікавого?

— Узагалі? — уточнив Мензіс.

— Зокрема. У цієї солодкої парочки — Сталіна і Гітлера.

— Суцільні освідчення у коханні. «Радянський чи німецький народ підтримує «чергові мирні ініціативи» радянського чи, відповідно, німецького уряду. Усе це кочує з «Правди» в «Беобахтер» і навпаки. Іноді здається, що журналісти обох газет переписують один в одного тексти…

— Я маю на увазі поза пресою, — Черчилль витяг сигару з рота, нахилився до стола, сьорбнув кави і знову відкинувся в кріслі. Затиснув сигару в зубах і зчепив руки на великому животі.

— Десять-п’ятнадцять ешелонів з нафтою, хлібом, рудою щодня проходять через радянський кордон у Німеччину. Спільні військові паради Червоної армії і вермахту відбулися по всьому периметру нового кордону. Йдуть обміни культурними делегаціями. Час од часу, правда, німецькі літаки порушують радянський кордон, та Москва на це поки що не зважає. Не направила Берліну жодної ноти.

Черчилль пропустив повз вуха інформацію про порушення кордону літаками, але ухопився за культурний обмін.

— Обмін культурними делегаціями? Якими саме? Хіба у них схожі погляди на культуру?

— Досить схожі. В останній «Правді» великий матеріал про те, що у Москві помпезно відкрилася виставка німецьких художників. Ось, прошу, — Мензіс ткнув пальцем у третю шпальту «Правди» і підсунув її Черчиллю. Він акцентував увагу Черчилля саме на цьому повідомленні, бо добре знав про особливу пристрасть першого лорда до образотворчого мистецтва. — Потім буде візит-відповідь, аналогічна виставка у Берліні. Патронують німецьку виставку особисто Гітлер і Ріббентроп. Відомо, що Гітлер сам вважає себе гарним художником-акварелістом.

Черчилль уважно проглянув матеріал. Він і сам вважав себе гарним художником. Навіть під псевдонімом брав участь у кількох виставках. Гмукнув:

— Цікаво виглядають два прапори — один зі свастикою, другий — із серпом і молотом на фасаді виставкового залу. Хотілося побачити б це у кольорі. Два червоних прапори. Схрещені серп і молот, здається, трохи схожі на свастику. У нацистів прапор ефектніший. Можу закластися, що ваш улюблений єфрейтор, Мензісе, сам вигадав його. Кажете, що виставку патронує фюрер? Дуже цікаво.

Черчилль важко підвівся з глибокого крісла, обійшов навколо стола, тримаючи руки за спиною і продовжуючи нервово жувати сигару.

— Сталін — хитрий старий лис. Son of a bitch! (Сучий син!) У Польщі вусач нас переграв. Зі слабкою армією, озброєною старими гвинтівками, ледь не на возах, без жодного пострілу хапнув величезний шматок цієї країни. Але, на щастя, хоч у Фінляндії піймав величезного облизня… А потім Сталін кинувся в обійми Гітлеру… Як дівка, яка боїться зґвалтування і тому намагається вийти заміж за потенційного ґвалтівника. Кинувся в обійми єфрейтора не без допомоги, звісно, слабака Даладьє і цього віслюка Чемберлена. Не розумію, навіщо це потрібно Адольфу? Я маю на увазі пакт зі Сталіним. Судячи з того, що Ради так обгидилися у Фінляндії, Червона армія мало на що здатна. Адольф міг би забрати всю Польщу. Всю! Єфрейтор пошився у величезні дурні! Думаю, що він це тепер розуміє і вже шкодує, що пустив Ради на берег Бугу.

Мензіс крутив головою слідом за Першим лордом Адміралтейства. Він не сумнівався, що Черчилль ось-ось стане прем’єром і сподівався, як мінімум, зберегти за собою пост керівника секретної служби. А, як максимум, — зайняти нинішнє місце Черчилля. Він тримав свої контакти з Черчиллем у таємниці від Чемберлена, вважаючи, що навряд чи це сподобається останньому. Відтоді як Черчилль став Першим лордом Адміралтейства, Мензіс щотижня бував у того вдома з неофіційною доповіддю. Черчилль телефонував і запрошував керівника розвідки на сигару і чашку кави. Мензіс не палив і, через підвищений тиск, віддавав перевагу чаю. Але завжди приходив і приносив усі матеріали, що могли зацікавити майбутнього керівника уряду.

Тим часом Черчилль, немов планета круг Сонця, зробив кілька повільних кіл навколо стола й зупинився біля полотен з пейзажами, що висіли на стіні. Стояв, похитуючись із п’яток на носки.

— Як вам ці полотна? — запитав він Мензіса, вказуючи рукою із затиснутою між пальцями сигарою.

— Вони чудові, my lord! — захоплено відповів Мензіс. — Я відразу, як тільки увійшов, звернув на них увагу! Особливо оця робота з вівцями на лузі. У вас чудовий смак. А хто автор?

— Чарльз Морін, ще зовсім молодий художник. Я нещодавно їх придбав. І дуже дешево, — сказав Черчилль. Було помітно, що він потішений оцінкою полотен керівником секретної служби.

— Він дуже талановитий! — Мензіс знав, що під псевдонімом Чарльза Моріна, який досить часто виставляється, здебільшого на виставках для художників-аматорів, ховається сам Вінстон Черчилль.

Мову про полотна «молодого Моріна» перший лорд, очевидно забуваючи, заводив ледь не кожної другої зустрічі. З усмішкою на круглому обличчі Черчилль знову важко вмостився в крісло і зчепив руки на великому животі. У тиші було чутно, як гучно дихає його велике тіло. Він раптом згадав про незапалену сигару, простягнув руку за запальничкою у вигляді Біг-Бену і почав повільно розкурювати сигару, огортаючи себе і Мензіса клубами духмяного диму. Помітив, що той мимоволі скривився, наче від зубного болю.

— Мензісе, ви ніколи не палили? — Черчилль відкинувся на спинку крісла.

Мензіс на хвилину замислився, почухав кінчик носа, який від тіні, що пробігла худим обличчям, здавалось, загострився, і відповів:

— Ні, my lord.

— Чому? — в голосі Черчилля відчувалося щире здивування.

— Не знаю, my lord, — стенув плечима Мензіс. — Наче не маю в цьому потреби.

Черчилль посміхнувся:

— Чому? Говорять, що сигари негативно впливають на взаємини з жінками. Це повна нісенітниця! Запитайте у моєї дружини — Клементини. Упевнений, що старість впливає набагато гірше. Скажу більше: якби я не палив, то вже був би трупом.

— Ви заперечуєте результати наукових досліджень? — ввічливо запитав Мензіс. На лобі у нього з’явилося кілька зморшок.

— Так, заперечую! — з жаром вигукнув Черчилль. — І ви зараз зі мною погодитеся! Це було під час Першої світової. Я вийшов з бліндажа. Хотів закурити, але згадав, що забув сірники. Повернувся назад, і, щойно зачинилися двері, в те місце, де я стояв, ударив снаряд. Всі, хто спочатку вийшов разом зі мною, загинули.

Мензіс щиро розреготався:

— Дійсно! My lord, ви спростували всі наукові викладки!

— Отож. Але, як говорять наші союзники французи, «реверон а нотр мутон» — «повернімося до наших баранів». Ми повинні всіляко стримувати Сталіна від подальшого падіння в обійми Гітлеру. У цьому випадку зґвалтування вусача нам набагато вигідніше, ніж його шлюб.

— Після того, як Ради показали слабкість у фінській кампанії, Гітлер став уникати сталінських обіймів, — зауважив Мензіс. — Жодної зустрічі на високому рівні…

— Правильно. Дружать із сильним, — погодився Черчилль. — Слабак, навпаки, сам напрошується у друзі до сильного.

— Виступаючи у танковому військовому училищі під Берліном, Гітлер знову говорив про необхідність початку швидкого руху Німеччини на схід.

— Це точна інформація? — явно зацікавлено запитав Черчилль, випускаючи вгору кільця диму і уважно спостерігаючи, як вони, повільно похитуючись, підіймаються вгору і розчиняються у повітрі.

— Абсолютно, — запевнив Мензіс. — Ми маємо стенограму виступу.

— Язик його — ворог його! Єфрейтор зірвався! Мені здається, що коли він виступає і починає кричати, то входить у транс, а мізки не встигають за язиком. Похід вермахту на схід — це був би непоганий шанс для Британії передихнути. Треба, щоб про цей виступ обов’язково дізнався Сталін.

— Я вважаю, що радянська розвідка вже доповіла йому.

— А якщо ні? — Черчилль уважно подивився на Мензіса. Мало хто міг витримати його погляд.

Мензіс опустив очі.

— Це неважко виправити, ми передамо стенограму через радянського посла Майського, не сумніваюся, що Сталін клюне на цю наживку і накаже розвідці надати підтвердження.

— І вони його отримають! — Черчилль стиснув кулак правої руки і вдарив ним по долоні лівої. — Обов’язково отримають! Але у виступі мало потрібної нам конкретики. Треба, аби Сталін вважав, що удар буде не на Захід, а саме на Схід і якщо не сьогодні, то завтра. Потрібно щодня сіяти між Сталіном і Гітлером насіння недовіри. Чуєте, Мензісе? Ми не повинні допустити цього шлюбу! Якщо вони, не дай боже, поберуться, Британії і Франції кінець. Та що там Британії і Франції. Всьому світу кінець! Треба, щоб Сталін чекав удару на схід. Потрібна якась конкретика, — Черчилль замислено барабанив пальцями по столу. — Скажімо, що готується провокація — напад на якусь німецьку делегацію, що зараз перебуває в СРСР.

— На яку саме? — подав голос Мензіс.

— Не має значення. Деталі не так важливі. Це може бути напад хоча б на тих же німецьких художників, таких дорогих фюреру. Влаштуйте витік інформації, що буде провокація з нападом на цю делегацію. Скажімо, самих німців, переодягнених у форму НКВС. Це привід, провокація, як було на кордоні з Польщею.

— Навіщо нам підігрувати Чемберлену? — здивувався Мензіс. — Ця операція піде йому в актив.

— Тому, любий Стюарте, що план удару Гітлера на захід, який бельгійці дістали з німецького літака, — це не блеф.

— Ви про літак з офіцером німецького генштабу, що заблукав і сів у Бельгії? Ми не маємо підтвердження справжності документів, що були в ньому. Не думаєте, my lord, що то може бути дезінформацією від служб Канаріса чи Гейдріха? — запитав Мензіс.

— Яка дезінформація, Стюарте?! — майже вигукнув Черчилль. Попіл з його сигари розсипався на килим, що вкривав підлогу. Він цього не помітив. — Це випадок, який трапляється раз на сто років і відкриває карти гравців! Час до нападу відлічується днями! Причому зупинити вже нічого не можна. Це бомба із включеним часовим механізмом! А щодо підтримки… Чемберлен уже вкрай непопулярний у Британії. Після того, як Гітлер атакує західні держави, уряд Чемберлена впаде. А наступним прем’єром буду я. І мені не потрібен союз Гітлер — Сталін. То буде кошмаром і для Британії, і для всього світу!

— Чемберлен і Даладьє наче намагаються тиснути на Сталіна, — невпевнено зауважив Мензіс, згортаючи газети, які Черчилль відсунув від себе. Він незграбно зіштовхнув зі столу чайну ложечку, нахилився, дістав її і, не знаючи, що з нею робити — озирнувся у пошуках слуги. Але зустріч була конфіденційною і прислуги не було. Хотів продовжити думку, та Черчилль, незважаючи на нього, заговорив із жаром:

— Сталін — азіат. У нього міцні нерви. Дипломатичний тиск на нього не діє! Мене більше цікавить, чи справді Даладьє з Чемберленом наважаться бомбардувати нафтові родовища в Баку? Як ви думаєте, Мензісе? — Черчилль відкинувся в кріслі, закинув одну товсту ногу на іншу, відкривши погляду Мензіса шкарпетки кремового кольору. — Покладіть ложку на стіл, ви ж усе одно не вживаєте кави. Наступного разу замовлю вам чай.

— Дякую, my lord. На кінець березня заплановано польоти з бази в Хабінії розвідувального «Локхіда» і фотозйомки Баку й Батумі. Але…

— Ніколи! — перебив Мензіса Черчилль і на підтвердження своїх слів ляснув долонею по столу. Від різкого руху попіл посипався йому на білу накрохмалену сорочку. Та він не звернув на це найменшої уваги. — Ніколи, чуєте, Стюарте? Чемберлен не буде бомбардувати Ради! Така моя думка! Тут чиста психологія. У старого Невіла з’явився величезний комплекс після того, як він зганьбився зі спробою організувати проти Росії інтервенцію у 20-х роках. Чемберлен взагалі нікого не здатен бомбардувати. Він панічно боїться військових дій. Може, тому, що починав з керівництва поштою й охороною здоров’я. Чемберлен — ганчірка й нікчема, — Черчилль ще раз ляснув долонею по столу, неначе ставлячи печатку на свій вердикт щодо особистісних якостей Чемберлена.

— Чемберлен тричі літав до Гітлера, — ввічливо заперечив Мензіс.

— Саме тому! — майже вигукнув Черчилль. Він напрочуд жваво для своєї комплекції схопився з крісла і навис над Мензісом, як гора. — Він літав просити миру. Принижувався перед цим знахабнілим німецьким єфрейтором! І принижував Британію! Shit! Damn! (Лайно! Чорт!) Але не розумів, що в нього був вибір не між війною і миром. У нього був вибір між війною й безчестям! Він вибрав безчестя, а тепер одержить ще й війну. Його уряду залишається — місяць, від сили два. Далі почнеться наша партія! І ми її мусимо виграти. Від результатів цієї великої гри залежить майбутнє Європи! Навіть усього світу! Так що, Мензісе, ваше завдання на найближчий час — укласти Сталіну в вуха, що Гітлер хоче його пошити в дурні. Йому повинні снитися німецькі танки на вулицях Москви!

Розділ 4

20 березня 1940, 4 год. 54 хв.

Москва

Берія був злий на увесь світ. Тому що зірвався такий потрібний йому перепочинок. Річ у тім, що Берія завжди знаходився у своєму кабінеті в будівлі НКВС, або, як він любив говорити — у Конторі, до 2—3-ї години ночі, поки Хазяїн не поїде додому.

Нарком колись працював конторським службовцем і разом із ним до НКВС прийшло це слово — «контора». Слово прижилося серед співробітників (Берія цим дуже пишався).

Сидіти на своєму робочому місці, поки не поїде Хазяїн — то було неписане правило. Приїхати раніше від вождя, поїхати пізніше. Не тільки Берія — всі чиновники величезної країни — «от Москвы до самых до окраин, с южных гор до северных морей» — хронічно недосипали. Найвищі державні і партійні функціонери поряд із кабінетом мали кімнату для відпочинку, рангом нижчі ставили в кабінетах дивани, ті, кому диван був не дозволений по ранжиру, звикали спати за столом, поклавши голову на стосик течок «Справа №…». Поки Хазяїн у Кремлі, всі мають бути на місцях!

На відпочинок у Берії був привілей. З його кабінетом сусідували кімната з ліжком, ванна і навіть крихітна кухня. Кімнати для відпочинку були в кабінетах навіть не в усіх членів Політбюро. Утім, більшість із них, на відміну від Берії, мали службові квартири в Кремлі.

Учора Берії здалося, що нарешті видався перепочинок. Сталін поїхав на Ближню близько півночі. Берія помчав до своєї нової коханки — 25-річної красуні й акторки-початківки Тетяни Окуловської. І вони разом поїхали до майстерні скульптора Кернера. Це була така нова розвага, яку вигадав Берія. Звісно, вони, керівники радянської держави, не могли розслабитися в якомусь ресторані, де повно простої публіки. І тому Берія придумав нову забаву — пити з людьми мистецтва. Йому подобався богемний спосіб життя. Особливий кайф був пити у майстернях художників. Серед творів, що завтра мали прикрасити кращі музеї країни, відчуваючи запах свіжої фарби на полотнах. Спілкуватися з людьми, яких мільйони вважали геніями. Всі ці генії смертельно боялися його — Лаврентія Берію, запопадливо зазирали в очі йому та його коханці Тані Окуловській: «Чого бажаєте, товаришу Берія? Дозвольте подарувати вам оцю роботу, а оцей натюрмортик вашій дамі… Візьміть іще, візьміть усе, тільки дайте спокій». Тремтячими руками розливали у бокали привезений Лаврентієм Павловичем його улюблений коньяк «Арарат» — 10 зірок. Знали: один порух його пальця — і вони перетворяться на табірний пил. І не відразу, а після безкінечно довгих страждань, десь далеко, на Колимі.

Берія перейняв цей вираз у Сталіна — «перетворити на табірний пил». Гарний вираз… Усеосяжний…

До Кернера приїхав також Ворошилов зі своєю секретаркою і, за сумісництвом, коханкою Надією Тузовою. Дружина Ворошилова, безплідна єврейка Голда Горбман, яка на його вимогу змінила ім’я (за що її прокляли батьки) і стала Катериною Ворошиловою, дивилася на походеньки наркома крізь пальці. Голда Горбман була членом РСДРП(б) з 1917 року, після смерті Леніна працювала заступником директора його музею і мала дружні стосунки з Тузовою. Таким чином Ворошилов утримував такий собі комуністичний мінігарем. Коли наркоми та їх супутниці вдосталь насолодилися коньяком і мистецтвом і розпусниця Надя Тузова вже пропонувала покинути старого Кернера і їхати у заміський будинок Ворошилова, де прислуга приготувала баньку для наркомів з дівками, — пролунав злощасний дзвінок! Берія мусив повідомляти черговому наркомату, де його можна знайти. Інакше Хазяїн може голову зняти. Ось цього разу наркома Берію зачепили у Кернера.

Після зустрічі зі Сталіним на Ближній жодного бажання продовжувати гулянку з дівицями вже не було. І він поїхав до свого особняка — розкішного будинку на розі Садово-Тріумфальної і Качалова.

Коба уміє завантажити мізки! Так, що навіть у такого живчика, як Лаврентій Берія, голова йде обертом і зникає потяг до баб. З гіркотою подумав: та ще й поводиться з ним, як зі псом, що завинив перед господарем невідомо чим. Сталін був єдиною людиною в країні, поряд з якою йому, всесильному наркому Лаврентію Берії, було незатишно.

Але що як Сталін має рацію і завтра Гітлер нападе на них? З такою слабкою армією їм, справді, кінець. Черговий «бліцкриг» — і Гітлер розіб’є їх ущент! За півроку. А може, й за три місяці. Якраз весна. Зимою чи восени через бездоріжжя нападати немає сенсу. Значить, весна або літо.

Автомобіль зупинився у дворі. Високі ворота позаду зачинилися, і лише тоді він вийшов з машини. Кивнув охоронцю, що виструнчився і козирнув йому.

Щоб позбутися тотального контролю Сталіна, він оселився подалі від Кремля. Подалі від тих крихітних квартирок, що їх займали наркоми. Навіть придумав легенду, що йому, як керівнику НКВС, не варто жити у Кремлі, адже на випадок заколоту чи якихось заворушень йому потрібно буде рятувати керівників партії й уряду.

Правда, за останні роки вони виселили з Кремля сім’ї більшості міністрів. Залишили лише вузьке коло найближчих до Хазяїна. Але й вони могли стати заколотниками. Хіба ні? Вірити не можна нікому. Лише Хазяїну та йому — Лаврентію Берії.

Берія пройшов коридором, зазирнув у кімнату дружини Ніно. Вона спала.

Пішов до свого кабінету. Кинув погляд на годинника: пів на п’яту. Нічого. Зателефонувати Кам’яній задниці — Молотову, головному конкуренту по впливу на вождя? Нехай не тільки у нього буде спаскуджена ніч! Кам’яна задниця — от влучне прізвисько! Берія задоволено посміхнувся. Він знав, що Кам’яною задницею Молотова називають і в Наркоматі іноземних справ, і в Раднаркомі, і навіть сам Хазяїн, іноді, позаочі, посміхаючись у вуса. У Кам’яної задниці він знає лише одне слабке місце. Як і Ворошилов, за дружину Молотов мав єврейку — Перл Карповську. Де вони знаходять цих єврейок? Є ж росіянки, українки, грузинки, врешті-решт. Чи, може, це євреї знаходять керівників радянського уряду, аби впливати на політику єдиної у світі Країни Рад? Цікава думка…

Хазяїн на дух не переносить євреїв. Тим паче єврейок. Тим паче, якщо одна з них — Перл намагається присвоїти статус першої леді, оскільки у Хазяїна немає офіційної дружини. Нічого, прийде слушна година, і він, «стальний сталінський нарком» Лаврентій Берія, ще завдасть удару в слабке місце Кам’яної задниці!

А поки що — дзвінок, щоб життя медом не було. Берія набрав Молотова по урядовому телефону, так званій «вертушці». Вертушкою телефон називався тому, що в Москві міські телефони з’єднувалися телефоністкою на станції, а в Кремлі встановили першу автоматичну станцію. Вона з’єднувала партійні та урядові кабінети і будинки членів уряду. Відсутність при з’єднанні сторонньої людини забезпечувала конфіденційність спілкування. Почув довгі гудки. Уявивши, як жахливо задзеленчав у нічній тиші квартири Молотова телефон, єхидно посміхнувся.

* * *

У кремлівській квартирі головраднаркома Молотова задзвонив телефон. Після трьох дзвінків заскрипіло ліжко, Молотов, відкинувши ковдру, підвівся на лікті і взяв слухавку.

Пальці нишпорили по приліжковій тумбі, нарешті натрапили на вимикач, спалахнула настільна лампа. На другій половині ліжка злякано підхопилася дружина Молотова — Поліна Жемчужина. Її розбудив не дзвінок, а холод. Ковдру стягнув з неї чоловік, намагаючись якомога швидше вгамувати телефон, а з відчиненої кватирки дув весняний вітерець від Москви-ріки.

— Це Берія, — огидно прохрипіла слухавка тенором наркома.

— Що трапилося, Лаврентію? Четверта ранку, — голос Молотова звучав відверто роздратовано.

Він нарешті знайшов пенсне, що впало на килим, і начепив його на носа. Воно виглядало досить кумедно на його непропорційно великій голові. Настовбурчені вуса наркома демонстрували граничне невдоволення від безцеремонного пробудження.

— Хазяїн вимагає на ранок, щоб ти дав інформацію про всі офіційні делегації німців, що перебувають у нас, — голосом Берії говорила, ледь потріскуючи, слухавка.

— Тихо, Перл, — прошепотів Молотов, прикриваючи слухавку. — Все гаразд.

Вона зітхнула і лягла. Удома він називав її Перл. Так, як називали її батьки. Поліна Жемчужина, або ж Перл Карповська, завдяки Молотову зробила карколомну кар’єру від звичайної папіросниці на фабриці до керівника главку текстиль-галантерейпрому в Наркоматі легкої промисловості.

Перл розуміла, що, незважаючи на надзвичайно високе становище у радянській ієрархії (Молотов — друга людина в державі), і Молотова, і її від камери в Бутирці може відділяти всього один подібний нічний дзвінок чи один гучний стукіт у двері.

— Лаврентію, я не пам’ятаю усіх цих дрібниць! — злісно просичав Молотов. — Чи, вірніше сказати — деталей. Інформацію може дати уповноважений у справах Берзін, от йому й телефонуй! — і кинув слухавку. Берія займав нижчу сходинку в партійній ієрархії і мав знати своє місце.

На хвилину замислився, сказав, звертаючись до дружини:

— Що за лайно, навіщо Кобі німецькі візитери? — Молотов устав, дістав пачку нових модних цигарок «Біломорканал», котрі щойно почала виготовляти цигаркова фабрика імені Урицького, ширше прочинив кватирку. Він ніколи не затягувався, та й курив нечасто. Але більшість була впевнена, що він затятий курець через те, що на багатьох фото був із цигаркою. Цигарки — то був його дипломатичний прийом. Річ у тім, що Молотов не володів іноземними мовами, а крім того, був тугодумом і під час переговорів, щоб заповнити паузи і мати час на роздуми, завжди запалював цигарку.

Він механічно розглядав цигаркову коробку «Біломору» з картою Європи, розшукуючи Німеччину. На карті були зображені найбільші канали — Кільський (який з’єднував Північне і Балтійське моря, Суецький (Червоне і Середземне). Кільський канал якраз і знаходився на території Німеччини.

— Навіщо Кобі німці? — ще раз запитав чи то в дружини, чи то сам у себе.

— Що, любий? — здивовано перепитала Перл, гадаючи, що він звертається до неї. — Ти сказав: німці? Які німці?

— Нічого, так, дрібниці. Спи.

Постукав мундштуком по коробці, вибиваючи тютюн. Здавив мундштук двічі — хрест-навхрест. Невдоволено поморщився — у «Герцеговини Флор», яку, наслідуючи Сталіна, палила більшість наркомів, тютюн ніколи не висипався. «Все нове — гірше за старе». Недарма Маяковський сказав: «Любым папиросам даст фор “Герцеговина Флор”!» Подумав: знову перейду на «Герцеговину».

Видуваючи дим у кватирку, кинув погляд на Перл, вона посміхнулася йому. Подумав: майже всі з оточення Сталіна завели собі коханок. Та й сам Хазяїн подавав приклад. Лише він залишався вірним Перл. Чому? Може, тому, що її інтимні потреби значно вищі, ніж у нього, і дай бог йому вдовольнити хоча б Перл, не говорячи вже про коханку? А може, тому, що він — головна «кам’яна задниця ЦК» і на інтрижки просто не має часу?

Мабуть, і перше, і друге, і третє. Ще раз кинув поглядом на Перл — здається, спить. Учора він уже виконав свій шлюбний обов’язок. І тому був упевнений, що сьогодні має вихідний від інтиму. Якби не дзвінок. Але раз Перл заснула, то, схоже, що таки можна дати собі перепочинок.

* * *

«Зателефонуй Берзіну вранці». Берія не міг відкладати таке на ранок. Як завжди, щось не складеться, а Хазяїн традиційно приїде в Кремль о першій, максимум о другій і відразу буде вимагати результат, називати ідіотом і погрожувати посадити у «турму» і підвісити за яйця…

Берія, лаючись, набрав номер свого помічника Саркісова. Той довго не брав слухавку. Нарешті відповів заспаним голосом.

— Спиш, Саркісов, твою мать! Знайди Берзіна! Я не знаю, хто це такий! Якийсь хрін з Наркомату іноземних справ! Зателефонуй черговому — дізнайся, хто це такий! Все я маю тобі розтлумачувати до дрібниць! Візьмеш у нього всю інформацію про заходи, що їх проводять у нас німецькі делегації. Цього вимагає Хазяїн. І дми до мене додому. Термін — 10-та ранку. Затримаєшся — підвішу за яйця, а потім посаджу в «турму». Зрозумів?

— Так точно, товаришу нарком!

Розділ 5

19 березня 1940 року, 13 год. 35 хв.

Москва

А за день до цього, дипломат Михайло Берзін, інформація якого зараз так потрібна була Берії, сидів за столиком кафе «Ленінський жовтень», що на Цвітному бульварі разом із художником Миколою Гущенком. Гущенко, у минулому радянський агент-нелегал, який працював у Парижі під агентурними псевдонімами «Художник» та «Ярема», а після втечі з Франції ось уже четвертий рік жив у Москві в 12-метровій комуналці, на вулиці Біговій, з дружиною, сином і перебивався разовими заробітками. Малював полотна у стилі соцреалізму й намагався пристосуватися до життя радянських будівників комунізму зразка кінця 39-го — початку 40-х років.

Обидва співрозмовники були шатенами, Гущенко темніший, Берзін світліший, зросту — вище середнього, і здавалися схожими один на одного. Хоч Берзін і був значно старшим. Можливо, схожими їх робив одяг — вочевидь нерадянські, гарно пошиті костюми виділяли обох серед сірого натовпу Москви.

— Неймовірно, — сказав Берзін, сміючись, блискаючи незвичайно білими для СРСР зубами і тиснучи руку Гущенкові. — Це таки ти! Мені сказали, що серед організаторів виставки німецьких художників у Москві є Гущенко, але ніколи б не подумав, що це саме ти! Просто неймовірно! А як же Париж? Ательє на вулиці Волонтерів?! Виставки в Le Grand Salon! Як Монмартр? Як Матісс, Модільяні, Сутін?

— Привіт, старий! За Матіссом, усією компанією і доброю чаркою абсенту дуже сумую. А з Парижем довелося розпрощатися раз і назавжди. А якщо чесно — просто накивати з нього п’ятами. Адже ти знаєш, що я там не лише малюванням портретів Роллана та Барбюса займався. Французька поліція сиділа на «хвості»! Вважаю, я випередив їх на день-два. Не більше. А то довелося б відмотати у французькій кутузці років десять за шпигунство. Живу в Москві, правда, в комуналці, але життя в комуналці в СРСР, у будь-якому разі, ліпше від життя в тюремній камері у Франції.

— Я знаю, що ти займався не лише виставками. Тим більше дивуюся, що живеш у комуналці. До речі, коли Єжова змінив Берія, саме я готував доповідну щодо тебе — написав, що «агентом Яремою в СРСР направлено близько 200 креслень вузлів найновішої французької та англійської військової техніки для потреб Червоної армії». Як зараз пам’ятаю! Був упевнений, що Контора потурбувалася і ти зараз тут як сир у маслі!

Із репродуктора на стіні раптом загуркотіла, захрипіла стоголосим хором кантата Прокоф’єва «Заздоровниця», що вперше прозвучала наприкінці минулого року в день народження Сталіна. Пройшло вже три місяці після торжеств, але її й досі крутили ледве не щодня:

По-иному светит нам Солнце на Земле:

Знать, у Сталина оно побывало в Кремле.

— Дякую, друже! — Гущенко кинув оком на репродуктор: не варто й просити — звісно, ніхто з персоналу кафе не наважиться притишити звук. Із вдячністю потис руку дипломату. — А ти куди подівся з Парижа?

— Мене в 38-му направили до Лондона. Помічником військового аташе. У мене були два керівники — і посол, і резидент. А двом начальникам догодити дуже складно. Відкликали, — з гіркотою в голосі сказав Берзін. Махнув рукою. — А місяць тому, повертаючись до СРСР, знову побував у Парижі. Та хай йому біс, цим проблемам! Ставиш пляшку шампанського? За зустріч? — запитав, посміхнувшись і весело потираючи руки, Берзін.

— Запросто! Але не думаю, що воно тут є. Це ж тобі не Париж і навіть не Лондон.

І справді, офіціант сказав, що шампанського тут не буває і приніс двісті грамів горілки в графині й чарки. На закуску — оселедець і хліб.

— І як Париж? — із посмішкою запитав Гущенко, розливаючи горілку. — Давай. За зустріч, — вони випили.

— Ех, Париж! На Єлісейських Полях вже зеленіють каштани. Гігантські каштани, такими вони, здається, виростають тільки в Парижі. На Сені — крихітні пароплавчики, француженки на високих пробкових підборах. Останній крик моди. Втім, відчувається подих війни. Дроль де гер. Дивна війна. Ніхто не стріляє, не бомбить міста. Ресторани забиті людом до ранку. Економити гроші більше немає сенсу! Завтра вони можуть коштувати не більше, ніж туалетний папір. Поліція зупиняє білявок і блондинів, чий вигляд натякає на «арійське походження», прискіпливо перевіряє документи. Бояться німецьких диверсантів. Вулицями вештаються повії з протигазами на боці. Бояться німецької газової атаки, газових бомб з аеропланів. Арештовують і гільйотинують комуністів, закрили комуністичну газету «Юманіте». Назад, до речі, я їхав із послом Суріцем. Його оголосили персоною нон ґрата.

— Самого посла у Франції Суріца? — у Гущенка округлилися очі. — Не може бути!

— Саме так, посла, — Берзін ствердно кивнув головою. — Іншого Суріца в посольстві немає.

— Це шокуюча новина! У наших газетах, звісно, нічого не було…

— А звісно ж. Насправді, анекдотична новина. Я розповім — ти помреш зі сміху. Радянська дипломатія в Парижі обгидилася по вуха. На зборах парткому посольства Суріц вирішив прогнутися: ухвалили відбити Сталіну телеграму про засудження агресії англо-французів проти Німеччини і підтримку німецько-радянської дружби. Після того, що творили в 37-му з посольськими, половина поїхала на Колиму валити ліс. Ти розумієш, такі прогини — це було дуже важливо. Суріц телеграму підписав.

— А в чому сіль анекдоту? — здивовано запитав Гущенко.

— Анекдотичність у тому, що досвідчених дипломатів майже не залишилося! Щойно присланий з Москви за партійною путівкою парторг, замість того щоб віднести телеграму шифрувальнику, відніс її на пошту. Уявляєш? Дипломатичну телеграму, в якій облили лайном уряд країни перебування — уряд Даладьє — віднесли у звичайне відділення зв’язку?! На телеграмі адреса — Москва, Кремль, товаришу Сталіну! Думаю, коли паризький телеграфіст це побачив, то подумав, що з’їхав з глузду!

— Боже, який кретин! — Гущенко регочучи звів погляд до неба і ляснув себе долонею по лобі. — Тупий обмежений кретин!

Берзін розлив горілку, вони цокнулися чарками і до дна випили гірку рідину. Закусили несмачним оселедцем.

— Ага, в Союзі парторг працював, звісно, теж парторгом, але на якомусь металургійному комбінаті в Юзівці. Там так було заведено. Ледь що — підтримуємо мудрого вождя й учителя, швидко на пошту і звідти — урядова телеграма товаришу Сталіну. Про шифрувальників, упевнений, «металургійний парторг» ніколи й не чув! — Берзін то починав реготати, то через силу зупинявся, намагаючись продовжити розповідь.

До Берзіна приєднувався Гущенко.

— Уявляю пику телеграфіста: «Засуджуємо агресивну політику Даладьє»! І що ж було далі? — Гущенко вгамувався, налив ще по одній. Вони цокнулись і випили.

— Звісно, телеграфіст відніс телеграму в поліцію, наступного дня текст телеграми був в усіх французьких газетах. Навіть «Юманіте» перед закриттям надрукувала! А ще через день французький уряд оголосив Суріца персоною нон ґрата. І той, обливаючись гіркими сльозами, виїхав на розправу до Кам’яної задниці.

* * *

Т е л е г р а м а

Цілком таємно. Позачергово.

Нарком іноземних справ В. М. Молотов

Повноважному представникові СРСР

у Французькій республіці

Я. З. Суріцу

Я прийняв французького повіреного Паяра, який зробив заяву від імені уряду Французької республіки стосовно вас:

«Уповпред Суріц передав на телеграф телеграму на ім’я Сталіна. Ця телеграма була затримана цензурою, тому що в ній були вирази: «плани англо-французьких паліїв війни зазнали невдачі», «СРСР залишається неприступною фортецею, об яку в майбутньому розіб’ються чорні задуми англо-французьких ворогів соціалізму».

Як заявив Паяр, французький уряд вважає, що використання уповпредом у відкритій телеграмі таких виразів є втручанням у французьке політичне життя, що «Суріц більше не буде вважатися персоною ґрата Французьким урядом» і що Французький уряд просить Радянський уряд «покласти кінець місії Суріца при Французькому уряді».

Відзначаю, що Ви зробили неправильно, не повідомивши в НКІС про затримку цензурою Вашої телеграми, не говорячи вже про те, що Вам не варто було надсилати подібну телеграму поштою.

Радянським урядом найближчим часом буде ухвалено рішення про припинення вашої місії в якості повноважного представника.

Молотов

* * *

19 березня 1940 року, 14 год. 15 хв.

Москва

На терасі кафе «Ленінський жовтень» раптом зазвучала пісня:

Взвейтесь кострами, синие ночи,

Мы — пионеры, дети рабочих…

Повз кафе йшов маршем загін піонерів у червоних галстуках.

— Рівняння на прапор! — вигукнув правофланговий, і піонери, притиснувши ліву руку до стегна, дружно відсалютували двом величезним червоним прапорам, що висіли біля входу в виставковий павільйон, — одному зі свастикою, другому — із серпом і молотом.

Пройшовши далі, вони почали хором вигукувати:

— Раз-два, Ленин с нами. Раз-два, Ленин жив. Раз-два, више знамя, пионерский колпектив!

— Чув, що говорить молоде покоління? — запитав Берзін, кивнувши у бік піонерського загону, який віддалявся під дріб барабана. — «Раз-два, Ленин с нами». А ти, значить, приймаєш виставку фашистів?

— Націонал-соціалістів, не плутай. Фашисти в Італії, — виправив Гущенко. Пояснив: — Виставку сучасного мистецтва націонал-соціалістичної Німеччини й її авторів — німецьких художників. — Розвів руками. — Наших союзників…

— Тебе це не дивує? Вчора ще фашисти, вибач, націонал-соціалісти були паліями війни. Ми воювали з ними в Іспанії. А сьогодні… — Берзін озирнувся, нахилився до Гущенка. Тихо мовив:

— Як на мене, коричневий і червоний дуже зблизилися. Можна сказати, що червоний — це недозрілий коричневий. І він поступово дозріває…

— Справді, нечувані метаморфози, — погодився Гущенко. — Виставка художників Третього рейху в Москві. Від німецької сторони виставку курують особисто Ріббентроп і частково навіть сам Гітлер. Потім буде подібна виставка у Берліні. Ось поглянь… — Гущенко кивнув у напрямку виставкового павільйону навпроти кафе.

На фасаді виставкового павільйону, окрім червоних прапорів зі свастикою і серпом та молотом, було, справді, дещо незвичне для Москви. Весь фасад був оповитий величезним червоним полотнищем із чорною свастикою на білому полі.

Берзін гірко посміхнувся. Хитнув головою:

— Англійці лютують від цієї дружби.

— Тут люди теж цього не розуміють. Спочатку Гітлер був палієм війни, тепер — став добрим другом, — стенув плечима Гущенко.

— А як же обласканий Микола Тихонов? — зауважив Берзін і процитував:

Уходит лондонец в своє бомбоубежище,

Плед по асфальту мокрый волоча,

В его кармане — холодок ключа

От комнат, ставших мусором колючим.

Мы свой урок еще на картах учим,

Но снится нам зкзамен по ночам…

— Сьогодні це небезпечні рядки. За такі вірші можна опинитися в таборі на Колимі, — з гіркотою в голосі зауважив Гущенко. — Думаєш, цей союз надовго?

— Є різні думки. Я прочитав в Англії книгу якогось Ернста Генрі «Гітлер проти СРСР», де прогнозувався напад Гітлера на нас.

— Хіба це можливо? — здивувався Гущенко. — Зараз у мене таке враження, що цей союз назавжди.

— Навряд чи, — хитнув головою Берзін.

— А ти яким боком до виставки? — запитав Гущенко.

— Для мене самого це дивина. Викликали з Англії. Тиждень чекав. Дадуть нове призначення чи посадять, — коли Берзін це говорив, його обличчя наче застигло, перетворилося на беземоційну маску. На обличчя людини, що готова до будь-якого, навіть найгіршого, варіанту розвитку подій.

— Чому так песимістично?

— Ти знаєш… Тобі як старому бойовому товаришу можу сказати відверто. Половина тих, кого відкликали переді мною, вже сидить. Про декого — ні слуху ні духу. Люди просто зникли. Друга половина розстріляна. Думаю, мені недовго залишилось. Ось підійшов офіціант, а я подумав: так колись він підійде, приставить пістолет до лоба і скаже: «Я з НКВС, вас заарештовано, руки за голову». Ті хлопці дуже винахідливі й здатні на подібні фокуси.

— А може, якщо відразу не взяли, то пронесло? — з надією запитав Гущенко.

— Ні, просто бюрократична машина працює інерційно, — заперечив Берзін. Махнув рукою. Жест, напевне, означав: будь що буде. — Вони знають, що я вже в СРСР, нікуди не подінуся, а значить, можна не поспішати.

— То чому ж ти повернувся? — не міг зрозуміти Гущенко.

— Дружина, син. Тоді взяли б їх. Хай уже краще мене.

— А звинувачення? Повинні ж бути хоч якісь звинувачення?..

— Був в Англії — значить, могли перевербувати, значить, англійський шпигун. Ніхто не буде вдаватися в деталі й розбиратися. Таке враження, що для НКВС посадити чим більше — тим краще. А раптом і справді на сотню один шпигуном виявиться. Те, що 99 були чесними радянськими громадянами, нікого не цікавить. А вчора мене призначили куратором твоєї виставки від Наркомату іноземних справ. Ось так. Так що будемо співпрацювати. Ти від Спілки художників, я від Наркомінсправ.

— Все ж, Берзіне, думаю, що ти перебільшуєш. Мене ж не чіпають.

Берзін запалив англійську цигарку. Піймав погляд Гущенка. Пояснив:

— Ще залишилась пачка. Потім перейду на «Біломор». Тебе не чіпають? Дай бог, щоб нічого не змінилося, щоб випадково хтось не назвав твоє ім’я на допиті.

— Але ж це твоє призначення, начебто, виключає швидкий арешт? — продовжив тему Гущенко.

— Ні, ніщо нічого не виключає. Пам’ятаєш, Тютчев сказав: «Російська історія до Петра Великого — суцільна панахида, а після Петра Великого — суцільна кримінальна справа». Як на мене, новітня історія це — і перше, і друге разом. Вчора моїй дружині наснився сон, що в нас роблять обшук… Ти віриш у сни?

— Ні, я начебто матеріаліст. Сни — це продовження роботи мозку. Я не вірю у віщі сни.

— А я віднедавна вірю. Ти помітив, що на нас тут скоса дивляться? — він нахилився до Гущенка, аби його не було чути за сусіднім столом.

Гущенко огледівся. У кафе сиділо кілька робітників — у картузах, парусинових туфлях, сірих сорочках, підперезаних шкіряними пасками, і жмаканих штанях. Вони пили пиво, палили дешеві цигарки і справді зневажливо поглядали у їхній бік. В очах читалося: що тут роблять два недобитих буржуї?

— Можливо, завинив твій лондонський костюм, — тихо відповів Гущенко. Наморщив лоба. — Думають, що ти якийсь непман… СРСР — єдина країна, де бідність не є недоліком, навпаки — це перевага. Поганий одяг — ознака взірцевої радянської людини. Гарний костюм — ознака мерзотника.

І справді, Берзін був одягнений, як лондонський денді — сірий у темну смужку костюм, біла сорочка і червона краватка.

— У тебе теж костюм непоганий. Колись революціонери боролися, щоб не було бідних, тепер боремося, щоб не було багатих. Вивихнутий світогляд, — Берзін похмуро посміхнувся. Потім тихо проспівав: — «Эх, яблочко, оладко-кислое, буржуйские глаза — ненавистные!» Я й сам, проживши півтора десятка років поза «залізною завісою», відчуваю себе в Москві чужинцем. Хіба в тебе немає такого відчуття?

— Було, — видихнув Гущенко. — Років зо три після приїзду. Тепер — зникло.

— Але досить про сумне. Давай пити. Як на мене, і в Лондоні, і в Парижі, і в Москві робітники дивляться на людину в пристойному костюмі приблизно однаково.

— Пролетарі всіх країн єднаються, — резюмував Гущенко.

20 березня 1940 року, 02 год. 35 хв.

Москва

Берзін був дипломатом старої школи. Йому подобалася Англія, подобалася робота, подобався будинок посольства — шестиповерховий особняк на Чешем-плейс.

Йому подобалося приїжджати на роботу в омнібусі із сидіннями на даху, проходити вранці чистенькою Ляйал-стріт. Вітатися з британським охоронцем у червоному мундирі біля входу, проходити через затишний дворик. Подобався керівник — посол Майський. Інтелігент, колишній редактор журналу «Звезда». Родом з польських євреїв. Людина складної долі. Хотілося жити і працювати в Лондоні, на Чешем-плейс, якщо не завжди, то якомога довше. Але не склалося.

Утім, йому і так неймовірно довго щастило. Його колег, разом з якими починав працювати, вже майже не залишилося. У сенсі — не залишилося на волі. Він починав з Христіаном Раковським. І де тепер Раковський?

Виключений з партії, начебто за троцькістський ухил. Заарештований, здається, у 37-му. Отримав 20 років таборів без права листування, і відтоді про нього ніхто не чув. І, швидше за все, вже ніколи не почує.

Разом з ним, військовим аташе Берзіним, повернувся в СРСР консул Костянтин Набоков. І теж зник. Потім за тиждень забрали і його дружину Лідію Набокову.

Після зустрічі з Гущенком, увечері, Берзін поїхав на дачу, де перебрав усе — від поштових карток до книг і журналів. Не дай бог якась необережна фраза в листі! Або книга сумнівного змісту. Все це він безжально кидав у піч. Життя дорожче! Те ж саме він наказав зробити дружині у їхній московській квартирі.

Закінчивши з книгами і листами, задрімав у кріслі. Прокинувся від відчуття холоду. Вогонь у печі погас. Нічого. Головне, що справу зроблено. Одягнув пальто. На вішалці залишилася кобура з пістолетом. Узяв у руки кобуру, розстібнув, дістав пістолет. Нагородний, системи «Маузер», вручений за наказом героя громадянської війни товариша Блюхера. Вигравіювано: «Чесному бійцю Робітничо-Селянської Червоної армії Берзіну». Він починав із Блюхером. Ходив у рейди проти Колчака. Потім був разом із ним радником Чан Кайші. Звідти й отримав направлення на дипломатичну роботу.

Блюхера розстріляли. Два роки тому. Говорили, що його заарештували як японського шпигуна. Японськими шпигунками виявилися і дві колишні дружини Блюхера — обидві Галини. Їх теж розстріляли. Обох Берзін добре знав. Японською шпигункою виявилася й остання, третя, дружина Блюхера — Глафіра. Їй пощастило більше. Вона залишилась живою, лише отримала десять років таборів.

Що робити з нагородною зброєю від японського шпигуна Блюхера? Він привіз пістолет на дачу, аби десь заховати. Закопати? А якщо запитають, де він подів нагородний пістолет? Закопав? Навіщо? Боявся обшуку? Чому боявся — щось маєш за собою? Якби не мав нічого, то не ховав би пістолет. Говори: коли тебе завербували?! Замкнуте коло.

Головне — не гарячкувати! Має ж бути якийсь вихід! Треба доповісти кадровику в наркоматі. Сказати, що не вважаю за можливе зберігати подарунок ворога народу. І здати під розписку. Так буде найкраще.

У московській квартирі Берзіних тим часом ще горіло світло. 55-річна дружина Берзіна Ніна перебирала одну за одною книги. Так наказав чоловік. Вона шукала якихось листівок, записок, дарчих написів від Блюхера або ще когось, кого вже взяли. У них була величезна бібліотека. Михайло сказав, що роботу обов’язково треба закінчити до ранку і що сам він повернеться не скоро. На стіні пробив годинник з маятником і гирями. Вже четверта ранку, де ж він?

Коли у двері затарабанили так, що ледь не зірвали їх з петель, у неї, здавалося, зупинилося дихання і закололо в серці.

— Де Берзін? — гаркнув голос за дверима.

— А хто це? — її губи ледь ворушилися.

— НКВС! Помічник наркома Саркісов! Відчиняй!

Ніна Берзіна простягнула руку до защіпки. Рука тремтіла і не слухалася її. Ось воно! Її чоловіка не обдурило передчуття! За ним прийшли!

Вона робила над собою зусилля за зусиллям, щоб підняти руку до защіпки. Та кожен рух супроводжувався уколом у серце. Рука робилася все важчою, переставала слухатися.

Її чоловік підозрював, що за ним можуть прийти. Зараз він, нічого не знаючи, повернеться, а його будуть чекати люди з НКВС. Його заберуть, і він зникне назавжди, як зникали інші дипломати! Перед очима закружляли темні кола. Вона схопилася за серце, що, стискаючись від болю, калатало мов навіжене, кров загупала у скронях. Ніна Берзіна впала і не бачила, як люди у синіх кашкетах зазирали у вікна її квартири, що була на першому поверсі й, уздрівши стоси книг, папери, що догорали в пічці, і людину, яка лежала біля дверей, почали вибивати двері.

— Це все не просто так, — сказав Саркісов, нахилившись над жінкою. — Викличте «швидку» і перевірте тут усе. Найретельніший обшук. Лаптєв, поїдеш зі «швидкою». І не відводь від цієї баби очей! Головою відповідаєш!

— Єсть! — козирнув Лаптєв.

* * *

Коли Берзін під’їхав до свого будинку, перше, що він побачив — була «швидка допомога» біля під’їзду. На ношах виносили його дружину.

Він хотів кинутися до неї, та побачив, що у вікнах горить світло і люди у формі перекидають у його квартирі все догори дриґом. І угледів два чорні ЗІСи біля парадного.

Він зупинив перший порив — бігти до «швидкої». Ні, він так не допоможе дружині! Ні. І сину, який навчається у Військовій академії, там, де навчається і син товариша Сталіна, Яків, теж не допоможе.

Через нього, Берзіна, і дружина, й син будуть членами сім’ї ворога народу. Поїдуть у табори і зникнуть там назавжди. Що йому інкримінують? Мабуть, шпигунство на користь Англії. Англійський шпигун. За таким звинуваченням взяли і Набокова. Докази? Які докази? Їм не потрібні докази!

Що робити? Як він може допомогти своїй родині? Як?!

Його піддадуть тортурам, вимагаючи визнання, що і дружина й син допомагали. Що син передавав йому військові секрети, інформацію про сина товариша Сталіна або й про самого товариша Сталіна. Він не скаже нічого! Ні, все скаже. У них усі говорять. Скаже все, що вони захочуть. Навіщо дурити себе. Говорили всі — і Раковський, і Блюхер. Тому він теж скаже. І тоді вони візьмуться за дружину і сина. Як за сім’ю ворога народу. Будуть мучити її на очах у нього, і він підпише все, що вони накажуть. І лише потім його розстріляють. Можливо, він сам проситиме смерті.

Вулиця тонула в нічному тумані. Холодному тумані, який пробирався в машину крізь відчинене вікно. На протилежному боці вулиці він побачив, як коливаються фіранки на вікнах і допитливі сусіди підглядають за тим, що відбувається в його квартирі. Біля під’їзду — люди з кам’яними обличчями.

Ні, він не скаже нічого. Берзін посміхнувся. Ні, не скаже. І тоді вони не візьмуть його сім’ю! Дістав з-під сидіння пістолет, загорнений у рядно. Розгорнув. Поклав тканину під ноги. Витягнув зброю з кобури.

Зняв із запобіжника. Підніс важкий пістолет до підборіддя. Помітив, що рука тремтить. Ні. Так надійніше: притиснув ствол до скроні. Відчув холод металу. Послужиш востаннє, нагородний! Оцінив, що куля пройде приблизно через центр мозку і вийде з іншого боку.

Потримав так пістолет кілька секунд. Дивився на тремтливі в туманному мороці ліхтарі. На темні прямокутники вікон будинків. На бруківку, що виблискувала у світлі фар. Дивився, немов хотів закарбувати в пам’яті цю картину. І тільки побачивши, що людина у формі від одного із ЗІСів попрямувала до його автівки, натиснув на спусковий гачок. Пострілу він не почув. Лише, незважаючи на нічну пітьму, у мозку спалахнуло сонце.

На звук пострілу до машини підбіг Саркісов з охороною. Він ривком відкрив дверцята. Берзін сидів на водійському сидінні, його голова лежала на кермі. У лівій скроні зяяв величезний кульовий отвір, з якого повільно стікала цівка крові. Навколо рани темне коло опіку від порохових газів. Губи складені у ледь помітну посмішку. Посмішку людини, яка знає щось, чого не знає решта, не знає і ніколи не дізнається. Тіло раптом почало повільно хилитися й упало Саркісову під ноги.

— Б…дь, він застрелився. Ще й зіпсував мені чоботи, сука. Я піду доповім товаришу Берії. Лаптєв, стережи тут, нікого не підпускай, — кинув підлеглому.

* * *

— Б…дь, що за ніч! — вилаявся Берія, якого о п’ятій розбудив телефон і голосом Саркісова доповів про самогубство Берзіна. — Обшук провели і нічого не знайшли? Добре. Їдь додому. Більше нікого не буди. А то ми так відправимо на той світ половину Наркомінсправу.

Подумав: матиму халепу з Кам’яною задницею. А що робити з дорученням Сталіна?

Коба приїде в Кремль о другій годині, значить до 12-ї треба встигнути переговорити з Молотовим! Добре, якби Кам’яна задниця ще не встиг дізнатися про самогубство дипломата, бо почне пороти гарячку. Побіжить до Хазяїна. А той невідомо як зреагує. Може сказати, що без вини не стріляються. А може вставити йому, Берії, чергового пістона у дусі: підвішу за яйця, поїдеш у «турму», зітру на порох… Лайно!

Розділ 6

20 березня 1940 року, 11 год. 22 хв.

Москва

«Вечерняя Москва», 20 березня 1940 року

Сегодня в Доме художника проходит Семинар руководителей районних семинаров пропагандистов политшкол, комсомольских начальных политкружков, кружков по изучению биографии В. И. Ленина и И. В. Сталина, кружков основного типа по изучению истории партии.

* * *

Водій — капітан держбезпеки Осипов — з вітерцем промчав Берію по Іллінці, нещодавно перейменованій на вулицю Куйбишева. Валер’ян Куйбишев, перший заступник голови Раднаркому і член Політбюро, входив до найближчого оточення Сталіна і був претендентом на місце Молотова. Але не склалося. Він помер у 35-му, у зеніті своєї кар’єри. І колишня вулиця московських крамарів була названа його ім’ям.

Колись тут височіли Воскресенський монастир і Церква Миколи — Великий хрест. Натомість нині з’явилися безликі сірі будинки у стилі «радянський модерн».

Автомобіль Берії швидко перетнув Нікольський та Іпатьєвський провулки, Красну площу. Капітан Осипов був гарним водієм, як то кажуть, водієм від бога, тому й возив самого наркома.

Над перехрестями на дротах звисали новомодні семафори-світлофори, схожі на чотиригранні пірамідки. На кожній із чотирьох площин — коло. Верхня частина червона. Нижня — зелена. Посередині — жовта смуга. По колу ходить стрілка. Вказує на червоне — потік машин зупиняється, на зелене — їде. На жовте — знову всі зупиняються! Ось до чого дійшла техніка! Правда, водій Берії, капітан Віктор Осипов, на стрілки не дуже зважав. Бо міліціонер, який знаходився неподалік семафора, побачивши його автомобіль, відразу ж зупиняв увесь транспорт і давав машині всесильного наркома Лаврентія Берії «зелену вулицю».

Ці семафори — гордість товариша Берії! Раніше такий семафор-світлофор стояв на металевій нозі, його вручну повертав міліціонер, що вимагало неабияких зусиль. До кінця зміни постовий ледь тримався на ногах.

А тепер рух регулює електрика. Особиста заслуга наркома-новатора товариша Берії! Тому що він розумний. Розуміється на техніці — навчався в Бакинському політехнічному інституті. Один з небагатьох в уряді, хто навчався у вищому навчальному закладі.

Нарешті автомобіль Берії повернув до Спаських воріт. Ворота розчинилися перед ним. Вартові виструнчилися і віддали честь.

Берія гримнув дверцятами, махнув охоронцю біля входу в будинок Раднаркому, миттю злетів сходами на другий поверх, повернув направо, штовхнув останні двері з табличкою «Приемная Председателя Совета Народных Комиссаров СССР». Кивнув Козирєву — першому помічникові Молотова, який піднявся йому назустріч. Відмахнувся від секретаря, що спробував його зупинити. Пройшов через кімнату охорони в зал засідань і тільки тоді потрапив у кабінет. Молотов, сидячи за столом, втупився в нього важким поглядом крізь скельця пенсне, наморщив високого лоба із залисинами і заворушив заячою губою під настовбурченими темними вусами.

— Лаврентію, ти вриваєшся до головраднаркому, наче в нужник! — Молотов ударив розчепіреною долонею по полірованій кришці величезного, «під антикваріат», столу, його очі зло блиснули.

— Вячеславе, немає часу для церемоній, — Берія махнув рукою і впав у крісло. Схрестив ноги, кинув капелюха на стіл — продемонстрував, що він, Нарком внутрішніх справ, абсолютно рівний головраднаркому.

— Твої люди спровокували самогубство порядної людини! Людини, яка пройшла громадянську війну! Члена партії із 17-го року! А дружина цієї людини лежить у Скліфі! — гуркотів голос головраднаркому.

«Значить, вже знає, — з полегкістю подумав Берія. — Тим краще». Розвів руками:

— Порядні люди не стріляються, коли бачать під вікнами машину НКВС. Погодься зі мною, В’ячеславе.

На кілька секунд два погляди крізь пенсне схрестились, ніби шпаги дуелянтів. І Берія, і Молотов відчували, що рано чи пізно вони зустрінуться на вузькій доріжці й далі вже піде лише один. Урешті-решт Молотов відвів погляд і посунув Берії папірець.

На папірці було видрукувано: «Москва. Триває “Виставка німецького образотворчого мистецтва”».

— І все? — невдоволено запитав Берія, взяв папірець і сховав у кишеню.

— На цьому тижні все, — відрізав Молотов. — Були кінематографісти, вже поїхали. Є суто технічні візити по лінії торгпредства в Красноярський край і на Кубань. Але, вважаю, що це не те, що цікавить Хазяїна.

— Хто керує виставкою?

— Від СРСР її курує голова оргкомітету Спілки радянських художників Олександр Герасимов. Від Наркомату іноземних справ — Берзін. Курував. А хто керує безпосередньо, мені невідомо. Дізнайся у Герасимова, чорт забирай!

Герасимов був особистим другом Ворошилова й улюбленцем Сталіна.

— Добре, добре, дізнаюся, — Берії раптом здалося, що Молотов щось від нього приховує у справі, яку доручив йому Хазяїн. — Не кип’ятися! Що ще ти знаєш про цю виставку і взагалі про це все?

Молотов поправив пенсне, не дивлячись на Берію, буркнув:

— Нічого.

— Ну, як нічого, то бувай, — Берія встав, взяв зі стола капелюха, подумки додав: «Бувай, Кам’яна заднице, ще станцюю лезгінку на твоїй могилі», і вийшов.

А в Молотова на столі вже лежала шифротелеграма від посла у Лондоні Майського, де з посиланням на слова шведського посла було сказано, що якщо Англія і Франція, або хоча б тільки Англія, погодяться на мир із Німеччиною, то вермахт ще влітку 1940-го завдасть удару по СРСР. Підставою для розриву пакту може бути напад людей у формі співробітників НКВС на делегацію німецьких художників у Москві. Напад буде відзнято на кіноплівку і розповсюджено серед провідних світових інформагентств. У якості джерела інформації називався військовий аташе шведського королівства. Молотов міг сказати про шифротелеграму Майського Берії, але не хотів, аби той записав зайве очко у свій актив. Про це він має доповісти сам. Молотову було невідомо, що інформацію Майському шведський дипломат «злив» на особисте прохання британського військового аташе, який працював на МІ-6. А військовий аташе отримав наказ від керівника згаданого відомства Мензіса.

Молотов не знав, що МІ-6 розпочала кампанію з дезінформації радянського керівництва, а тому зняв трубку і попросив з’єднати його з Ближньою дачею. Трубку взяв черговий офіцер Іван Богданов. А потім Молотов почув голос Сталіна:

— Слухаю…

* * *

Берія, сідаючи в машину, сказав Саркісову:

— Герасимова я візьму на себе. А ти їдь у Контору і дізнайся, хто по лінії виставки контактував із цим Берзіним. Хай як слід промацають цих людей. Мені здається, що Берзін був ворогом народу. Або англо-французьким шпигуном. Він був у Франції й Англії. Міг там знюхатися з троцькістами або білоемігрантами. А ще нехай наші люди кілька тижнів простежать за дружиною Молотова.

Очі Саркісова округлилися:

— За дружиною голови Раднаркому? — він ковтнув слину.

— Запам’ятай, Саркісов: сьогодні голова — завтра ворог народу! Для партії і товариша Сталіна немає авторитетів. До речі, для товариша Берії також. Дружина Молотова — жидівка. Подивися, з ким вона контактує за кордоном. Усі міжнародні єврейські організації! А жидів завжди контролювали американці. Чиї союзники американці сьогодні? Англійців і французів. Зрозумів?

— Так точно, товаришу нарком, зрозумів, вибачте за політичну короткозорість!

— Що ти зрозумів зі своїми шістьма класами? Перл дуже охоча до любовних утіх. Кам’яна задниця якось, хильнувши зайвого, сам пожалівся на це Кобі, а той сказав мені. Уяви, що та жидівка за нашими спинами знюхається з ворогом народу або шпигуном? Та й сам Молотов нам за таку інформацію тільки подякує. Словом, знайдеш коханця Карповської, партія не залишить цей вчинок без подяки.

Рафаель Саркісов справді мав 6 класів освіти. Трудову діяльність розпочав водієм тюрми НКВС — водив «чорного воронка». Потім працював особистим водієм Лаврентія Берії. Останній взяв його до себе ординарцем, а згодом зробив помічником. Саркісов був відданий Лаврентію Берії до останнього ґудзика на мундирі.

* * *

Нагляд за Перл Карповською — Поліною Жемчужиною-Молотовою — дав результат вже за тиждень. Агенти Саркісова доповіли Берії, що Поліна Молотова вийшла зі свого дому ввечері 20 березня, коли Кам’яна задниця саме був на засіданні Раднаркому. Сіла за кермо свого «Mercedes-Benz 540К», подарованого після підписання пакту з Ріббентропом концерном «Мерседес» Молотову. Заревів мотор з фантастичною потужністю — півтори сотні кінських сил, й автомобіль почав швидко набирати швидкість. Агенти кинулися слідом на старенькому ЗІСі.

Автомобіль повернув від центру і помчав на південний захід столиці. Агенти намагалися не відстати. Перл-Поліна виявилася чудовим водієм. Користуючись перевагою в потужності, вона один за одним обганяла автомобілі, що йшли в попутному напрямку. І агентам НКВС вартувало величезних зусиль не відстати. Урешті-решт вони втратили автомобіль Перл з поля зору в районі станції метро «Площа Свердлова». Кружляючи між будинками близько двох годин, вони таки знайшли «мерседес» неподалік Москви-ріки біля невеликого, але гарного будиночка. Агенти перелізли через паркан і побачили в щілину між завісами, як Перл-Поліна прощається з… іншою жінкою. Вони довго цілувалися і про щось говорили в передпокої. Та, з якою цілувалася Перл Карповська, була в негліже. У кімнаті було розібране ліжко.

Агенти прослідкували шлях «мерседеса» аж до Кремля. Перл повернулася додому, коли Молотов ще був на засіданні Раднаркому. Швидко було встановлено особу господині будиночка на березі Москви-ріки. Нею виявилась секретарка і коханка наркома оборони Ворошилова — Надія Тузова.

20 березня 1940 року, 9 год. 45 хв.

Москва

За кілька годин після самогубства Берзіна в НКВС уже знали, що з ним по лінії організації виставки німецьких художників контактував художник Микола Гущенко. Ще за годину його знайшли в майстерні — на третьому поверсі будинку, що знаходився поблизу Трубної площі й Пташиного ринку.

Того дня Гущенко, як і завжди, близько дев’ятої ранку під’їхав до своєї майстерні. Привітно кивнув літній продавчині, яка біля входу накладала покупцям морозиво у паперові стаканчики. Через теплу весну ятки з морозивом з’явилися раніше, ніж зазвичай.

Піднявся брудними сходами на третій поверх. Його майстерня була однією з восьми на цьому поверсі. Традиційно коридором гуляв протяг із розбитої шибки, а від туалету в кінці коридору долинав запах нечистот і тютюну. Гущенко вставив ключ у шпаринку замка високих, із облізлими рештками фарби дверей. Але відчинити їх не встиг. На сходах почулися кроки. Він завмер, озирнувшись. Очікував побачити когось із художників — на третьому поверсі були лише майстерні.

Але то були не художники. Двері на початку довгого коридору заскрипіли, і з’явився молодик у сірому костюмі, цього ж кольору капелюсі й світлій сорочці без краватки. Слідом ішли ще двоє — чоловіки непевного віку: злі обличчя, темні костюми, сірі капелюхи й сірі краватки, схожі на конторських службовців, яким вчасно не видали зарплату.

— Громадянин Гущенко? — сухо запитав перший — худий чоловік із вилицюватим обличчям, тонкими губами і крупним кадиком, який з кожним словом «ходив» угору-вниз. Його очі холодно поблискували з-під крислатого капелюха.

— Так, — здивовано кивнув у відповідь Гущенко. Звернення «громадянин» замість традиційного «товариш» не обіцяло нічого хорошого. — Із ким маю честь?

— Слідчий, старший лейтенант НКВС Бібіков, — молодик тицьнув в обличчя Гущенкові червону книжку-посвідчення. — Ось ордер на обшук. Залежно від його результатів, вас буде заарештовано, або з вами будуть проводитися подальші слідчі дії.

Слідчий Бібіков діловито відсторонив його руку від замка, сам відімкнув двері, витягнув ключа і поклав до кишені. Прочинив двері. Двоє, безцеремонно штовхнувши Гущенка до майстерні, увійшли слідом.

Незважаючи на художника, відразу почали вивертати все з полиць і шаф. Альбоми, книги — їх швидко гортали і кидали на підлогу. Перекидали ескізи й полотна, що стояли попід стінами. Слідчий Бібіков сів за стіл і почав перекладати та переглядати папери. Було абсолютно очевидно, що це заняття приносить йому неабияке задоволення.

— Будь ласка, обережніше! — раптом голосно сказав Гущенко, який стояв під стіною, спостерігаючи увесь цей розгардіяш. — Бо потім, можливо, доведеться тут довго прибирати.

Усі водночас завмерли. «Сірі» перезирнулися між собою. Бібіков уп’явся здивованим поглядом у обличчя Гущенкові. Але той не відвів очей. Слідчий не йняв віри. Під час обшуків люди вели себе інакше. Як правило, вони, злякано забившись у куток, мовчали, обдумуючи своє невеселе майбутнє. І жінки і чоловіки за кілька хвилин ніби ставали старшими, спини гнулися, обличчя темніли. А з таким нахабою слідчий Бібіков зіштовхнувся вперше.

— Вам не доведеться прибирати, бо ви поїдете з нами, — врешті знайшов він вихід. Потім, демонструючи свою перевагу, розвалився на стільці і подивився на Гущенка відсутнім поглядом, як на порожнє місце. Ким для нього був цей художник? Так, ще одним арештантом.

— Ви не зрозуміли. Вам доведеться прибрати, — не зводячи очей з молодика, на диво спокійно сказав Гущенко.

— А може, все-таки, не доведеться? — насмішкувато запитав слідчий.

— Можливо, й не доведеться, — спокійно відповів Гущенко, — залежно від результатів одного телефонного дзвінка.

Бібіков стенув плечима, але погляд відвів і, «виструнчившись» на стільці, кивнув двом «капелюхам у костюмах», а ті перестали кидати книги на підлогу. Тепер меблі просто відсовували від стін, а книги й альбоми гортали і клали на стіл.

— І альбоми нехай поставлять на місце, — знову подав голос Гущенко.

Знову на хвильку запала тиша. Слідчий рвучко схопився зі стільця і наказовим тоном гаркнув:

— Громадянине Гущенко, ваші документи!

Гущенко дістав із кишені паспорт і повз простягнуту руку слідчого кинув на стіл. Той узяв паспорт, погортав і поклав до кишені. Сказав одному із «сірих»:

— Надіньте йому кайданки! Щоб менше патякав. І — в машину…

На руках у Гущенка клацнули браслети. Слідчий посміхнувся, глибше натягнув капелюха і першим пішов на вихід. За ним ішов Гущенко, в спину його підштовхував інший чоловік у капелюсі. Останній на хвилину затримався, щоб зачинити й опечатати двері.

Вони вийшли через чорний хід, у підворітті стояв чорний ЗІС із темними шторками на вікнах. Навколо автомобіля стрибали й верещали, радіючи теплій весні, голодні радянські соціалістичні горобці. Гущенка посадили посередині, між двома «сірими». Бібіков зайняв місце поряд із водієм. Коротко кинув:

— У Контору!

Загуркотів двигун. Машина виїхала з підворіття, в щілину між шторами Гущенко помітив, як продавчиня морозива провела чорний ЗІС зляканим поглядом. Автомобіль промчав по Сретенському бульвару, потім — по Різдвяному. Повз Тургенєвську бібліотеку, М’ясницькі ворота. Москвичі, які чекали на переходах зеленого сигналу світлофора, відводили очі від чорного автомобіля із запнутими шторами. Водій вів авто на Луб’янку. Вони зробили коло площею, проїхали через високі ворота, що наче самі відчинилися і позаду — зачинилися.

— Виходьте, — гаркнув, повернувши голову, слідчий. Кинув допитливим поглядом на затриманого. Зазвичай за цими воротами зникала пиха у найзатятіших — воєначальників, дипломатів, які погрожували дзвінками до Литвинова чи до самого Сталіна. Тут вони, врешті, починали розуміти, що ніяких дзвінків уже не буде. Але цей художник поводився напрочуд спокійно.

Слідчий Бібіков показав посвідчення охоронцеві на вході. Той кивнув.

Прізвище Гущенка охоронець старанно записав у великий журнал і лише після цього дозволив пройти.

Вони спустилися крутими сходами під землю на один поверх. Молодик відкрив ключем кабінет без таблички з одним лише номером, кивнув Гущенкові на прикручений до підлоги табурет: сідайте. У кабінеті стояв обшарпаний стіл, два стільці, табурет і металева шафа-сейф. Вікна не було. Під стелею, у простому білому плафоні, яскрава лампочка на сто свічок.

Через те, що кабінет знаходився у підвалі, стіни, здавалося, дихали холодом. На столі — жодного папірця. На стіні червоний плакат: рука з мечем відтинає чиюсь потворну лапу. Напис: «НКВД — неустрашимый страж революции, карающий меч пролетариата!»

Один із сірих молодиків зник, другий сів на стілець позаду Гущенка. У Гущенка за час поїздки руки зовсім заніміли і боліли там, де їх стискало залізо.

— Може, ви, між іншим, скажете, чому мене затримано? — запитав Гущенко.

Слідчий задоволено кивнув. Дістав із ящика столу пачку цигарок «Метро», металеву попільничку, сірники. Дмухнув у цигарку. Запалив, звичним рухом струсив попіл у попільничку. Видихнув дим в обличчя затриманому. Ось уже почалися правильні розмови:

— Учора покінчив життя самогубством працівник Наркомату іноземних справ Берзін, — вичавив він із себе, втупившись поглядом Гущенкові в очі.

Гущенко ковтнув слину. Он воно що! Берзін загинув! Ось чому його сюди притягли. Тоді все більш-менш зрозуміло. Значить, Берзіна не обдурили передчуття. Передчуття швидкого кінця.

— Дасте покази. Ми їх запишемо. Детально розповісте, де і коли ви зустрічалися з громадянином Берзіним. Про що говорили. Він підозрюється у шпигунстві на користь Англії і Франції. Ви, відповідно, теж. Підозрюєтеся у зраді Батьківщини і шпигунстві на користь Франції.

Гущенко замислився.

— Кайданки можна зняти?

Бібіков кивнув напарнику. Той довго копирсався у кишенях. Нарешті дістав крихітний ключик і відімкнув браслети.

Гущенко розтер руки. На зап’ястках лишилися червоні смуги.

— Берзін загинув… Як це трапилося?

— Громадянине Гущенко, тут запитуємо ми! Ви тільки відповідаєте! Мені здається, що ви не розумієте усієї серйозності ситуації.

Бібіков повернувся до сейфа. Заскреготів ключем. Дістав аркуш, чорнильницю, ручку. Загасив недопалок у попільничці.

— Я можу зателефонувати?

У молодика брови злетіли вгору. Це вже було занадто. Він хотів швидко відправити цього художника в камеру і мчати в закриту їдальню НКВС на вулиці Дзержинського, 13. Сьогодні туди мали завезти м’ясо і можна було взяти шматок додому, а тут… Він підвівся, спираючись руками на кришку стола. Нахилився до Гущенка. Гаркнув:

— Що?! Що ти сказав?!

Під його спопеляючим поглядом підслідний мав перетворитися на купку попелу.

Гущенко не встиг відповісти, бо раптом опинився на підлозі. Сіра людина, яка сиділа позаду, стусаном у спину збила його зі стільця. Гущенко не сумнівався, що зараз його швидше за все почнуть бити, і вирішив, аби не довелося звертатися за допомогою до слаборозвиненої вітчизняної медицини, зразу викласти головний козир.

— Добре, — він підняв руку, зупиняючи слідчого, який обійшов стіл і вже зібрався копнути його глянцевим чоботом. — Викличте телефоном начальника ІНО Фітіна.

— Що?! — гаркнув Бібіков, отетеріло зиркнувши на «сірого». — Про що цей покидьок патякає?

«Сірий» наморщив лоба, демонструючи інтенсивну розумову діяльність, стенув плечима:

— Ні хріна не зрозумів. Може, врізати йому як слід? — в його голосі лунало нетерпіння.

— Почекай, — застережливо підняв руку Бібіков. Він раптом усвідомив, що підслідний — уже майже не людина, назвав прізвище, якого, за своїм статусом, не міг знати. Навіть за знання прізвища Фітіна підслідного можна було відправити років на десять на Колиму валити ліс й отримати за цю справу підвищення по службі.

— Я не прошу нічого особливого, як ви розумієте, — швидко сказав Гущенко. Він розумів, що має кілька секунд для того, щоб вибрати правильну лінію поведінки. — Щоб не трапилося непорозуміння, що може коштувати вам не тільки посади, а й свободи, попросіть з’єднати вас із начальником ІНО, тобто п’ятого відділу, Фітіним. І назвіть йому моє прізвище. І він вам пояснить, що зі мною робити далі. Ось і все.

Ніби щоб перевірити ефект від сказаного, Гущенко повільно підвівся. Ніхто йому не заважав. Слідчий Бібіков обійшов навколо столу, хвильку помовчав, обдумуючи слова Гущенка. Повільно сів, кивнув сірому, і той відступив до стіни. На чолі слідчого з’явилися зморшки. Іноземний відділ, який минулоріч перейменували у 5-й відділ, був елітою НКВС. Він був державою в державі. Жоден працівник НКВС без спеціального пропуску не міг потрапити на територію 5-го відділу. А прізвище його керівника було відоме лише працівникам центрального апарату. Фітін був правою рукою Меркулова, й одного його слова було досить, аби слідчий Бібіков поїхав на рудники до Сибіру. І до смерті тягав у забої тачку. А смерть у рудниках від постійного вдихання металевого пилу приходить ох як швидко!

Слідчий підвівся, знову обійшов навколо столу. Нахилився до Гущенка. Той відчув запах поту і несвіжий подих.

— Якщо б я навіть погодився це зробити, — поволі розпочав слідчий. — Що я маю йому сказати? Фітіна не з’єднають будь із ким.

— Дасте мені слухавку. Я все скажу сам.

Молодик повернувся на місце, вмостився на стільці. Надовго замислився. Поплескав долонею по облізлій, витертій течками кришці столу. Дістав із пачки «Метро» сигарету. Припалив. Випустив струмінь диму, цього разу вбік. Було помітно, що його мучать сумніви.

— Мене запитають, хто я.

— Візьме секретар. Вам доведеться відрекомендуватися. А далі скажіть, що з Фітіним хоче поговорити Микола Гущенко. І все. Далі я все скажу йому сам. А ви, можливо, врятуєтесь від великих неприємностей.

Коли Фітін відразу взяв слухавку, очі молодика в сірому вилізли на лоба, він сполотнів, наче вкрився інеєм, скочив зі стільця:

— Слухаю, товаришу Фітін!

І рукою, що враз почала тремтіти, простягнув слухавку Гущенкові:

— Просять вас.

— Павле Михайловичу, це Микола Гущенко. Що роблю у вас? Мене затримали. Хто? Як вас? Якийсь слідчий — старший лейтенант Бібіков. Чому не звернувся до вас? Так саме це я зараз і роблю… Чому затримали? Учора здійснив самогубство працівник Наркомінсправ Берзін. Напередодні я з ним спілкувався. І сьогодні цей Бібіков прийшов до моєї майстерні, перекинув усе догори дриґом, начепив наручники і привіз мене сюди. Говорить, що підозрює мою причетність до шпигунської діяльності Берзіна і буде проводити слідчі дії, — Гущенко потер забиту спину. — Навіть уже почав. Каже, що я французький шпигун. Чи не схожий він на ідіота?

Гущенко демонстративно зміряв старшого лейтенанта Бібікова поглядом. Той, здавалося, за час розмови став нижчим принаймні на голову.

— Передаю слухавку…

Слухавка кричала, лаялася, здавалося, ще трохи — і почне плювати у старшого лейтенанта Бібікова. Раптом Бібіков схопився, кинув телефон і прожогом вибіг у коридор. Очевидно, за наказом телефонної слухавки. Гущенко встав. Розім’яв руки. Потягнувся до хрускоту в суглобах. З посмішкою позирнув на колегу старлея Бібікова. Той кольором і формою щік став схожим на перезрілий томат, відвів очі вбік. Сів за стіл, узяв сигарету з пачки «Метро», запалив. А Гущенко, вже в новому статусі, пройшовся туди-сюди кабінетом, щось мугикаючи під носа.

Коли хвилин за десять засапаний Бібіков повернувся, на нього було страшно дивитися. Обличчя посіріло, очі круглі, рідке русяве волосся, здавалося, стало дибки. На щоках і на лобі — рясні краплі поту.

— Вибачте, — сказав він, не дивлячись на Гущенка, що нахабно, сидячи за його столом, палив його сигарети. — Вибачте, ради бога. Ви вільні. Ось пропуск, — він швидко дістав із сейфа папірець, стоячи, облизуючи пересохлі губи, заповнив і підписав. — Перепрошую. Дуже прошу… Справді, сталося жахливе непорозуміння. Я негайно направлю до вас своїх людей.

— Навіщо? — здивовано запитав Гущенко. У нього був вигляд директора, що слухає виправдання учня, який провинився.

— Щоб прибрали, — Бібіков нависав над ним, догідливо прогнувши спину.

— Вважайте, що я пожартував. Лише нехай тепер тримаються від моєї майстерні подалі, — Гущенко загасив недопалок у попільничці Бібікова, устав, узяв пропуск і вийшов, гримнувши дверима.

— Що за херня, хто він такий, цей художник? — запитав сірий напарник, який увесь цей час мовчки сидів у кутку.

Старший лейтенант Бібіков похитав головою, впав на свого стільця. Витер долонею спітніле чоло.

— Я запевнив Фітіна, що ми його пальцем не торкнули. І все одно він кричав, тупотів ногами і пригрозив, що коли про це дізнається Меркулов, то я піду топтати зону.

— Твою мать, що за хрєнь, чому за нього заступилося ІНО?!

Вони перезирнулися. Всі в НКВС знали, що працівники ІНО на особливому рахунку, і що дорогу їм краще не переходити. Руки відірвуть. Разом з головою.

— Я про це нічого не знаю і не хочу знати, — пробелькотів старший лейтенант Бібіков. Узяв останню цигарку з пачки, але так і не зміг припалити. Руки в нього тремтіли.

20 березня 1940 року, 16 год. 05 хв.

Москва

Микола Гущенко йшов додому ніби в прострації. На хвилину зупинився перед дверима свого будинку. У скронях пульсувала думка про те, як дивом уникнув загибелі. Бравада, що опанувала його в кабінеті слідчого, ніби випарувалася. Всю дорогу додому його трусило, наче в лихоманці. Від цигарки Бібікова трохи нудило. Раніше він ніколи не палив. Якби його затримання було узгоджене з Фітіним, він міг уже більше ніколи не повернутися додому. Його родину, як сім’ю ворога народу, щонайменше вислали б кудись до Якутії, за гіршим варіантом розвитку події — заарештували і відправили б у табори. До тієї ж таки Якутії. Ось тобі і рідна Країна Рад! Ось і подяка за дві сотні зразків нової зброї! Хоча, чим ти невдоволений? Дякуй Богу, що живий. Що повернувся додому майже неушкоджений. Старший лейтенант не встиг поцілити його «глянцевим» чоботом у печінку або в інші життєво важливі органи. Можна сказати — пощастило. Лише не стихає біль у спині. Розповісти дружині? Ні, вона втратить голову від хвилювання. Її неспокій передасться маленькому синові. Це все лайно не варте найменшої зморшки на її обличчі! Чи сльозинки сина Шурика. Шкода, що він привіз їх сюди. Певно, краще було б нелегально залишитися в Парижі? Хто знає, де виграєш, де програєш…

Штовхнув двері. З кімнати сусіда слюсаря Гвоздикова долинала лайка господаря і плач його дружини. Щось важке впало, долинув брязкіт посуду. Щодня одне й те ж!

Його кімната зачинена. Дружина, мабуть, пішла в дитсадок за сином. І дяка Богові! Невідомо, чи він зміг би вгамувати свої нерви. А вона б помітила і почала б запитувати…

Відчинив двері й, не роздягаючись, упав на ліжко. Заплющив очі. Радій, радій! Бо міг би зараз лежати на дерев’яних нарах. А Марію із Шуриком, у найкращому випадку, викинули б на вулицю. Уже завтра. Без зайвих пояснень. Що було б із ними? Краще про це не думати! Але, здається, минулось…

А Берзіну не минулось! Берзін мертвий. Що передувало його страшному кінцеві — невідомо. Жахливо, що Берзін відчував подих смерті. Знав, що кістлява з косою чигає на нього.

Розділ 7

20 березня 1940 року, 11 год. 05 хв.

Москва, будівля оргкомітету Спілки радянських художників

Нарком Ворошилов познайомився з художником Герасимовим, коли маловідомий на той час Герасимов створив у Підмосков’ї комуну червоних живописців. Далекоглядний Герасимов написав про згадане утворення у ЦК більшовицької партії. Там лист випадково потрапив до Ворошилова. І той вирішив підтримати «комунарів» від мистецтва. Сам же Герасимов, будучи вправним портретистом, став придворним живописцем і практикував написання портретів вождів. Сталіна, Ворошилова, іноді Леніна (якого на той час уже не було серед живих).

Герасимов щойно повернувся зі США. «Придворному» живописцю Сталіна й улюбленцю Ворошилова, голові оргкомітету Спілки радянських художників Олександру Герасимову, на відміну від решти радянських художників, була доступна віза у будь-яку країну світу.

Він сидів у своєму великому світлому кабінеті, на столі лежав альбом репродукцій полотен досі йому не відомого іспанця Сальвадора Далі, який саме виставився у Нью-Йорку. Про Далі писали всі газети США. А про нього, Герасимова, здається, написала лише одна, на вигляд нікудишня, усього два аркуші, газетка — друкований орган Компартії США. Герасимов поцікавився в організаторів його візиту — у чому справа? І почув дивину — газети у США пишуть, що самі хочуть. І навіть президент не може їх примусити писати ті чи інші речі. А хочуть ці газети, як бачите, шановний містере Герасимофф, писати про містера Далі.

Герасимов не повірив. Щоб президент не міг наказати? Звичайна буржуазна пропаганда! Але не втримався і пішов на виставку цього містера Далі. І від того, що побачив, упав у шок.

Він підійшов до дами, яка головувала на виставці, і попросив художника Фіногенова, який подорожував із ним і трохи говорив англійською, перекласти, «що, мовляв, видатний радянський художник Герасимов хоче поговорити з автором», на що «директриса» (так він назвав головну) відповіла йому чистою російською мовою, що «іспанський геній Сальвадор Далі впевнений, що сьогодні в СРСР немає видатних художників, оскільки всі насправді видатні сидять у таборах». Він, звісно, образився, послав «директрису» куди подалі й почав вимагати автора. На що та презирливим тоном відповіла, що вона, Галина Дмитрівна Дьяконова, особистий секретар і довірена особа генія Далі, уповноважена ухвалювати будь-які рішення і її вердикт — Сальвадор Далі не знає і не бажає знати якогось там… Вона так і сказала «як вас там, е-е-е… Гераськіна».

Гераськін! Та як вона сміє! Гераськін… Сучка імігрантська! Була б ти в Москві, то завтра точно опинилася б у таборі! І там, зголоднілі за жіночим тілом урки, навчили б тебе, як треба Батьківщину любити! Добре хоч Фіногенов-Фіногешка відійшов убік, зробивши вигляд, що не чув його, Герасимова, ганьби.

Але він був вражений побаченим. І захопив із собою проспект цього Далі. Міг собі це дозволити. Більшість художників не ризикнули б зберігати у себе таке. За подібне можна було отримати років із десять, можливо, навіть без права листування. Це називається — розповсюдження ідей буржуазного мистецтва. В означеному випадку — сюрреалізму. Назва ж яка ідіотська.

Але улюбленець Сталіна і Ворошилова міг собі дозволити знову і знову розглядати сюрреалістичні творіння іспанця. Звісно, для того, щоб вивчити ворожий стиль і достойно боротися з буржуазними течіями в радянському мистецтві! Власне кажучи, він і захопив це як ілюстрацію до якоїсь зі своїх статей про занепад мистецтва на Заході.

Раптом він на хвилину припустив, що сюрреалізм — то і є справжнє мистецтво. Це не йшло йому з думки, поки він був в Америці. Його залишила байдужою навіть пропозиція Фіногешки подивитися стриптиз або спробувати всі види американського буржуазного алкоголю. Не йшло йому це з голови й тоді, коли наступного дня виховував Фіногешку — той, перебравши підступного напою загниваючого буржуазного ладу — американського віскі, всю ніч «лякав унітаз». Перед очима стояли творіння Далі.

Наприклад, оця робота. На задньому плані бездоганно написаний пейзаж. Рукою Майстра. Так реалістично написати пейзаж в СРСР можуть одиниці. А на передньому — якась потвора. Він раптом уявив собі ноги цієї потвори на його картині — «Сталін і Ворошилов у Кремлі». Як її називають позаочі, «Два вождя послє дождя». Він спеціально вибрав за тло Кремль після дощу. Мокрі стіни, мокра земля, мокра цегла — взагалі будь-яка мокра поверхня вдавалися йому якнайкраще. Саме тому колись для себе намалював «Лазню». Гімн оголеному жіночому тілу. Утім, намагався не привертати увагу загалу до цього свого полотна. Говорив: «Так, пустощі». Інша справа — «Ленін на трибуні», «Виступ Сталіна на XVI з’їзді партії» або ті ж таки «Два вождя послє дождя», себто «Сталін і Ворошилов у Кремлі».

Наближені до нього критики вигадали, що, малюючи омиті дощем стіни Кремля, він думав про оновлення усього сущого під поглядами вождів. Йому така інтерпретація сподобалась. Думка критиків його не особливо цікавила. Його нічия думка не цікавила! Хіба що особиста думка генія радянського живопису — самого Герасимова. Це в мистецтві. А загалом важливими також були враження товаришів Сталіна, Ворошилова і ще деяких відповідальних товаришів.

Творіння цього жахливого Далі притягувало погляд, мов магніт. На мить уявив: а що, якби замість двох вождів… страшно подумати… Якби замість двох вождів він намалював би таку химеру. Щоб ця істота спиралася на кремлівські стіни. Ні, він відігнав видіння. Навіть махнув долонею біля обличчя — згинь! Ні! За таке можна потрапити не в табір, відразу — під розстріл! Але десь глибоко в душі він відчував, — все, що написав той жахливий Далі, залишиться навіки…

А ось чи пам’ятатимуть його, художника Олександра Герасимова? Геть сумніви! Хай той Далі залишається навіки там, за океаном. А він навіки залишиться тут. У Країні Рад. Як навіки залишаться товариші Сталін і Ворошилов. І він залишиться разом з ними. А як же інакше?

Нехай злі язики, за якими табір плаче, називають його придворним живописцем. Хай говорять, що він «продав свого пензля і свій талант» партії й улюбленому «вождю всіх народів». Нехай!

Ось товариш Сталін вирішив і радянське мистецтво структурувати за прообразом партії. Правильно вирішив! У Спілці художників все буде точно, як у партії — секретаріат, з’їзди, вождь. Буде одна вірна лінія — соціалістичний реалізм. Він, Герасимов, буде Сталіним цієї партії.

«Правда, товаришу Сталін?» — подумки звернувся він до вождя на портреті, що висів на стіні. «Саме так, товаришу Герасимов», — посміхнувся вождь у вуса.

Він, Герасимов, так наполегливо винищував в СРСР бур’яни імпресіонізму, фовізму, сюрреалізму, насіння яких було занесене до країни буржуазним вітром, що тепер, безумовно, мав право стати Сталіним соціалістичного образотворчого мистецтва. Навіщо робітникам і колгоспникам цей імпресіонізм? І навіщо їм цей сюрреалізм? Та вони побили б цього Далі за його сюрреалістичну мазню!

Він вишукував серед художників тих, хто підхопив вірус інакомислення. Тавро імпресіоніста можна було отримати навіть за те, що пишеш мазками. Таких позбавляли можливості продаватися і виставлятися, у них відбирали майстерні. Словом, затавровані втрачали будь-яку можливість заробляти на життя малюванням.

Сам товариш Сталін просив художників правдиво відображати соціалістичну дійсність. Але не будь-яку — «а ту, що за нас». Так він говорить — треба реалістично зображати навколишній світ! Той, що «за нас». Кожна картина повинна агітувати за соціалізм! Пейзажі, натюрморти, ню не цікавили керівництво країни. Малювати можна було радянську соціалістичну дійсність, або героїчне радянське минуле.

Ще раз кинув погляд на проспект із виставки Далі. Ні. Геть крамольні думки! Він та товариш Сталін визначають, що добре, а що погано. У нього майже необмежена влада над художниками. Горе тому, хто стане на його шляху!

У двері постукала секретарка. Він автоматично загорнув і заховав проспект углиб шухляди стола.

— Так.

Гарненьке личко секретарки в окулярах з темною оправою було зляканим. Секретарку звали Лілією. На ній був строгий сірий костюм — сукня за коліна і жакет. Діловий костюм не приховував високі груди і стрункі ноги. Каштанове волосся стягнуте у вузол на потилиці. І окуляри, й костюм робили її схожою на типову радянську секретарку.

— До вас зараз приїде товариш Берія. Телефонував його помічник — Саркісов. Просив, щоб ви залишалися на місці.

— Хто просив? — здивовано перепитав Герасимов.

— Товариш Берія просив через свого помічника — товариша Саркісова.

Що треба від нього Берії? Жартома подумав, що лише подивився проспект цього Далі. А НКВС уже тут як тут. Та раптом різонула думка: це через портрет.

Як завжди від нервів, захотілося у туалет. Лікарі зі спецлікарні для членів ЦК, де він обслуговувався, говорять, що то якась новомодна недуга. Називається простатит. Збігав, справив нужду. Віддихався…

Інших гріхів за собою не відчував. Тільки портрет. Портрет мертвої дружини Сталіна. Добре, що встиг віддати його Ворошилову. Нехай тепер віддувається «червоний маршал». Де копія супровідного листа? Він квапливо, ледь не зваливши стільця, кинувся до полиць із теками. Тремтячими руками розв’язав, одну, другу…

Ага, ось він.

«Дорогий високошановний Клименте Єфремовичу!

Вибачте за турботу — я посипаю Вам портрет Аллілуєвої, про який Вам розповідав. Тримати його в себе в майстерні, де його можуть побачити, нерозумно. Впевнений, Ви краще за мене знаєте, що з ним зробити. Покладаюся на Вас цілком і припускаю, що краще його не показувати Й. В. (Йосипу Віссаріоновичу). У такому випадку прошу Вас дати вказівку зберегти його як історичний документ.

Прошу вибачення, якщо знайде Й. В. помилки. Працював нервово й швидко протягом ночі біля труни.

Відданий Вам О. Герасимов».

Чудово, чудово. Ось так треба. На кожне можливе запитання НКВС є папірець.

Вісім років тому, 9 листопада 1932 року, служниця виявила в кремлівській квартирі Сталіна труп його дружини Надії Аллілуєвої. У руці в неї був пістолет — крихітний «вальтер», подарунок брата. Тіло лежало в калюжі крові. Пізніше пішли чутки про те, що Сталін убив дружину. Насправді ж він був опосередковано причетний до цієї смерті — публічно образив її на бенкеті на честь XV річниці Жовтневої революції. Говорили, що вона начебто відмовилася випити за остаточний розгром троцькістів і зінов’ївців, а він брутально вилаяв її і кинув в обличчя апельсинову шкірку. Герасимов сидів далеко від стола «вождів» і сам не бачив, як усе відбулося. Вона вийшла і…

Сталін важко переживав, і йому, очевидно, захотілося назавжди запам’ятати образ дружини, тому й викликав він художника Герасимова. І Олександр Герасимов усю ніч біля труни писав портрет Аллілуєвої. Але Сталін, розбираючи папери загиблої, виявив листи Бухаріну і Кірову, де дружина писала про нього, називаючи тираном і диктатором.

Він не пішов на похорон. І не згадав про портрет. Герасимов не знав, що з ним робити і, врешті-решт, не ризикнувши знищити, передав Ворошилову.

Берія увійшов раптово, без попередження і без стуку, розчинивши двері навстіж. Їх слідом прикрив якийсь військовий у кашкеті із синім обідком.

— Ну, здрастуй, товаришу Герасимов. Як справи? Над чим працюєш? — блиснув пенсне, тицьнув долоню, фамільярно ляснув по плечу і впав у його крісло. Витягнув ноги, запихкав, відкривши рот.

«Бач, поводиться як господар. До чого ж неприємний погляд. Як у жаби чи удава. А небезпечний він, як сто удавів. Що йому треба? Певно-таки з приводу портрета? Точно…» — подумав Герасимов, обливаючись потом.

— Ліліє, — гукнув. — Будь ласка, дві кави. Чи може кави з коньяком, Лаврентію Павловичу?

— А чого ж, — охоче погодився той.

— Що привело вас до святилища муз? — Герасимов присів на краєчок стільця для відвідувачів.

— Та ось хочу перевірити, як ви боретеся з ворогами народу, чи багато викрили? — пожартував Берія.

— Ви даремно так жартуєте, Лаврентію Павловичу! — ображено відповів Герасимов. — Через Спілку художників проходить передова боротьби на ідеологічному фронті. Ми втілюємо накази товариша Сталіна у життя!

— А як портрет? — раптом запитав Берія.

Герасимов здригнувся. Значить, все ж таки портрет!

— Так, ось ви про що, Лаврентію Павловичу, портрет я віддав Клименту Єфремовичу. Ще тоді, після смерті дружини Йосипа Віссаріоновича. Ось копія листа, — глухо сказав він.

Берія здивовано перепитав:

— Після смерті? — він довго вдумливо читав листа. — Що за лайно? Мля… Яка дружина? Ти про що?

— А ви про який портрет, товаришу Берія? — цього разу дивуватися довелося Герасимову.

— Говорили, нібито ти працюєш над портретом «Товариш Сталін робить звітну доповідь на XVIII з’їзді ВКП(б) про роботу ЦК ВКП(б)».

Герасимов встав і нервово заходив кабінетом. Він уже зрозумів, що даремно розповів Берії про портрет Аллілуєвої і, мабуть, підставив не тільки себе, а й товариша Ворошилова.

— Той портрет Йосипа Віссаріоновича вже готовий, — спробував перевести розмову в інше русло.

— Покажеш? — Берія по-змовницьки підморгнув, нахилився через стіл і поплескав його по плечу.

— Так. Потім. Він у майстерні, — задоволений таким панібратством наркома, закивав головою Герасимов.

— Але дивно, що я не знаю про портрет Аллілуєвої. НКВС мало б знати про подібні речі. Може, ворог народу покійний Колька Єжов приховав від Хазяїна цю інформацію? Чому ти віддав портрет Ворошилову?

— А що я мав з ним робити, Лаврентію Павловичу? — розвів руками Герасимов. Його обличчя раптом покрилося червоними плямами, в роті пересохло. Він дістав хусточку і почав витирати спітніле чоло.

Берія нахмурився і, вчепившись поглядом в обличчя Герасимова, холодно сказав:

— Треба було звернутися… Ну хоча б до мене. А Климент… Ти знаєш, що хазяїн дуже незадоволений твоїм другом Климентом? Він просрав кампанію у Фінляндії, і Хазяїн його звільнить не сьогодні, так завтра. Так що навряд чи Климент зміг і тим портретом правильно розпорядитись.

У двері постукали, увійшла секретарка з тацею. На таці парували дві чашки кави, стояло блюдце з печивом фабрики «Червоний жовтень» і дві маленькі чарки коньяку.

Берія замовк. Він відразу звернув увагу на гарну жінку з чудовою статурою. Не дивлячись ні на Герасимова, ні на Берію, секретарка швидко поставила тацю і вийшла. Берія не міг відірвати погляд, доки за нею не зачинилися двері.

— Дівка, — сказав Берія, кілька разів блиснувши пенсне. На губах з’явилася хтива посмішка. Кивнув убік дверей. — Гарна дівка.

— Ага, — з радістю погодився Герасимов, задоволений, що розмова повернула від теми портрета Аллілуєвої.

— Твоя? — Очі наркома за скельцями пенсне звузилися і втупилися в Герасимова.

— Ні, — швидко відповів Герасимов. Начебто вибачаючись, додав: — Як ви могли таке подумати, товаришу Берія?

— То не тягни кота за хвіст — що за краля? — не вгавав нарком.

— Нічого особливого. Ліля Гофман. Моя секретарка. Працювала вчителькою німецької. Тепер секретарка Спілки московських художників.

— Гофман, що це за прізвище? — Берія пошкріб підборіддя.

— Із донецьких німців. Але віддана справі партії.

— Віддана? Ти перевіряв? — реготнув Берія. — Заміжня? Рідня є?

— Ні, з рідні у неї тільки старенька мама.

Герасимов розвів руками, став біля вікна, спиною впершись у підвіконня. Поли піджака розійшлися, продемонструвавши наркому не застібнуті після відвідин туалету брюки.

— Олександре, у тебе штанці розстібнуті! — Берія скрюченим пальцем вказав Герасимову на його проблему. — Що, може, секретарку жарив?

— У туалет ходив! Секретарку жарив… Нема чого боятися за відкриту стайню, якщо кінь давно помер, — Герасимов відвернувся до вікна і швиденько застібнув ґудзики на брюках.

— То, може, я поупадаю за твоєю Лілею? — не вгавав нарком.

— Як хочете, Лаврентію Павловичу, як хочете, я не маю заперечень, — швидко погодився Герасимов, поквапливо закивав головою.

— Добре, тоді, може, якось запрошу її покавувати. Але до справи. Скажи мені, що там за делегація німецьких художників у нас?

— Виставка. Дуже серйозна, під патронатом Ріббентропа. Відбирали картини за участю самого Гітлера. На травень заплановано візит у відповідь. Виставка радянського декоративного мистецтва, — зітхнув Герасимов.

— Хто керує цим заходом?

— Наш художник Микола Гущенко.

— Що за один? — запитання Берії сипались одне за одним.

— Говорю ж вам, товаришу Берія… Художник. Останнім часом жив у Парижі. А до того у Берліні.

У Берії округлилися очі.

— А він часом не шпигун?

— Не знаю, Лаврентію Павловичу. Сигнали на нього були. Але у Франції він малював Поля Елюара й інших друзів СРСР…

— Які сигнали? — зацікавлено запитав Берія, відсьорбуючи каву.

— Він працював не в ключі соцреалізму. Його у нас навіть називають «французом». Більше того, якось приходили ваші люди і цікавилися його лояльністю, говорили, що мають інформацію про його зв’язок з українськими націоналістами. Ми збиралися виключити його зі спілки…

— І така людина в тебе керує виставкою? — Берія, спираючись на долоні, підвівся над столом. — Це меншовицька короткозорість! За таке доведеться відповідати!

— Лаврентію Павловичу, як ви можете! Ми пильнуємо… Завжди… А як же інакше! Відразу доповідаємо куди слід, в органи… Але тоді мені зателефонував ваш заступник, Меркулов, здається, і наказав дати Гущенкові спокій. Більше того, просив допомогти з квартирою. Ми дали йому комуналку. Ви краще розберіться між собою! — спалахнув Герасимов. Його обличчя покрилося червоними плямами, чоло рясно спітніло. Додав примирливо: — Я тут ні до чого.

— Меркулов? Чорт зна що. Ну добре, я розберуся з цим лайном. Бувай.

Берія встав, махнув рукою і швидко вийшов. За дверима загупали чоботи кількох людей. За хвилину за вікном загуркотів і від’їхав чорний урядовий ЗІС.

— Товаришу Герасимов, товаришу Герасимов! Олександре Михайловичу! — голос секретарки вивів його зі стану заціпеніння, Лілія Гофман дивилася на нього крізь товсті скельця окулярів надприродно великими сірими очима. — Товариш Саркісов сказав, що завтра товариш Берія хоче запросити мене на каву.

Герасимов стенув плечима — «на каву». Розвів руками і відвів погляд убік. За час візиту Берії, здавалося, він постарів на сто років. Йому шкода було секретарки. Але що він міг удіяти? Не вона перша, не вона й остання.

— Правду говорять, що товариш Берія чіпляється до жінок? — вона трохи почервоніла.

Йому не стало духу відповісти: «Це неприємно, але це правда». Герасимов ще раз стенув плечима і відвів очі.

Вона, не дочекавшись відповіді, опустивши голову, мовчки квапливо зібрала порожні чашки і майже вибігла з кабінету.

Розділ 8

Газета «Ленинские внучата», 20 березня 1940 року

Сегодня пионеры и школьники Московской области празднуют

15-летие своей газеты «Ленинские внучата».

Три тысячи ребят постоянно пишут в «Ленинские внучата».

С ними газета ведет переписку, учит их писать очерки,

заметки, стихи.

20 березня 1940 року, 12 год. 12 хв.

Москва

Автомобіль, яким їхали Берія і Саркісов, вів капітан держбеспеки Осипов. ЗІС-101 мчав у бік площі Дзержинського по вулиці Красна Прєсня. Вже тринадцятий рік вулиця офіційно носила цю назву, але москвичі й досі її називали Луб’янкою. Це й не дивно. Луб’янською вона була ще з часів Івана Третього, коли цар велів селити там переселенців з Новгорода. Новгородці й увічнили назву цього району — Луб’яниці.

ЗІС мчав майже серединою вулиці. Інші автомобілі брали вправо, поступаючись дорогою урядовому автомобілю. Регулювальники, забачивши його, зупиняли рух, даючи «зелену вулицю». Товариш Берія надто заклопотаний державними справами, аби плестися у загальному потоці! Дорогу товаришу Берії!

Салон зазвичай був відгороджений від водія з охоронцем товстим склом, що давало можновладцеві можливість говорити, не остерігаючись сторонніх вух. Але сьогодні скло випадково залишилося опущеним. Берія прослідкував поглядом за двома чергами — жіночою і чоловічою, що рухалися до краснопрєсненських лазень. Майже всі були з віниками чи тазиками. Обернувся і ще раз глянув через заднє скло:

— Ех, зупинитися б та вибрати якусь! — Берія смачно прицмокнув, посміхаючись, кивнув Саркісову на чергу, стукнув пальцями по склу. — А потім з нею можна і в лазню.

Саркісов ввічливо гигикнув у відповідь.

— Не повіриш, Саркісов, нема часу на бабів, — Берія трохи картинно ляснув себе долонею по коліну. — Справи державні вимагають економити час навіть на особистому житті!

— Багато працюєте, Лаврентію Павловичу. Здоров’я зовсім не шкодуєте. Не можна так. Для держави живете. Для партії, — ввічливо зауважив Саркісов, ловлячи очима погляд наркома.

Але той дивився у вікно, вихоплюючи поглядом жіночі постаті, що миготіли за вікнами.

— Отож. Усім доводиться жертвувати. Завтра приведеш цю секретутку. Хочеться помацати свіжину. Зняти стрес…

— Слухаю, товаришу Берія!

— Ти знаєш, Саркісов, — я гарний сім’янин. Люблю своїх дітей і поважаю дружину. Але нещодавно прочитав книгу якогось лікаря-американця про те, що чоловіки, які не гребують позашлюбними зв’язками, мають дуже міцні сім’ї. І знаєш, відчув у цьому глибокий сенс! Він вважає, що людство мільйони років жило полігамно. Це іноземне слово, як тобі пояснити… Чоловік мільйони років жив з багатьма жінками. Неактивні особи чоловічої статі не виживали. Жіночі ж особи виживали всі. За теорією Дарвіна, що є невіддільною частиною матеріалістичного вчення Маркса—Енгельса, людина — це частина тваринного світу. Гомо сапієнс! А в тваринному світі самці мають величезну кількість самок. На стадо корів досить одного бика. На два десятки курей — одного півня. Але емоційно ми прив’язані лише до однієї. Ну, максимум двох, — мрійливо говорив Берія.

— Максимум двох, товаришу нарком? — із ввічливості перепитав Саркісов.

— Так. Не можна любити ціле стадо. Зараз я побуду із цією секретаркою, а завтра про неї забуду. Так що все це дуже природно, Саркісов. Я всього лишень частина світу, за Дарвіним. Втім, як і ти. Але, скажімо, лейтенант Скворцов або капітан Ковальов жити за Дарвіним собі дозволити не можуть. Вони моногамні, бо так прописує закон і партія. А в цій країні закон — це я. Або товариш Сталін. Тому ми з товаришем Сталіним — виняток із правил. Решта повинна жити за законом. Ось ти, Саркісов, я впевнений, із тої черги біля лазні поглядом зґвалтував, як мінімум, одну. А за день — зґвалтуєш десятьох. Поглядом, звичайно. Тому що є закон. Якщо не буде закону, всіх жінок ґвалтуватимуть прямо на вулицях! Як це було мільйони років. Може таке допустити радянська держава? Ні, Саркісов! Бо тоді зруйнується сім’я, за ленінською теорією — часточка суспільства. Чоловік не буде турбуватися про дружину й дітей! Тому що дружина — не тільки його. А діти — взагалі невідомо чиї. Слідом за цим почне руйнуватися держава. Партія цього допустити не може…

Автомобіль промчав площею Дзержинського і через бокові ворота одного з будинків НКВС в’їхав у двір, зупинився біля дверей чорного ходу. Охоронець з помітним зусиллям відкрив перед Берією важкі двері, оздоблені мідним литтям, із такою ж мідною ручкою. Козирнув:

— Здравія бажаю, товаришу нарком!

Берія кивнув у відповідь і, насвистуючи популярну мелодію: «Долго я томился и страдал, где же ты, моя Сулико?», піднявся сходами. У коридорі було зовсім порожньо. Існувала заборона зупинятися біля кабінету наркома. Повз кабінет можна було лише йти. До того, хто зупинявся, відразу підходив охоронець, що стояв у кінці коридору.

Берія кивнув охоронцеві. Той виструнчився і козирнув у відповідь.

Берія штовхнув двері свого кабінету й увійшов у величезну приймальню, оздоблену дерев’яними панелями. Четверо охоронців схопилися на ноги і виструнчилися. Всі віддані йому тілом і душею, всі грузини, всі охороняли його, ще коли він був першим секретарем ЦК КП(б) Грузії. Махнув вітально рукою, пройшов повз двері секретаріату і двері зали засідань, кивнув секретареві, який підскочив, квапливо застібаючи верхні ґудзики на мундирі.

Штовхнув високі двері й упав у крісло за своїм робочим столом. Кинув поглядом на стіл для нарад під синім сукном, шкіряні крісла під стіною, на теки, які купами оточували його з усіх боків: «На підпис — ЦК КПРС», «На підпис — НКВС…», «На підпис…». Це потім.

Згадав про розмову з Герасимовим і про художника Гущенка, рвучко схопив телефон спецзв’язку:

— Меркулова до мене!

20 березня 1940 року, 12 год. 42 хв.

Москва, комплекс будівель НКВС на площі Дзержинського

— Меркулов, твою мать! Я тебе розстріляю! Або на Колимі згною! — Берія підняв першу-ліпшу течку і, блиснувши пенсне, гучно ляснув нею по кришці столу. — Що, заграли в задниці інтелігентські замашки? Пригрів ворога народу, чистоплюй?!

Меркулов навитяжку, вирячивши очі, стояв біля стола наркома. Здавалось, порив гніву Берії заморозив його. Він не ворушився і не моргав, не розуміючи, звідки віє вітер.

Берія нагадав своєму заступнику про інтелігентські замашки недарма. Меркулов, як і Берія, мав незакінчену вищу освіту, крім того, дворянське походження і час од часу пописував прозові твори під псевдонімом Всеволод Рок. Іноді навіть друкував їх у літературних журналах. Берія про це знав.

— Не розумієш, пісатєль сраний? — два скельця пенсне, як дві чорні діри, загрозливо втупилися в Меркулова.

— Так точно, товаришу нарком! — Меркулов нарешті «ожив» і повів плечима. — Не розумію!

— Художник Гущенко, — Берія клацнув пальцями. — Знову не розумієш? Гу-щен-ко!

— Нікак нєт!

— Нікак нєт! Так точно! Чорт забирай, Меркулов! Чому ти, особисто ти — мені це точно відомо — заборонив його розробку? — Берія встав, обійшов стіл і зупинився перед Меркуловим.

— Як мені доповів Фітін, Микола Гущенко — «кріт», один із наших кращих розвідників-нелегалів. Він працював за кордоном близько 13 років. Щодня ризикував життям. За його сприяння ми отримали креслення і документацію кількох сотень зразків найновішої французької військової техніки. Деякі ми знаходили і діставали за особистим наказом товариша Сталіна. А людина, яка звинуватила Гущенка у зв’язку з українськими націоналістами, була розстріляна рішенням українського НКВС, як провокатор. Тому я вирішив не реагувати на його доповідну. Товариш Фітін особисто ручається за Гущенка. Я вірю Фітіну.

Берія замислився. Фітін керував розвідкою, був молодим і перспективним працівником, а головне — улюбленцем Сталіна.

— Вірити не можна нікому. Тільки партії й товаришу Сталіну. Але, якщо він працював за дорученням товариша Сталіна… — Берія якийсь час, заклавши руки за спину, ходив туди-сюди кабінетом, грізно поблискуючи пенсне. Нарешті вичавив: — За особистим дорученням! Це міняє справу. Добре, йди.

Берія ще раз пройшов узад-уперед кабінетом. До дрібниць пригадав учорашню нічну розмову з Хазяїном. Подумав, що має повну інформацію для доповіді. Але Хазяїн ніколи не з’являється у Кремлі раніше обіду. Ще є час. Треба переглянути осоружні папери. Відкрив теку: «На підпис. ЦК ВКП(б)».

Частина документів була у конвертах із написом «цілком таємно». Ніхто, крім наркома, навіть його секретар, не міг знати, що у них. Якщо він ставив якусь резолюцію, документ спрямовувався згідно з нею, якщо ні, то секретар ставив штамп «Товаришу Берії доведено».

Розділ 9

20 березня 1940 року, 11 год. 22 хв.

Москва, Ближня дача

Щойно внутрішні ворота зачинилися за машиною, яка повезла в Москву Віру Давидову, Сталін, мружачись від яскравого сонця, вийшов на відкриту терасу, накинувши на плечі шинель із грубого сукна.

Навколо будинку було три тераси. Одна закрита — зимова, і дві відкриті — з дахом і без даху — весняно-літні. Він любив проводити час на терасах. Узимку подовгу сидів або лежав на закритій — у кожусі, шапці-вушанці і валянках. А влітку наказував винести крісла і стіл на відкриті. Вважав, що перебування на свіжому повітрі — запорука міцного здоров’я. Он грузинські пастухи живуть по сто років! А він хотів жити довго. Можливо, навіть до перемоги комунізму.

Гілки з першим зеленим листям тяглися до нього. Задоволено посміхнувся — весна! Пихнув люлькою. Озирнувся, шукаючи поглядом когось із охоронців.

— Товаришу Рибін, ідіть сюди, поставте крісла біля альтанки.

А ще навесні й улітку він любив працювати в альтанках, розкиданих по всьому саду. То в одній, то в іншій. Залежно від настрою. Туди йому несли чай, папери, їжу. Він відчував, що від сьогодні він уже знову може працювати в саду.

На газоні перед ґанком, весело цвірінькаючи, скакали, мабуть, радіючи ранній весні, горобці. Тут горобці, а в Кремлі лише ворони — чому так? Зняв шинель з одного плеча, йому миттю кинувся на допомогу охоронець, знімаючи й з іншого. Одяг був частиною його образу. Груба шинель, прості м’які чоботи на низьких підборах. Чоботи, які він роками відмовлявся міняти, дозволяючи лише ремонтувати.

Весняне сонечко пригрівало, скрізь пробивалася зелена травичка. Це все породжувало жагу діяльності, жагу до життя. Вартовий у формі НКВС, у будці біля воріт, витягнувся в струну і віддав честь. «Гарна виправка, молодець», — кивнув йому Сталін.

Спочатку він жив у Кремлі, у квартирі, яка була на поверх нижче від його кабінету, але згодом лише приймав там найближче оточення. Членів Політбюро. Коли хотів відпочити після важкого дня. Туди завозили ящик його улюбленого вина «Кіндзмараулі».

Кремлівські квартири, в які спочатку в’їхали народні комісари, були крихітними. Колись у них жила челядь, що обслуговувала царя, коли той приїздив у «другу столицю». Сталін не міг жити у квартирі прислуги. Нехай навіть царської. Він побудував чотири дачі. Утім, користувався лише однією, Ближньою.

Така назва вказувала на те, що заміський будинок був розташований найближче до Кремля. Іншими трьома дачами, в Семенівському, Липках і Зубалові, він практично не користувався. Там зазвичай жили лідери дружніх країн або Комінтерну, коли приїжджали в Москву.

Раптом обличчя Сталіна насупилося. І гарний настрій, з яким прокинувся, безслідно зник. Він згадав, як уночі та шльондра Давидова сказала, що вагітна. І тепер із цим потрібно щось робити. Сказав їй, щоб зробила аборт. І врешті, нібито переконав її так зробити. А якщо посміє не послухатись? Треба доручити цю справу Власику. Йому більше не потрібні діти. Ці постійні проблеми пов’язані з ними, є спроби впливати на нього через дітей. Досить із нього тих трьох, що вже має.

Шкода, що помер його незмінний помічник і спеціаліст по «темних» справах Микола Товстуха. Був туберкульозником з однією легенею. Шкода. Тож усе-таки доведеться доручити цю делікатну справу дуболому Власику. Іншого виходу немає. Можна було б доручити Берії. Але — ні. Занадто багато влади за короткий час узяв нарком. Противагою треба мати іншу силу. Нею буде Власик.

Дванадцята дня. Він майже ніколи не вставав раніше цього часу. А от сьогодні не спалося. Нервова ніч. Шифровка від резидента в Берліні. Та ще ця шльондра — Давидова.

Весна! Нарешті весна! Весна 1940 року. У цьому році багато чого має вирішитися. Якщо він програє…

— Власику, — погукав він вірного охоронця. Той миттю виринув із-за спини, немов чекав на його заклик. — Нехай Поскрьобишев знайде в музеї — не знаю, у якому, хай дізнається, в якому він знаходиться, — лист або хоча б текст листа Івана Грозного Девлат Гірею, коли той захопив і спалив Москву. Дзвони зараз…

«Якщо правда, що Гітлер націлився на СРСР, то треба терміново мобілізовувати всю економіку, відмінити вихідні, не говорячи вже про відпустки, за відсутність на роботі — тюрма, за брак — тюрма. Тільки так можна розмовляти з цим народом! Тільки з позиції сили! Як Іван Грозний. Інакше нічого не вийде…» — Сталін повільно піднявся на ґанок, повільно повернувся до спальні.

В його кімнаті застеляла ліжко Валечка Істоміна — сестра-господарка Ближньої дачі. А крім того, його економка, нянька, іноді, коли треба — таємна дружина.

На Ближній вона прислужувала вже п’ятий рік. Її привіз сюди Власик у ролі прислуги Хазяїна і своєї коханки. Та не так сталося, як гадалося. Валя сподобалася самому Хазяїну, і Власик відступився. Жінок на його вік вистачить.

Поступово Сталін звик до неї. І після смерті дружини Татки вона стала чимось на зразок наложниці. Коханки змінювалися — Давидова, Барсова, інші. А Валя залишалася. Вона ніколи не демонструвала незадоволення, коли він привозив коханок. А коли кликав її — мовчки йшла до його ліжка.

Про цей бік їхніх стосунків мало хто знав. Чергові офіцери нерідко намагалися залицятися до гарненької економки, притиснуши її в кутку, не знаючи, що за це можна накласти головою.

Валечка була неприступною і цим рятувала їм, а можливо і собі, життя.

Колись, після смерті Татки, він довго думав: чи повинен вождь мати офіційну дружину? І, врешті-решт, вирішив — не обов’язково.

Узяти за приклад класиків марксизму. Енгельс був неодруженим і мав любовний зв’язок із господинею квартири, яку винаймав. А коли співмешканка померла, переключився на її сестру. Він не мав часу, щоб одружитися! Теорія суспільства соціальної справедливості вимагала повної віддачі.

Маркс співмешкав зі служницею. Тому, що та була під рукою. Він, як і Енгельс, не міг витрачати час на жінок, бо з ранку до ночі працював над «Капіталом». Виводив формули: «товар — гроші—товар» та «гроші—товар — гроші».

А в нього, Сталіна, вождя радянського пролетаріату, була гарненька реготушка Валька Істоміна. Подруга. Яка потрібна кожному здоровому чоловікові.

Валя Істоміна застелила диван покривалом, розрівняла його. Коли він зайшов до спальні й причинив двері, вона повернула голову і посміхнулася йому. І він посміхнувся у вуса. Підійшов ззаду, обійняв. Узяв руками за груди. Вона ще раз повернула голову і ще раз посміхнулася йому. Ось ця — справжня! Ця — не вертихвістка, як Давидова чи Барсова. Ця не зрадить. Не буде вагітніти, сподіваючись назавжди прив’язати вождя до себе. Відступив. Мовчки кивнув: продовжуй. Вони розуміли одне одного без слів.

Валечка прибрала у кімнаті й, не проронивши й слова, пішла. «Ця — справжня, — знову подумав він. — А Давидова — шлюха, вертихвістка!»

— Власику!

Варто було лише промовити ім’я, і знову керівник охорони миттєво виріс на порозі. Подумав: «Завжди намагається триматися поряд. Значить, може підслуховувати під дверима і почути те, чого не повинен чути. Ідіот».

— Подзвонив Поскрьобишеву? — запитав через плече, дивлячись у вікно на горобців, які стрибали по гілках сосни, що росла у дворі.

— Так точно, Йосипе Віссаріоновичу! — гаркнув Власик.

— І ще одна справа. Май на увазі: вийде за межі нашого спілкування — поїдеш у турму, — коли хотів говорити жорстко, якось сам собою прохоплювався грузинський акцент. Замість «тюрму» виходило «турму». І багато хто, наприклад Берія, в цьому копіювали його.

— Так точно, товаришу Сталін!

— Ця шльондра, яку ти відвіз до Москви, сказала, що вагітна. Зроби так, щоб вона не народила.

Подивився на Власика. Побачив на його обличчі нерозуміння. Так, це не Товстуха. Пояснив:

— Проконсультуйся з надійним лікарем, як це зробити. Хай знайде якісь відхилення у розвитку вагітності. Чи хворобу. Таку, що обов’язково треба буде робити аборт. Є багато таких хвороб. Ну що, я буду тобі пояснювати?! За мовчання лікаря відповіси головою, — Сталін відвернувся від співрозмовника. Відчувалося, що йому ця розмова неприємна.

— Єсть, товаришу Сталін!

— Виконуй!

Сталін сів на диван, крекчучи, натягнув вихідний, бездоганно випрасуваний Істоміною напіввійськовий френч. Такі ж бриджі. Чоботи прості, але начищені так, що у них видно все, як у дзеркалі. На низьких підборах, але із секретом — внутрішніми кількасантиметровими вставками, що робили його трохи вищим. Ці вставки вигадав покійний Паукер. Попередник Власика, колишній його начальник охорони, що виявився англійським шпигуном. Шпигуном? Маячня. То навіщо він обмовив себе? Але ж його ніхто не тягнув за язика! Міг виявити трохи мужності. І тоді б вийшов на свободу. Вийшов? Ні, Паукер занадто багато знав. Але принаймні міг померти достойно, без клейма шпигуна. Нікчема!

Навколо одні нікчеми! І чоловіки, й жінки! Ось тепер кого взяти замість Давидової? Незважаючи на 60 років, йому потрібна жінка, хоча б двічі на тиждень. Зупинитися на Валечці Істоміній? Нудно, вона і так завжди під рукою. Треба, щоб кров грала! Щоб поряд було молоде тіло, тоді і він відчуває себе не на шістдесят, а на сорок! Раптом згадав: дивився минулого тижня «Лебедине озеро» з молоденькою Олечкою Лепешинською у головній ролі. Тоді ще подумав, що якби не Давидова, то взяв би собі цю юнку. І ось добра нагода! Сталін посміхнувся у вуса, настрій відразу поліпшився. У двері тихо постукали. Черговий офіцер Рибін доповів, що з ним хоче говорити Молотов. Коли він брав слухавку, то ще посміхався, думаючи про красуню-балеринку. Але поступово усмішка зійшла з його обличчя:

— За словами шведського посла? Якщо Англія і Франція погодяться на мир, то Гітлер ударить по нас? Ні, це не звучить неймовірно. Це не перша подібна інформація.

Сталін уважно слухав. Перепитав:

— Провокація проти великої делегації діячів мистецтва, що перебуває в СРСР? Дякую, В’ячеславе. Я ще раз упевнився, що Берія дарма їсть народний хліб.

Сталін поклав слухавку і сів на диван, підперши голову руками. Із задуми його вивів голос Власика, який повідомив, що автомобіль подано.

Сталін виїхав у Кремль близько 13-ї години. Дорога зазвичай займала не більше 15 хвилин. Іноді навіть дванадцять-тринадцять. Автомобілі — чотири чорних однакових «пакарди», виїхали з дачі й повернули на порожню трасу. Його автомобіль пригальмував й опинився у хвості колони. Так було потрібно для безпеки. Кожного дня його автомобіль міняв своє місце. Перший, третій. Другий, четвертий. Ніхто не знав, у якому з «близнюків» він цього разу. Всі авто броньовані. Шини — із суцільної куленепробивної гуми. Автомобілі можуть розвивати шалену швидкість — 100 кілометрів на годину. На в’їзді в Москву колона розділиться. Два «пакарди» поїдуть одним шляхом, два — іншим. Ніхто не буде знати, в якому він кортежі.

Сталін любив цю марку автомобіля з пеліканом на капоті. Перший «пакард» у нього з’явився ще на Царицинському фронті, де Сталін був представником Реввійськради. Відтоді він не зраджував цій марці просторого, потужного і дорогого американського автомобіля. Навіть коли Ленін наказав надати йому розкішний англійський «Роллс-Ройс Сільвер Гоуст», він за першої ж нагоди змінив його на «пакард». Дізнавшись про цю пристрасть Сталіна, Рузвельт подарував йому розкішне біле авто цієї марки.

«Пакарди» з кортежу зовні нічим не відрізняються від звичайних. Але це лише зовні. На заводі ЗІС їх розібрали і підсилили потужною бронею і куленепробивним склом. Раніше броньований «пакард» був лише у нього, а охорона пересувалася на ЗІС-101 та «Лінкольнах». Але потім він добре придумав — і охорона, і сам пересуваються на однакових автомобілях. Так надійніше.

На передньому сидінні його автомобіля водій-віртуоз — майор НКВС Мамонтов і начальник охорони — генерал Власик. З порожнього шосе, що вело через ліс і охоронялося спеціальним постом НКВС, кортеж виїхав на Можайське шосе, перетнув трамвайні колії на Садовому кільці, далі повернув на Смоленську площу, промчав Арбатом. На вулицях порожньо, рух автівок перекрито для урядового кортежу. Скрізь агенти НКВС у цивільному, варто було комусь із перехожих зупинитися, відразу лунало грізне «Пройдіть!» Якщо хтось затримувався, лунав свисток і роззяву хапали попід руки міліціонери і тягли у найближче відділення, для «встановлення особи». На верхніх поверхах — снайпери, готові вразити будь-яку підозрілу ціль. Кожен закуток, аж до Кремля, був пристріляний за допомогою променів потужних ліхтарів. У Власика, у спеціальних теках, — списки всіх, хто живе по трасі слідування. Ось так охороняють вождя всіх народів!

Розділ 10

19 березня 1940 року, 13 год. 30 хв.

Москва, Кремль

Берія приїхав у Кремль о пів на другу. Зайшов у під’їзд будівлі, де знаходився робочий кабінет Сталіна. Піднявся ліфтом. Кивнув охоронцю, що став у струну. «Здравія бажаю, товаришу Берія!»

Охорона резиденції Сталіна не була підпорядкована Берії. У Кремлі нею завідував комендант Кремля Петро Косинкін, підпорядкований Сталіну особисто.

Коридор було заслано червоною килимовою доріжкою. На дверях — жодної таблички. Берія увійшов у перші й потрапив у величезну приймальню.

За столом сидів особистий секретар Сталіна Олександр Поскрьобишев у сіро-зеленому френчі. Він здавався крихітним з огляду на величезні розміри кімнати.

— Доброго дня, Олександре Миколайовичу, — ввічливо, на межі з догідливістю, привітався Берія.

Той беземоційно кивнув на привітання. Буркнув:

— Добридень. Чекайте. Йосип Віссаріонович скоро буде.

Олександр Поскрьобишев очолював особливий сектор — особисту канцелярію Сталіна, не підзвітну ні НКВС, ні навіть ЦК. Вона контролювала всіх, хто працював у Кремлі. Її ж не контролював ніхто.

Поскрьобишев ненавидів Берію. Хоча б через те, що той заарештував його дружину Броню. Броніславу. Поскрьобишев просив допомоги у Сталіна. Але той відмовив. Сказав: «НКВС просто так нікого не саджає. Моїх родичів он теж усіх пересаджали». І справді, майже всі родичі колишньої дружини Сталіна сиділи.

Після арешту Поскрьобишев залишився з двома доньками — меншій лишень 3 рочки. І все через цього упиря в пенсне із зовнішністю бухгалтера будтресту. Нічого, сволота, ще віділлються тобі сльози Броні Поскрьобишевої! Прийде час — підеш слідом за недомірком Колькою Єжовим! Подумав: ще й півроку не пройшло, як на цьому ж стільці, де зараз сидить Лаврентій Павлович Берія, сидів Колька Єжов. А де він зараз? Годує черв’яків у безіменній могилі на Донському кладовищі, де ховають розстріляних у підвалах НКВС ворогів народу.

Близько другої задзвонив телефон на столі. Поскрьобишев узяв слухавку і, не повернувши голови у бік Берії, сказав: «Приїхав».

Коли на порозі з’явилася фігура головного особистого охоронця Власика, всі, хто був у приймальні, схопилися на ноги і виструнчилися.

Власик окинув їх задоволеним поглядом, наче вітали його особисто, і відступив убік.

Сталін, у своїй традиційній солдатській шинелі, з’явився на порозі. Привітався, махнувши усім рукою. Пройшов у кабінет.

Стіни кабінету були у світлих дубових панелях. Сам вибирав і колір, і дерево. Дуб — справжнє російське дерево. Ніяких грузинських кипарисів, ніякої екзотики. Він давно вважав себе росіянином. А грузинам симпатизував, може, на якусь дещицю більше, ніж нелюбим євреям. Від дверей до великого письмового столу вела така ж, як у коридорі, червона килимова доріжка. Над столом — портрет Леніна. Так і має бути. Ленін поряд з ним. Ленін і Сталін — це майже одне ціле. Партія Леніна—Сталіна. Геній Леніна—Сталіна. Заповіти Леніна—Сталіна. «Сталін — це Ленін сьогодні», — сказав Барбюс. Шкода цього красномовного французика! Обіцяв зняти фільм про великого Сталіна, а помер від пневмонії. Не склалося. Застудився у дорогій йому Москві й помер у кремлівській лікарні. Кажуть, багато пив на відкритті Сьомого конгресу Комінтерну. Потім заснув на лавці просто неба, як звичайний московський п’яничка. Тож не склалося.

Мабуть, року до 35-го він ще переймався тим, що думають про СРСР на Заході…

Трохи далі від портрета Леніна — портрети Маркса й Енгельса, карти СРСР і світу. Біля письмового стола — менший столик-етажерка з кількома телефонами. Під стіною — шкіряний диван і дві шафи. Зліва від входу — великий довгий стіл для засідань, покритий зеленим сукном, оточений важкими стільцями. Зелені штори, які щільно запинали вікна, наповнювали кабінет тьмяним зеленуватим світлом.

Сталін зняв шинель й акуратно повісив у шафу. Кинув поглядом на стіл.

На столі лежала фотокопія сторінки з Повного зібрання руських літописів, виданого в 1904 році. Те, що він наказав знайти Власику. Добре працює Поскрьобишев, пунктуально. Чомусь завжди порівнював себе з Іваном Грозним. І жорстокість свою виправдовував жорстокістю Грозного. Вважав його першим справжнім творцем держави. Себе ж вважав рівним йому. Сів у крісло, підніс аркуш до очей:

«У результаті кримсько-татарського набігу 1571 року були розорені російські землі й спалена Москва. Іоанн за тиждень до того, як хан перейшов Оку, покинув військо й утік углиб країни — в Ростов. Переможець надіслав до нього насмішкувату грамоту:

«Палю й пустошу все. Я прийшов на тебе, місто твоє спалив, хотів вінця твого й голови; але ти не прийшов і проти нас не став, а ще похваляєшся, що московський государь! Були б у тобі сором і честь, так ти б прийшов проти нас і стояв».

Іван відповідав: «Якщо ти гніваєшся за Астрахань, то ми Астраханню прагнемо тобі поступитися».

До татарських послів він вийшов у брудному одязі з мішковини, сказавши їм: «Бачите, у чому я? Таке зі мною хан зробив! Моє царство і столицю спалив, скарбницю забрав, дати мені йому нічого».

Сталін подумав: «Так буде і з тобою, якщо дозволиш фюреру обвести себе навколо пальця. Столицю твою зруйнують. А тебе в одязі з мішковини провезуть у клітці розореними вулицями». Хвилин десять вдивлявся у ці рядки і нарешті взяв телефон.

— Нехай зайде Берія.

Поскрьобишев кивнув Берії: «Лаврентію Павловичу, товариш Сталін чекає на вас».

Берія увійшов у кімнату охорони. Власик сидів у кріслі біля входу в кабінет генсека.

— Здравія бажаю, Миколо Сергійовичу.

Батька Власика звали Сидором, але «Сидорович» не подобалося Власику, і він став Сергійовичем. Власик був малограмотною людиною. Сталін взяв його до себе ще солдатом під час оборони Царицина. Відтоді той був охоронцем, порученцем, служкою.

Власик формально був підлеглим Берії, але не встав, коли той наближався. Сидів, розвалившись, біля входу до святая святих — кабінету генсека, і ледь кивнув: «Бажаю здоров’я». Цю неповагу Берія поза увагою не залишив. Нічого, настане час — будеш уставати й козиряти.

Сталін стояв біля карти СРСР, яка висіла на дальній стіні поряд з вікном. Зеленувате світло, що пробивалося крізь штори, згладжувало глибокі віспини на його обличчі й зморшки біля очей.

— Здравія бажаю, Йосипе Віссаріоновичу!

Сталін не подав руки, замість привітання тільки кивнув — поганий знак. Здоровою рукою вказав Берії на один з двох десятків стільців навколо столу для засідань. Сам ходив туди-сюди килимовою доріжкою, тримаючи у лівій, хворій і зігнутій у лікті руці люльку. Всі наближені знали, що у товариша Сталіна рука хвора тому, що він у дитинстві потрапив під фаетон. Насправді ж той фаетон проїхав йому по нозі, скалічивши кілька пальців. Це каліцтво бачили тільки його дружини і коханки. Він навіть під час улюбленого відпочинку в Сочі ніколи не купався у компанії соратників чи навіть охоронців. Тільки сам. А в лівій руці у нього від народження були атрофовані ліктьовий і плечовий суглоби. Але вождь не може бути калікою від народження! Тому, за офіційною версією для найближчого оточення, обох каліцтв завдав клятий фаетон. Для широкого загалу ця інформація була під табу. В зігнутій руці у вождя завжди люлька або ж рука, закладена за обшлаг френча.

Берія нервово мовчав, чекаючи на запитання. Сталін довго ходив мовчки, нарешті сказав:

— Так які спільні з німцями офіційні заходи проводяться в Москві, товаришу Берія? — говорив повільно, як завжди, ніби обдумуючи кожне слово.

— Із більш-менш серйозних тільки виставка німецьких художників, — браво відрапортував той.

І відразу зіщулився, побачивши, як обличчя генсека посіріло, а кошлаті брови насупилися:

— Лаврентію, ти ідіот, нікчема, брудний черв’як! — Сталін долонею правої руки вдарив по столу, люлька, яку він впустив, відлетіла на середину стола. — Скільки їх?

— Кого, товаришу Сталін?

— Художників! — майже крикнув Сталін.

— Близько тридцяти, — Берія був ошелешений цим незрозумілим йому спалахом гніву.

— Тридцять! Цвіт німецької нації! Де вони живуть?!

— Хто, товаришу Сталін? — думки Берії через крик Сталіна почали рухатися повільніше.

— Німецькі художники, делегація, твою мать!

— У готелі, — Берія зіщулився ще сильніше, все ще не розуміючи причину гніву вождя.

— Виставити охорону! І якщо хоч одна волосина впаде з якогось німецького художнього світила, я тебе розстріляю. І посиль охорону німецького посольства.

— Кобо, з посольством я згоден, але що таке якісь художники?.

Сталін уважно подивився на Берію. Він вирішив не говорити Берії про інформацію, яку зранку отримав від Молотова, про можливий напад на делегацію німецьких художників. НКВС має сам добувати інформацію. Тоді він зможе порівняти її з інформацією Наркомінсправ.

— Адольф сам вважає себе художником. Тобі, товаришу Берія, це, можливо, невідомо? Для нього «якийсь художник» дорожчий за Шуленбурга, — у голосі Сталіна була крига.

* * *

Цілком таємно.

ІНО НКВС

З особистої справи посла Німеччини в СРСР

Фрідріха-Вернера Ердман Матіас Йогана Бернгарда Еріха графа фон дер Шуленбурга (Friedrich-Werner Erdmann Matthias Johann Bernhard Erich Grafvonder Schulenburg)

Представник прадавнього німецького дворянського роду, що веде свій початок від лицаря-хрестоносця Вернера фон дер Шуленбурга, убитого в 1119 році.

З 1934 року посол Німеччини в Москві. Був одним з ініціаторів німецько-радянського політичного зближення та прихильником зовнішньополітичного курсу Бісмарка, який уважав, що головною помилкою Німеччини може бути війна з Росією. Брав участь у підписанні німецько-радянського пакту про ненапад, а також договору про дружбу та кордони.

* * *

— Але навіщо охорона? — Берія уважно слідкував за виразом обличчя Сталіна, який ходив по кабінету. Від цього він навіть подався усім тілом уперед.

— Ти не розумієш? — Сталін зупинився і вчепився поглядом у завмерлий, нахилений проти всіх законів природи, силует наркома.

Берія похитав головою. Нервово зірвав з носа пенсне і почав протирати його хустинкою.

— Лаврентію, у тебе замість голови задниця! Місяці дивної війни! Сидячої, лежачої війни! І він нічого не розуміє! Чому не починається оголошена Англією і Францією війна Німеччині? Чому не йдуть бойові дії? Ти хіба не знаєш, що Гітлер завжди хотів союзу з Англією? Ти не розумієш, що він ненавидить нас? Ти не розумієш, що як тільки англійці погодяться на мир, він нападе на нас?

— Але пакт… — стримано заперечив Берія.

— Пакт! Я тобі говорив сьогодні вночі, що він ним підітреться! — Сталін махнув здоровою рукою і знову заходив по кабінету. Сів. Майже впав у крісло. Покрутив задом, намагаючись умоститися зручніше. Та, схоже, для Сталіна сьогодні всі крісла були незручними. — Пакт! У Гітлера під рушницею 140 дивізій! Така армія не може існувати без війни! Її не можна утримувати без війни! Уся промисловість Німеччини налаштована на війну! Якщо армія не буде воювати, Німеччина розориться! І це повідомлення Кобулова! — він відкрив ту саму червону теку, причину його безсоння. — Ситуація критична. Цю делегацію охороняти вдень і вночі. Не можна давати Адольфу жодного приводу для агресії проти СРСР.

— На травень планується візит у відповідь, товаришу Сталін.

— Чудово. Пречудово, — Сталін утупився в зелене сукно стола. Довго мовчав. Берії навіть здалося, що Сталін забув про його присутність. Нарешті генсек стиснув у кулак здорову руку й опустив її на кришку столу. Раптом посміхнувся сам собі. Було зрозуміло, що він надумав щось таке, від чого настрій його відразу поліпшився. Сказав:

— Перенести ці відвідини. Терміново нашу делегацію в Німеччину. Скажи Герасимову, нехай узгодить через Молотова. Нехай їдуть якомога швидше! І нехай делегація буде не менш представницька. Ні — більш представницька, ніж німецька! А німців охороняти вдень і вночі.

Сталін нервово розкурив люльку, розсипавши на стіл тютюн з кількох зламаних сигарет «Герцеговина Флор». Було видно, що він напружено думає. Важко підвівся з крісла і довго ходив кабінетом. Говорив тихо, наче сам собі:

— Треба випередити його. Треба, щоб у нього було відчуття провини. Нас це, звісно, не врятує. Та потім, якщо почнеться військовий конфлікт, буде вигідніше торгуватися за союз з Англією, Францією і США. Саме Адольфа світова спільнота буде вважати цинічним мерзотником, а не нас. То ти знав, що Адольф колись був художником? — ще раз запитав він у Берії.

— Ні, Кобо, — винуватим тоном, похнюпившись, вичавив той із себе ще один доказ своєї некомпетентності.

— І це керівник радянської розвідслужби. Якої розвідслужби — цілого НКВС! Може, я помилився у тобі, Лаврентію? Може, ти й далі мав протирати штани у партапараті Грузії? Чи ти знаєш, що Гітлер не любить жінок?

— У якому сенсі? — ошелешено запитав Берія.

— У тому самому! Він сторониться жінок — не має ні дружини, ні коханки. Це інформація від Молотова. Але інформації цієї дуже мало і вона неконкретна. НКВС — спить!

— Може, він педераст? — припустив Берія.

— Ти у мене запитуєш?

Їхні погляди зустрілися. Берія першим опустив очі. Сказав:

— Кобо, я про все дізнаюсь. Клянусь! Ми поки що не збирали особистої інформації про Гітлера. Адже я лише рік…

— Я наказав не говорити мені про це!

Сталін замислився:

— Якщо американці тепер умовлять Гітлера помиритися з Англією і Францією… У нього не буде іншого виходу, ніж напасти на нас. Він не зможе утримувати таку велику армію у мирний час.

Сталін підійшов до вікна, відхилив штору і визирнув. За вікном шумів теплий весняний дощ, і сонячні відблиски вигравали на рубінових зорях Кремля.

— Німці продовжують порушувати повітряний кордон?

— Так точно!

— Часто?

— Один-два рази на тиждень. По три-чотири літаки.

— Як ми протидіємо?

— Один збили, пілоти загинули. Тіла передали німцям. Вони не мають претензій — погоджуються, що пілоти самі винні.

— Твою мать! Треба, щоб генштаб терміново видав наказ по німецьких літаках вогонь не відкривати. Не треба їх провокувати.

— Розумію.

— І ось ще що… Про всяк випадок… Підготуй напад буцімто націонал-соціалістів на делегацію художників, яка поїде в Берлін.

— Напад «косметичний»?

— Косметичний? Ми не кіно з тобою знімаємо, Лаврентію! Напад — справжній. Скажімо, в готелі. Ні, краще, коли буде розгорнуто павільйон. Скажімо, зграя нацистських молодчиків. Штурмовиків. Або молодчиків із цього нацистського комсомолу.

— Гітлерюгенду, — блиснув своїми знаннями Берія.

— Точно. Гітлерюгенду. Все треба зняти на кіноплівку. Причому це має бути досить жорстко. Більша частина делегації має загинути. А краще вся. Це потрібно, щоб світ відвернувся від Німеччини! Щоб до нього Рузвельт не слав посланців! Щоб він був ізгоєм! Щоб Гітлер офіційно вибачився перед нами!

У нього має бути особливе ставлення до художників. Якщо Адольф має проти нас воєнні плани, подібний інцидент може на якийсь час дати нам відстрочку. Його треба стримати! Він повинен вибачатися перед СРСР! Гітлер був гарним художником?

— Я не знаю, Кобо, — Берія опустив погляд. — Але, якщо треба, дізнаюся!

— Це дуже важливо! Фюрер рейху — художник. Я знаю, що він особисто відбирає картини до німецьких музеїв. Що підтримує молодих. І тут напад штурмовиків фюрера на делегацію кращих радянських художників! Те, що треба, — Сталін задоволено посміхнувся у вуса. — Саме те, що треба. Давай, Лаврентію, давай! Нехай мені дістануть репродукції якихось робіт Адольфа! І нехай хтось зі спеців мені доповість, що він за художник. Давай! Якщо ми допустимо промашку, то великий радянський народ нас підвісить за яйця. І ще. Хто там керуватиме делегацією?

Сталін спіймав запитальний погляд Берії.

— Якщо це якийсь жид, то заміни його. Досить визначних жидів у радянській історії. Зрозумів?

— Не зовсім, Кобо, — затинаючись від хвилювання, відповів Берія.

— Тупорилий ти, Лаврентію! Повинен розуміти мене з півслова! У світі говорять, що після революції в Росії на зміну німцям до влади прийшли жиди. Після нападу нацистів на нашу делегацію фото її керівника обійде всі газети світу! В СРСР його ім’ям будуть називати вулиці і піонерські загони! Не повинно бути у наших містах вулиць Рабиновича чи Рапопорта. Навіть якщо Лазар Вайсбейн прославиться, як Леонід Утьосов, він все одно у пам'яті людей буде жидом Лазарем Вайсбейном! Не може в СРСР бути вулиці Лазаря Вайсбейна! За Радянський Союз повинен загинути діяч культури зі слов’янським прізвищем і слов’янською зовнішністю.

— Герасимов доповів, що керівником делегації планується якийсь Гущенко.

— Гущенко? — Сталін на хвилину замислився. — Гущенко… За прізвищем наче не єврей. Що він за один?

— Кобо, я ще про нього мало знаю, але начебто він працював на нас як нелегал. Жив у Франції й Німеччині.

Сталін задумався. Не помічав, що тримає люльку боком і попіл сиплеться на килим. Нарешті сказав:

— Герой невидимого фронту. Ще краще! Зробимо його Героєм Радянського Союзу. Посмертно. Покажеш мені фото. Щоб жодна риса не натякала на жидівське коріння!

Сів, довго розкурював згаслу люльку. Зламав кілька сірників. Жбурнув коробку на стіл.

— Сука Ворошилов! — раптом сказав зі злобою. — Відповість мені за Фінляндію. А що Захар?

— Захар мовчить.

— Захар дає дуже мало інформації. І то не інформація, а лайно. Якщо дізнаюся, що покриваєш хрінову роботу Захара через твого заступника — ту жирну свиню — Богдана Кобулова, підвішу за яйця! Зрозумів? За яйця! Говорять, Сталін жорсткий. Нема на вас Івана Грозного! Вже половина б корчилася на дибі! А хтось і на палю б сів!

Резидент у Берліні Амаяк Кобулов, який працював під псевдо Захар, був братом Богдана Кобулова, начальника одного з управлінь НКВС. Його вважали протеже Берії.

Берія зібрався заперечити, але Сталін перебив його:

— Мовчи, — вождь витягнув руку з люлькою у напрямку Берії, зупиняючи його. — Хтось іще підтвердив інформацію Захара?

— Ні, — Берія вже був не радий, що пропустив до Сталіна шифровку про виступ Гітлера. Після цього він буде завжди намагатися блокувати всю інформацію про можливий напад Німеччини на СРСР. І пропускати тільки те, що хоче почути Хазяїн.

— Треба підсилити Захара. Значить так, знайди когось зі старих кадрів. І відправ йому на допомогу. Все. А що там із поляками?

Поляки — то були двадцять тисяч польських військових, які здалися Червоній армії у східній частині Польщі. Думали таким чином урятуватися від армії вермахту, що швидко наступала. Але жорстоко помилилися.

— Усе зроблено, — Берія зробив красномовний жест — чиркнув долонею по шиї.

Сталін замислено кивнув. «Все» означало розстріл поляків. Спочатку Сталін вагався, що з ними робити. А потім, коли поляки підняли ледь не бунт, вимагаючи суду або відправки в Англію, вирішив пустити їх «у розхід». Навіщо йому було відпускати цілу армію, яка потім воювала б із ним за східні польські землі? Як би зробив Іван Грозний? Тільки так! Ніхто в Політбюро не посмів йому заперечити. Всі проголосували «за». Ворошилов, Молотов, Калінін, Каганович. Все Політбюро — одноголосно. І тепер — немає поляків. Немає й проблеми.

* * *

Цілком таємно.

Політбюро ЦК ВКП(б)

З рішення від 5 березня 1940 р. (протокол № 13, п. 144)

Справи польських військових розглянути в особливому порядку, із застосуванням до них вищого заходу покарання — розстрілу. Розгляд справи провести без виклику арештованих і без пред’явлення звинувачення, постанови про закінчення слідства й звинувачувального вироку. Розгляд справ і винесення вироку покласти на трійку, у складі тт. Меркулова, Кобулова й Баштакова.

* * *

— Де поховали? — запитав Сталін.

— У Катині, Харкові й Калініні, — квапливо відповів Берія.

— Добре, Лаврентію. Май на увазі, не повинно залишитися жодних слідів. Жодних! А що там із Троцьким?

— Працюємо. Троцького буде знищено протягом місяця-двох.

— Лаврентію, якщо буде війна — хоч із німцями, хоч із британцями, хоч із чортом лисим — Троцький повинен бути знищений ще до її початку. Якщо він буде живий, нам дуже важко буде розраховувати на монолітну підтримку Комінтерну і наших союзників. За операцію по Троцькому відповіси головою.

— Із Троцьким усе нормально. Меркадера вже запрошують до нього на віллу.

* * *

Цілком таємно.

ІНО НКВС

З особової справи працівника ІНО НКВС

Рамон Меркадер дель Ріо Ернандес

Іспанець. Член Компартії Іспанії. Народився в Барселоні. Завербований НКВС СРСР за допомогою своєї матері Марії Карідад, працівника ІНО НКВС. З січня 1939 року знаходиться у підпорядкуванні Н. І. Ейтінгона. Працює в Мехіко як канадський бізнесмен.

У вересні 1939 року Рамон Меркадер переправився в США, у місто Нью-Йорк й зблизився із Сільвією Агелоф, що входила в оточення Троцького. У жовтні того ж року Меркадер перебрався в Мехіко, де Троцький проживав зі своєю родиною, пояснюючи це нібито справами фірми, і переконав Агелоф переїхати до нього.

* * *

— Я гарантую: протягом місяця все станеться, — запевнив Берія. — Операцією займається наш резидент в Іспанії — Ейтінгон.

— A-а. Цей, як його… нагадай — Ісак? — Сталін звів погляд на Берію.

— Наум Ісакович, товаришу Сталін, — швидко відповів той.

— Скрізь жидва, — поморщився, немов від зубного болю, генсек. — Скрізь!

— Можна замінити.

— Ні, — Сталін заперечливо підняв руку з люлькою. — Якщо провалить справу по Троцькому, ми його просто розстріляємо. Якщо виконає, стане Героєм Радянського Союзу, незважаючи ні на що. Це надважливе завдання. Завдання завдань! Яким чином він наблизиться до Троцького?

— Меркадер закохав у себе Сільвію Агелоф, що дружить із родиною Троцьких.

— Топче її? — питально, з єхидною посмішкою позирнув на Берію Сталін.

— Вона вже другий тиждень живе в його квартирі в Мехіко. Щодо інтимних справ, тут Меркадер неперевершений! Ми вже не раз використовували його в якості повії. Агелоф закохана в нього і готова заради нього дияволу душу продати, — демонстрував ґрунтовне володіння ситуацією Берія.

— Чудово, — Сталін посміхнувся. Його очі загорілися. — Хай пускає їй пил в очі. Багатий бізнесмен. Гарна машина. Ресторани, театри. Щоб її життя було святом. Грошей цьому Меркадеру не шкодувати! Зрозумів?

— Так точно, товаришу Сталін!

— Він уже був у Троцького?

— Був двічі разом із цією, Агелоф. Троцькому він сподобався. Щойно він потрапить до Троцького без свідків, відразу вб’є його.

— Добре. Йди. У твоїх руках долі двох майбутніх героїв — Ісака Ейтінгона і цього, як його… Гущенка.

— Наума Ейтінгона.

— Не має значення. Провалиш операцію — начувайся! Поки що все, вийди в приймальню і зачекай.

Сталін підняв трубку зв’язку з Поскрьобишевим:

— Молотова до мене. Швидко! І нехай візьме шифротелеграму Майського.

20 березня 1940 року, 15 год. 59 хв.

Москва, Кремль

Головний годинник повільно почав віддзвонювати «Інтернаціонал». «“Боже царя храни”, здається, звучало мелодичніше», — подумав Сталін. Він від природи мав гарний слух. А бій годинників перелаштували на «Інтернаціонал», відколи він жив у Кремлі.

Сталін стояв біля вікна і дивився у бік Архангельського собору. Штори, що зазвичай наглухо закривали вікна, були відіпнуті. В Архангельському соборі лежав прах Івана Грозного.

«Ти, царю Іоанн, програв свою лівонську війну, — подумав він. — Побачиш, як син шевця свою війну виграє». На підвіконня зі зворотного боку скла раптом сів ворон і постукав дзьобом у шибку. Уважно позирнув на Сталіна. І потім довго дивився йому прямо в очі, не моргаючи і не відводячи погляду. Давно ніхто не смів так дивитися йому в вічі! Ніхто не міг витримати його погляду! Сталін здригнувся. Він чув, що ворони живуть триста років. Всі правителі намагалися вигнати ворон із Кремля, але нікому це не вдалося. Стріляв ворон заради розваги останній самодержець Микола Другий. Стріляли латиські стрільці, які охороняли Леніна. І нічого не допомогло. Але — триста років! Невже це правда?

— Чого ти так дивишся? На мене не можна так дивитися. Можливо, ти бачив так само, як мене, Іоанна Грозного? — прошепотів він.

Порахував, ворушачи губами. Ні. Не може бути. Швидше, цей ворон міг бачити Петра Першого. Коли задзвонив телефон, він знову здригнувся. Крикнув:

— Киш, киш, — але ворон не зважав. Товсте скло не пропускало звуків. Сталін швидко запнув штору, взяв слухавку. Поскрьобишев доповів, що прийшов Молотов.

Сталін, спілкуючись з вороном, бачив, як під’їхав автомобіль Молотова. Відзначив, що той останнім часом пересувається у супроводі, як мінімум, трьох охоронців. Берія доповідав, що навіть їжу примушує охоронців куштувати перед тим, як їсть сам. Чогось боїться? Може, його, Кобу? Не бійся, Скрябін-Молотов, Коба потребує тупих і відданих виконавців, позбавлених реальної влади! А якщо прийде час, то твої троє охоронців тебе і заарештують, і в «турму» відвезуть. А поки що, не бійся.

Молотов щойно побував у Скліфі — лікарні «швидкої допомоги», де відвідав дружину Берзіна. На цьому наполягла Перл. Вона колись працювала разом із Берзіною. І зараз він думав, чи знає про цей інцидент Сталін і чи знає він про його візит до лікарні. Адже якщо проти Берзіна справді щось було… То за його дружиною могли слідкувати люди Берії.

Коли Молотов увійшов, Сталін уже стояв, прихилившись спиною до підвіконня, і дивився на карту Європи.

Потиснувши руку голові Раднаркому, сказав:

— Вячеславе, зажадай у Шуленбурга пояснень по виступу Адольфа.

— Про який виступ ідеться, Йосипе Віссаріоновичу?

Молотов разом із Берією належав до когорти тих, кому дозволялося називати його Йосипом Віссаріоновичем. І коли той був у гарному настрої — навіть Кобою.

— Про виступ перед випускниками танкової академії, де ця свиня — Адольф — знову завів пісню про життєвий простір на сході. Якщо він називає себе нашим союзником, то повинен розуміти, що ми не будемо пропускати поза увагою подібні речі. Але сильно не тисни. Нот протесту не буде. Принаймні поки що не буде. Давай телеграму Майського.

Сталін узяв папірець, кілька разів перечитав:

«За інформацією шведського військового аташе в Лондоні Йохана Свентісона, можливий напад німецьких диверсантів у формі співробітників НКВС на делегацію німецьких художників у Москві. Свентісон вважає, що ця провокація може стати підставою для удару німецького угруповання, що розташоване у Польщі по позиціях Червоної армії. Майський».

Повернув Молотову. Сказав:

— Я не вірю, що Гітлер виступить проти нас. Думаю, що той твій швед пошив у дурні Майського. Що говорять про дії Німеччини в Європі?

Високим чолом Молотова пробігли зморшки:

— Більшість говорить про Данію і Норвегію. Що акція проти них вирішена…

— В’ячеславе, — перебив Молотова Сталін. — Уже півроку лише розмови. Про акції, удари, напади. Через кордон постійно залітають німецькі літаки! Випадковість? Дуже багато таких випадковостей останнім часом! І головне: Адольф не може тримати 140 бойових дивізій без війни, вони розорять Німеччину!

— Йосипе Віссаріоновичу, ви вважаєте, що німці підуть на схід?

— Ні! — гримнув Сталін. — Я так не вважаю! Але нічого й не виключаю. Якщо американський емісар Ворен умовить німців помиритися з Англією, куди вони підуть? Нехай посол Майський переговорить з послами Данії і Норвегії. І сьогодні ж переговорить з кимось, хто знає про переговори Ворена.

— Добре, Кобо. Я зараз накажу це зробити, — Молотов трохи помовчав і наважився-таки поскаржитися на Берію. — Я щойно був у Скліфі…

— Що таке Скліф? — Сталін не визнавав новомодних скорочень.

— Лікарня «швидкої допомоги». Там, де колись була богадільня.

— Знаю цю богадільню. І що?

— Люди Берії вночі намагалися вдертися до нашого дипломата. І він застрелився.

— В’ячеславе… Мене це не цікавить! Мене турбує доля країни! Ми відповідаємо за долю мільйонів! А ти — дипломат! Вирішуй з Лаврентієм. Люди, які за собою ніякого гріха не мають, не стріляються!

Сталін кинув колючий погляд на Молотова, і той квапливо опустив очі.

— Все, ти вільний.

Молотов ледь помітно зблід від такої неочікувано холодної відповіді й, бурмочучи вибачення, боком вийшов з кабінету генсека.

Сталін підняв слухавку. Сказав коротко Поскрьобишеву:

— Берію.

Коли Берія увійшов, запитав, нервово барабанячи пальцями здорової руки по червоній теці:

— Що у тебе є на посла у Лондоні Майського?

Берія замислився, але лише на мить. Маючи зуб на Молотова, він збирав інформацію і про його найближче оточення:

— Справжнє ім’я Ян Ляховецький. Син польського єврея. Закінчив університет у Мюнхені. У минулому есер і меншовик. За доповідною нашого резидента у Лондоні, має багато сумнівних зв’язків як у Німеччині, так і в Англії, любить випити, волочиться за гарненькими жінками, в тому числі дружинами членів дипмісії, близько спілкується із західними дипломатами і може плескати язиком зайвого…

— Гарні кадри у Кам’яної задниці. Хто рекомендував у дипкорпус?

— Меєр-Генох Мойсейович Балах.

— Це хто?

— Максим Максимович Литвинов.

— Єврейська банда.

— Накажете відкликати в Москву й арештувати?

— Устигнеш. Його випивки і жінки нас не обходять. Коли будуть серйозні матеріали, даси знати. Вільний.

Сталін кивком голови вказав Берії на двері. Коли той вийшов, підняв слухавку. Сказав Поскрьобишеву:

— Нас ні для кого немає.

Розкрив червону теку і вкотре втупився у шифротелеграму:

«…світ значно змінив думку про боєздатність Червоної армії. Таким чином, вермахт не має супротивників у Європі. І якщо буде потрібно, за місяць танки вермахту можуть увійти в Москву».

Розділ 11

Фюрер і учні

Абетка для початкової школи

/ за ред. Вільгельма Брінкмана і Пауля Рессінга, 1940 р.

Далеко звідси у нашого фюрера Адольфа Гітлера є прекрасна вілла. Вона розташована високо в горах й оточена залізною огорожею. Часто люди, щоб побачити і привітати фюрера, підходять до неї.

Одного разу фюрер вийшов на прогулянку і приязно привітав присутніх. Вони були цьому дуже раді й стали простягати до нього руки.

Ближче від усіх стояла маленька дівчинка з квітами в руках, яка вимовила своїм дзвінким голосом: «А в мене сьогодні день народження».

Тоді фюрер узяв малу за руку і разом з нею попрямував до вілли. Там її пригостили тістечками та полуницею з вершками. Дівчинка їла, їла і наїлася. Вона вимовила ввічливо: «Дуже дякую» і «До побачення». Потім стала навшпиньки, охопила маленькими рученятами фюрера за шию і міцно поцілувала його.

28 березня 1940 року, 14 год. 23 ве.

Оберзальцберг, вілла «Бергхоф»

Адольф Гітлер — рейхсканцлер Німеччини, фюрер німецького народу і Райнгард Гейдріх — шеф Головного управління імперської безпеки (РСХА) стояли на терасі башти «Орлине гніздо» вілли Бергхоф і спостерігали за орлом, який завис високо в небі. Стояла незвична для цієї пори року тепла погода. У блакитному небі не було жодної хмаринки. Удалині височіла трикутна верхівка гори Унтерсберг.

На терасі вже стояло кілька вифарбуваних у білий колір круглих столів. Навколо них розташувалися такі ж білі стільці з м’якими спинками і твердими підлокітниками. Над столами — складені великі парасолі, які мали захищати фюрера і його гостей від сонця.

Адольф Гітлер не любив сонця. Шале знаходилося на північ від гірського масиву і навіть удень воно було в тіні гірських вершин. Товсті стіни рятували фюрера від спеки. Він любив прохолоду. Навіть холод. Височезні сосни сягали верхівками тераси, в долині і на найближчих пагорбах зеленіла трава, а на вершинах чорного гірського хребта ще білів сніг.

Суперукріплене шале Бергхоф знаходилося у високогірному районі Оберзальцберг, неподалік містечка Берхтесґаден на кордоні з Австрією.

Це був величний і водночас дивний, ретельно продуманий гірський дім-фортеця. Його збудували за особистим проектом фюрера.

Дім було захищено чотирма смугами фортифікаційних споруд, його пильнувало 3000 солдатів охорони з полку особистої гвардії фюрера «Лейбштандарт СС Адольф Гітлер». Головний будинок розташувався на вершині гори і мав сім величезних залів, з вікон яких відкривався величний гірський краєвид. Ще тринадцять поверхів угризалися вниз — у скелі.

Найбільшою із семи кімнат була вітальня з величезним дубовим столом, масивними стільцями, каміном і вікном на всю стіну.

Нижні поверхи були приміщеннями для охорони, прислуги, кухнями, складами, зброярнями.

Над будинком височіла башта, котру називали «Орлиним гніздом».

Тут фюрер часто насолоджувався самотністю і спогляданням краєвидів.

— Те, що Росія продемонструвала свою слабкість у війні з фінами і що, рано чи пізно, ми повернемо на схід, я сказав у запалі. Саме так, Райнгарде! Саме так, — Гітлер розвів руками і з прикрістю ляснув долонею по поручню. — Я розумію, що це моя помилка, якій немає вибачення. Тепер Сталін вустами Молотова вимагає пояснень. Але хто міг подумати, що мої слова підуть гуляти за стіни військового навчального закладу? Як це трапилося? Як вони потрапили на стіл Сталіну? Це вже ви, геносе Гейдріх, маєте дізнатися, яким чином трапився витік інформації. Це ваше недопрацювання!

На Гітлерові був традиційний захисного кольору широкобортний френч з орлом на рукаві, чорні брюки, низько насунутий на очі кашкет теж з орлом і коричневим обідком. Одяг для фюрера шили кращі шевці берлінського магазину Вільгельма Хольтера, що знаходився на Вільгельмштрасе, 49. Костюми повинні були приховувати мимовільне смикання правого плеча, яке розвинулося у фюрера після падіння на бруківку під час невдалого путчу 23-го року. Капелюхи мали бути крислатими, тому що фюрер швидко обгорав на сонці.

Сорочка була однотонною, білою, краватка чорною — цим кольорам фюрер багато років віддавав перевагу.

Спостерігаючи за орлом, Гітлер задер догори голову. Його вузькі вуса, покликані візуально укоротити задовгий, на його думку, ніс, гордо стирчали догори. І голився, і підстригав вуса Гітлер виключно сам, не довіряючи прислузі свою занадто ніжну шкіру. Прикрив очі від сонця долонею, складеною човником, і говорячи, продовжував спостерігати за птахами.

— Donnerwetter! Прокляття! Я сказав зайве! Але ця думка мене мучила постійно. Коли я побачив, що один фінський вояк коштує десяти російських, я зрозумів, що ми не повинні були зупинятися в Польщі, а рухатися далі на схід. Сьогодні ми були б уже в Москві! Саме так, Гейдріху, саме так!

Гітлер захопився і почав жестикулювати. Кожну фразу він підтверджував змахом руки. Немов рубав дрова маленькою сокирою. Ще з кінця 20-х він почав відточувати перед дзеркалом свої пози й рухи, щоб переконливо виступати на мітингах. Поступово вони ставали йому звичними.

— Але тоді, в Польщі, ми були впевнені, що Ради надзвичайно могутні, і спрямували рух німецької нації на захід. Тепер машину війни запущено. Вектор її руху змінювати, мабуть, запізно. Хоча… — Гітлер на мить замовк. — Я говорив з елітою нашої армії, командирами-танкістами! Хіба я міг подумати, що це дійде до того ідіота — радянського резидента Кобулова! Чи, може, він не такий ідіот, як ви мені доповіли, Райнгарде? Може, він водить нас за ніс і просто прикидається ідіотом? Можливо, ми його недооцінюємо?

Гейдріх був худим чоловіком високого зросту, з трохи завузькими плечима, трохи заширокими, жіночними стегнами і трохи задовгими руками. Також виділялися високе чоло, гострий ніс і довгі пальці музиканта.

Був у чорному мундирі групенфюрера СС — на рукаві сріблястий шеврон «старого бійця» у вигляді літери «V». Його мали право носити лише ті, хто вступив в Націонал-соціалістичну робітничу партію — НСДАП — ще в «часи боротьби», коли Гітлер не був рейхсканцлером. На пальці перстень — «Мертва голова». Такий перстень вручав особисто Гіммлер старшим офіцерам, знову ж таки, тільки старої гвардії.

Після Першої світової війни Гейдріх служив на крейсері «Берлін», яким тоді командував нинішній шеф німецької розвідки адмірал Канаріс. Гейдріх дослужився до чину морського обер-лейтенанта. Але через кілька скандальних історій із жінками став перед офіцерським судом честі, який змусив його вийти у відставку. Він довго не мав засобів для існування. Перебивався випадковими заробітками, здебільшого вів життя альфонса. Він мав магічний вплив на жінок, і деякі із задоволенням його утримували. Але таке життя, як він вважав, життя дощового черв’яка, його зовсім не влаштовувало. Через своїх друзів, членів СС із Гамбургу, він зв’язався з Гіммлером, керівником охоронних загонів, ще маловідомого тоді трибуна бюргерів і дрібних торгівців — Адольфа Гітлера.

Гіммлер, у якості випробування, посадив його на цілий день, щоб він склав організаційний план майбутньої партійної служби безпеки. Це й було початком могутньої служби безпеки — НСДАП. Гейдріху вдалося незабаром виділитися — знайти зрадника в партійних лавах, що працював на владу. Ним виявився «старий боєць», колишній радник баварської карної поліції. Завдяки цьому успіху молодий Гейдріх потрапив до безпосереднього оточення рейхсфюрера СС Гіммлера, а згодом і самого фюрера. Гейдріх любив розповідати, що в дитинстві мріяв займатися хімією і за це колеги позаочі називали його Хіміком.

— Я впевнений, що ми правильно оцінили радянського резидента в Берліні, мій фюрере, — поквапливо зауважив Гейдріх, намагаючись у зародку задушити думку фюрера про його можливу помилку. — Він не має оперативного досвіду. Ми вивчили його біографію, отриману з наших джерел в СРСР. Він — дилетант. Інформація про ваш виступ — або його випадковий успіх, або наш випадковий прокол.

Ми встановимо, яким чином ця інформація потрапила до Кобулова, і покараємо винних. Особисто мені здається, що тут не обійшлося без англійців. Після чисток у 37-му і 38-му роках росіяни в Німеччині просто не мають бодай якоїсь серйозної резидентури.

Амбіційний і недалекий резидент у Берліні, Амаяк Захарович Кобулов (Захар), справді не мав оперативного досвіду розвідника і навіть не володів німецькою мовою. Відразу після приїзду в Берлін на прийомі, організованому на честь радянського наркома Тевосяна, він улаштував п’яну бійку. Кобулов ударив в обличчя німецького офіцера, який випадково вихлюпнув на нього бокал вина. А далі засвітив ледь не всю агентуру: почав викликати нелегалів на конспіративну квартиру, що була «під ковпаком» у гестапо. І приїжджав спілкуватися з агентами в супроводі перекладача й охоронця. Викритих агентів гестапо поки що не чіпало, загалом через дружбу між Німеччиною і СРСР.

Але інформація про поведінку Кобулова таки потрапила в Москву, і лише наближеність до Берії його брата Богдана Кобулова врятували резидента в Берліні від виклику на Луб’янку і розстрілу.

Утім, інший заступник Берії, Всеволод Меркулов, спеціальною шифротелеграмою категорично заборонив резидентові Захару особисто зустрічатися з важливими агентами.

Резидент-дилетант Кобулов відтак вирішив шукати свої джерела інформації. І швидко знайшов. Джерелом став 27-літній латвійський журналіст Орест Берлінкас, власний кореспондент ризької газети «Бриве земе» у Берліні.

Амаяк повідомив у Москву, що завербував емігранта-латиша, який «тверезо оцінює встановлення радянської влади в Прибалтиці» і готовий «ділитися отриманою в колах німецького МЗС інформацією». Кобулов, звісно, не знав, що його новий агент Берлінкас, який отримав прізвисько Ліцеїст, після кожної зустрічі з ним їде доповідати своєму справжньому патрону — штандартенфюреру СС Лікусу, діяльність котрого курує особисто Гейдріх. У гестапо Берлінкусу дали прізвисько Петер. Іноді його ще називали Латишем.

Причому вихід Петера-Латиша на Захара німці вважали настільки важливим, що Гейдріх нерідко особисто готував текст доповіді Петера Кобулову, потім доповідав його фюреру. Тільки з його високої санкції, а нерідко й із власноручними правками, матеріал надходив до штандартенфюрера Лікуса, який і «озброював» цією «дезою» свого агента, який негайно передавав її Захару.

— Та якби я знав, що Росія така слабка, я б спочатку розібрався з Росією, а не з Англією і Францією! Росія виявилася колосом на глиняних ногах. Хто це сказав? — Гітлер запитально позирнув на Гейдріха.

— Фрідріх Великий? — Гейдріх навмання назвав улюбленого політика фюрера.

— Ні, Фрідріх так думав. А сказав це, здається, Дідро, — поправив Гейдріха фюрер. — Дені Дідро — французький філософ. Серед поїдачів жаб теж іноді траплялися розумні голови.

— Але, мій фюрере, багато хто і нині вважає Росію дуже могутньою, — ввічливо вставив Гейдріх.

— Росія була могутньою до Жовтневого перевороту, коли німці керували нею. Ось чудовий приклад, як можуть діяти німці в середовищі більш низької раси! Сотні років Росія піднімалася за рахунок німецького управління! За рахунок вливання німецької крові в жили російської керівної еліти. Після комуністичного перевороту місце німців зайняли євреї. І все пішло шкереберть! Євреї значно ослабили Росію! На жаль, я раніше не надав цьому серйозного значення, — очі Гітлера перетворилися на вузькі щілинки, губи стиснулися, і він надовго замовк, вдивляючись у блакитну далечінь, де чорна цятка то наближалася, перетворюючись на орла, то віддалялася, гублячись у піднебессі. Тоді фюрер брав до рук потужного морського бінокля і підносив до очей.

— Добре, — нарешті сказав Гітлер, повернувшись до Гейдріха, що не наважувався перервати мовчанку. — Я наказав Ріббентропу ще і через Шуленбурга заявити Молотову, що то — провокація англійців. Що ми ніколи не нападемо на СРСР і що я нічого подібного ніколи не говорив.

— Мій фюрере, ми все спростували і підтвердили спростування через «нашого резидента», — Гейдріх повернувся до Гітлера і побачив, що у того на обличчі повільно з’являється посмішка і зморшки в куточках губ поповзли до скронь.

— Наш резидент? — вони разом засміялися з такого визначення Кобулова, як «наш резидент».

Гейдріх хихотів стримано, прикриваючи долонею рота, як і личить підлеглому в присутності фюрера, а Гітлер сміявся гучно, ляскаючи себе по стегнах долонями.

Фюрер раптово обірвав сміх:

— Геносе Гейдріх, я доручаю вам, саме вам, абсолютно таємну місію! Місію, від якої залежить майбутнє німецької нації! Німеччина має розглядати захоплену польську територію як район зосередження для майбутніх німецьких операцій на сході. Необхідно тримати в порядку залізниці й шосейні дороги, що проходять територією Польщі — нашого майбутнього плацдарму для удару по Радах. Можливо, через рік, а можливо, через десять років. Але рано чи пізно це відбудеться. Сталін ставить румунам ультиматуми і хоче відібрати Бессарабію і Буковину, опосередковано це є небезпекою для наших поставок нафти із цього регіону.

Я наказав Геббельсу зупинити роботи в берлінському Українському інституті. Тепер накажу терміново відновити! Україна буде завойована так само, як і Польща. Це трапиться, щойно ми розберемося з Європою. Долю початку кампанії в Європі вирішено. Термін — квітень. Поки англійці та ці мерзенні жабоїди-французи (Гітлер був затятим вегетаріанцем і зневажав усіх, хто поїдав будь-яку живність) ще сподіваються, що ми не почнемо цього року. Контроль за операцією «Прикриття» лежить особисто на вас, Гейдріху, та на адміралові Канарісу. Після захоплення України і Росії аж до Уралу почнеться золота ера для німців. Вони потерпають нині від негараздів війни, і я віддячу їм сторицею. На кожного з них будуть працювати десятки й сотні унтерменшів!

— Мій фюрере, ви найвизначніший із політиків, яких коли-небудь народжувала німецька земля! — пафосно проголосив Гейдріх.

— Я народився в Австрії. Але ви праві, Райнгарде, бо Австрія тепер теж німецька земля. До речі, ви знайшли мого орла?

Гітлер любив спостерігати за парою орлів, яка постійно кружляла над Бергхофом. Але вже другий тиждень було видно тільки одного птаха. Гітлер підозрював, що другого могли підстрелити мисливці.

— Так точно, мій фюрере! — квапливо відповів Гейдріх. Він примусив займатися пошуками орла всі найближчі до Оберзальцберга районні організації гестапо.

— Якісь мерзотники його вбили? Ненавиджу цих мисливців. Хто це? Сподіваюсь, не люди з нашого руху? — Гітлер сам поморщився від свого припущення з таким виглядом, ніби у нього раптом розболівся зуб.

— На жаль, мій фюрере… — Гейдріх розвів руками. — Мені важко про це говорити.

— Так і знав! Сподівався, що це не так! Але чомусь відчував, що буде саме так! — Гітлер зірвався на крик. — Я ж заборонив членам партії брати участь у будь-якому полюванні! Нехай навіть на куріпок! Я хочу викорінити цю ідіотську звичку їсти трупи загиблих тварин! Де орел? — фюрер стиснув кулаки. Потім з прикрістю ляснув кулаком об долоню іншої руки. Було видно, що він розлютився не на жарт.

— Ми вилучили тільки опудало орла, мій фюрере, — в голосі Гейдріха відчувався непідробний жаль. — На жаль, це зробили люди з партійної організації Оберзальцберга.

— Вони повинні бути виключені з партії! І втратити свої пости! Ніякої поблажливості! Чуєте, Гейдріху? Ніякої! — Гітлер пройшов по величезному балкону з кінця в кінець. Зупинився, пильно дивлячись на Гейдріха. — Ви сказали мені все, Гейдріху?

— Майже все. Є ще тільки одне… — Гейдріх замовк, вагаючись.

— Що таке? Я слухаю вас, геносе Гейдріх.

— На підставці опудала є напис «Улюбленому фюреру. Від партійної організації Оберзальцберга». Це мав бути подарунок до вашого дня народження.

— Прокляття, — Гітлер ще раз пройшовся балконом з кінця в кінець. Відкрив двері й увійшов до зали. Гейдріх послідував за ним.

Інтер’єри Бергхофу розробляв особисто господар. Вітальня, куди вони ввійшли з Гейдріхом, була декорована деревом. Меблі здавалися занадто громіздкими. На комоді великий бюст Ріхарда Ваґнера, виліплений улюбленим скульптором фюрера Арно Брекером. На стінах кілька пейзажів Шпіцвеґа, «Оголена натурниця» Тиціана і «Жінка з оголеними грудьми» учня Тиціана — Бордоне, «Руїни Риму» Паніні. Але кімната не справляла враження надмірно загромадженої. У великому залі висіли гобелени і стояли величезні букети квітів. Тут були червоні троянди, білі кали і рожеві лілії.

Фюрер зупинився біля каміна, зняв кашкет і кинув його на крісло. Пригладив волосся, що весь час стовбурчилося на маківці й спадало на лоба. Поплескав долонею по гіпсовому різьбленню.

— Добре, Гейдріху, я погарячкував, дайте цим ідіотам спокій.

— Буде виконано, мій фюрере. Вони вже й так у розпачі! І ще одне важливе запитання. Що ми маємо робити з поляками?

— Про яких поляків мова, Гейдріху?

— Ми заарештували близько 3 тисяч найбільш видатних поляків — вчених, промисловців, громадських діячів.

Гітлер пройшов від каміна до величезного вікна. Довго мовчав, дивлячись у синю гірську далечінь. Нарешті тихо сказав:

— Як це не сумно, але їх доведеться знищити. Так буде краще для німецького народу. Вони були б постійним джерелом опору нам. У Франції скоро буде п’ять-десять польських дивізій. Поляки будуть стріляти в німецьких солдатів. А тому їх треба знищити. Польську еліту і польську культуру швидко замінить німецька.

— Буде виконано, мій фюрере.

— Що ще, Гейдріху? — він кивнув камердинеру Гансу Юнґе, який зазирнув до вітальні. Той подав на таці Гітлеру традиційну для цієї години чашку чаю, а Гейдріху — бокал вина. Гітлер ніколи не вживав алкоголь, але постійно тримав хороше вино для найближчого оточення. Камердинер був високим — метр дев’яносто. Всіх камердинерів Гітлер підбирав особисто з людей, направлених до нього з LSSAH — «Лейбштандарту СС Адольф Гітлер». Кандидати, яких направляли до фюрера, повинні були мати пропорційні риси обличчя, блакитні очі, світле волосся і високий зріст. За такими ж вимогами набирали гвардійців, які несли вахту в Імперській канцелярії.

— Салон Кіті. Це колишній, я вибачаюсь, мій фюрере, бордель. Ми закрили всі подібні заклади в Німеччині згідно з вашими директивами і директивами партії щодо підвищення стандартів моральності німецького суспільства. Цей єдиний салон вирішили використати для потреб гестапо — перетворити, я прошу вибачення, на фешенебельний бордель для іноземців. З можливістю прослуховування і фотозйомки в номерах. Мені потрібна ваша санкція, щоб залишити його в Берліні для нагляду за іноземними дипломатами й журналістами і можливого використання для їхнього вербування, — Гейдріх говорив квапливо, побоюючись, що фюрер може його перервати і не захоче слухати далі.

— Яка гидота, Гейдріху! Яка гидота! Гніздо розпусти в центрі Берліна! Ви вважаєте, що без цього не можна? — насупився Гітлер. Моральність фюрера була частиною його образу. Гітлер був байдужий до якісного одягу й вишуканої їжі, не вживав м’яса, не пив і не палив, у побуті був украй невибагливий. Що він любив? Квіти у своїй кімнаті, вершкові тістечка, цукерки, собак і розумних жінок.

— Мій фюрере, я підозрював, що це викличе ваше невдоволення. Я знаю, що ви є прихильником міцної арійської родини. Але ризикнув запропонувати це лише тому, що подібними закладами активно користуються спецслужби всіх країн світу! Відмовляючись від них, ми послабимо свої розвідувальний і контррозвідувальний потенціали.

Гітлер замислився, дивлячись у величезне вікно на промені світла, що повільно піднімалося з-за гір.

— Сподіваюсь, ці жінки не арійки? — нарешті запитав він.

— Звісно, ні! — Гейдріху довелося збрехати. Насправді всі жінки, яких підібрав за наказом Гейдріха один із його заступників по політичній розвідці Вальтер Шелленберг, були арійками і членами NS-Frauenschaft — націонал-соціалістичного жіночого союзу.

Проституція, а тим більше будинки розпусти у Німеччині були заборонені відтоді, як до влади прийшли нацисти. Сім’я в рейху була не менш святим інститутом, ніж у Радянському Союзі. І там і тут були заборонені любов за гроші, порнографія та гомосексуалізм. І в одній і в іншій країні всі згадані гріхи загрожували чималими тюремними строками.

Ідея використати жриць кохання для служби рейху спала Гейдріхові на думку, коли він відвідав подібний салон в Італії. Тоді він і доручив виконати цей проект своєму молодому, але перспективному підлеглому — Вальтеру Шелленбергу. Він запитував у Гітлера дозволу на цей проект, хоча насправді все було давно готове до роботи. Дозвіл фюрера був лишень дахом від недоброзичливців, які могли піднести все Гітлеру під непривабливим соусом.

— Я більше не хочу чути про цей салон, Гейдріху! Якщо так треба для справи, хай поки що він буде. Але після закінчення війни, щоб духу його у Берліні не було!

— Так, мій фюрере!

«Хто першим назвав його “мій фюрер”»? — подумав Гейдріх, віддано дивлячись в обличчя фюрерові, поки той купався у власних сентенціях про високу моральність німецького народу. — Можливо, Розенберг, який після виникнення руху іменував себе прес-секретарем партії? Та ні, не Розенберг! Можливо, Гес? Так, мабуть, це був Гес, і, здається, це було тоді, коли вони разом сиділи у в’язниці. Так, після того як вони вийшли з в’язниці в Айсберзі, Гес почав звертатися до нього «мій фюрере». Здається, Гесу належить і авторство привітання «Хайль Гітлер!» У принципі, в цьому привітанні не було нічого дивного. Коли так зверталися до самого фюрера. Раніше це була форма вітання будь до кого. «Хайль!» Але згодом це стало партійним вітанням, своєрідним паролем. Коли члени Націонал-соціалістичної робітничої партії Німеччини, замість «Добрий день» або «Здрастуйте», говорили «Хайль Гітлер!» Згодом це привітання вкорінилося і вже ніхто не міг, як раніше, сказати «Хайль Гес!» чи «Хайль Розенберг!», чи «Хайль Гейдріх!» — це було б святотатством. Найцікавіше, що Гітлер не видавав жодних законодавчих актів, щоб затвердити таке звернення і таке вітання. І жодного разу не наказував звертатися до себе «мій фюрере». Але у Гейдріха не було сумніву, що Гітлеру обидва ці штампи — і звернення, і вітання — дуже подобаються.

Гітлер закінчив свій виступ з приводу моральності німців перед вдячним слухачем і нарешті повернувся до початку розмови:

— І ще раз про мій виступ перед танкістами. Словом, Гейдріху, треба зам’яти цей інцидент. Ви повинні зробити все, аби дезавуювати мою дурну заяву через «нашого резидента». А я поговорю з Ріббентропом, щоб аналогічні дії були проведені по лінії Міністерства закордонних справ. У Рад не повинно бути жодних сумнівів про наші найщиріші дружні наміри. Нам конче потрібна їхня нафта і метал. Без них переможний поступ вермахту буде значно важчим. Я зараз думаю про те, що, можливо, навіть варто запросити Сталіна чи Молотова в Берлін.

Гейдріх слухав і кивав головою. У його погляді була собача відданість фюреру. Блакитноокий блондин з важким поглядом, жорсткий у справах, Гейдріх у присутності фюрера танув і ставав м’яким та улесливим.

Він був підданий особисто фюреру до останнього ґудзика на мундирі.

Запорукою цілковитої відданості фюреру цього всесильного чиновника, якого багато німців вважали дияволом у людській подобі, була страшна таємниця Гейдріха. Бабуся керівника бюро державної безпеки була єврейкою.

Розділ 12

28 березня 1940 року, 19 год. 45 хв.

Берлін

За дві години після вильоту з аеродрому Айрін поблизу Оберзальцбергу літак Райнгарда Гейдріха приземлився в Берлінському аеропорту. Пілотував його Гейдріх особисто, правда, увесь політ поряд був штатний пілот. Гейдріх кілька разів під час польської кампанії літав на бомбардування Варшави як стрілець-радист. Подібні рейди він уважав своєрідним зразком доблесті націонал-соціаліста й офіцера СС. Дізнавшись про польоти, рейхсфюрер Гіммлер, безпосередній шеф Гейдріха, заборонив йому це робити особистим наказом. Але Гейдріх продовжував удосконалювати свої навички пілота, сподіваючись потай від Гіммлера взяти участь у майбутній кампанії в Англії в якості пілота-штурмовика. Мелодія свисту бомб, вибухів і кулеметних черг для його вуха звучала не гірше від симфонічного оркестру, а Гейдріх був хорошим скрипалем й обожнював симфонічну музику. Будинки, що перетворюються на купи каміння, люди, які у паніці тікають, падають і зникають у вулканах вибухів, викликали стан, близький до екстазу.

За годину після приземлення його автомобіль у супроводі автомобіля охорони зупинився біля будівлі РСХА на Принц-Альбертштрасе.

Гейдріх злетів сходами повз вартових, які виструнчилися і віддали честь підйомом руки, кивнув секретареві й увійшов до свого кабінету. Начищені до блиску чоботи по кісточки потонули у густому ворсі темно-синьої килимової доріжки, що вела до величезного стола червоного дерева. Він любив синій колір. Тому і шпалери, і штори, і доріжки були в синіх тонах. Одна стіна була повністю заставлена книгами — здебільшого, то була довідкова література. Над столом — портрет фюрера. Колись Гейдріх спробував знайти фотокартку фюрера, на якій би той посміхався. Таких портретів не було в природі. Всі фото фюрера робив його особистий друг — фотограф Генріх Гофман. Фото, які призначалися для широкого загалу, затверджував фюрер. Він не затвердив жодного з посмішкою.

Зліва — столик із товстого скла з кількома телефонами — прямий зв’язок з канцелярією Гітлера, кабінетами Гіммлера, Бормана, Ріббентропа.

У стінах і в кришці стола щонайменше десяток мікрофонів, які він міг увімкнути натисканням кнопки під кришкою. Загалом кабінет був результатом серйозної роботи інженерної думки: на вікнах практично непомітні волосини датчиків, у сейфах, столі — фотоелементи, що спрацьовували, щойно хтось до них наближався на відстань, ближчу за метр. Він сів у крісло, підняв слухавку, якою зв’язувався із секретарем, і коротко сказав:

— Шелленберга!

Вальтер Шелленберг уже рік був правою рукою Гейдріха. Він закінчив юридичний факультет Боннського університету. Один із викладачів свого часу умовив його вступити в НСДАП, пояснивши, що це відкриє йому кар’єрний шлях. Доповіді Шелленберга партійному керівництву на тему розвитку німецького законодавства привернули увагу Гейдріха, який запропонував йому роботу в своєму відомстві.

З 1939 року Гейдріх призначив Шелленберга начальником групи IVE 4-го відділу Головного управління імперської безпеки (широко відомого як гестапо). Група вела питання контррозвідки, боротьби зі шпигунством у Німеччині й окупованих країнах. Керував гестапо Генріх Мюллер, але в Шелленберга зі своїм безпосереднім шефом відносини не дуже складалися, і нерідко Гейдріх спілкувався із Шелленбергом напряму. Мюллер намагався вибудувати зі своїми колегами дружні стосунки. Щочетверга керівники відділів збиралися у нього вдома і за випивкою обговорювали, зокрема й важливі політичні питання, яких не наважувалися торкатися в РСХА на тверезу голову. Шелленберг тримався осібно й у подібних заходах участі ніколи не брав. Можливо, злопам’ятний Мюллер уже вижив би його з управління, якби не заступництво Гейдріха. За кілька місяців він проміняв вечори зі шнапсом у малоосвіченого «тата Мюллера» на вечори симфонічної музики у Хіміка-Гейдріха.

Шелленберг — невисокий, середньої статури, навіть швидше худорлявий, з вузькими вилицями і відстовбурченими вухами, загалом досить несимпатичний чоловік — ввічливо постукав і зазирнув у кабінет шефа РСХА.

— Заходьте, Вальтере, — сказав Гейдріх і кивнув на крісло.

Шелленберг сів у крісло і приготувався слухати.

— Потрібно терміново дати Латишу інформацію про те, що фюрер не згадував про можливий похід на схід у виступі перед випускниками Крампніца.

— Що, таки сказав? — несміливо, самими кутиками губ посміхнувся Шелленберг.

— Так, як кажуть, мій язик — мій ворог. Фюрер — природжений оратор! У запалі виступу він не завжди контролює себе.

— А тому, геносе групенфюрер, знайдеться й нам робота, — ще ширше посміхнувся Шелленберг.

«Занадто багато розмовляє цей розумник, — невдоволено подумав Гейдріх. — Невже вважає себе фігурою, рівною мені? Вискочень…»

— Саме так, — продовжив він. — Крім того, наше завдання — переконати росіян, що фюрер не давав негативної оцінки кампанії Росії у Фінляндії. Не говорив, що вермахт не має гідних супротивників у Європі. Про несправедливість того, що німці займають територію у двадцять разів меншу, ніж росіяни. Словом, нічого цього фюрер не говорив…

— Групенфюрере, я відчуваю, що скоро настане час, коли доведеться часто їздити з відрядженнями на схід.

— Я вам нічого подібного не говорив, — Гейдріх холодно подивився на Шелленберга. — І взагалі, геносе Шелленберг, прошу вас, не намагайтесь аналізувати те, що вам не під силу.

— У жодному разі, — Шелленберг опустив погляд. — Вибачте, шефе. Але бідний, бідний геносе Сталін.

— Товариш Сталін, — поправив його Гейдріх. «Товариш» в його вустах прозвучало, як «товаріс». — Можливо, бідний товариш Сталін. А можливо — бідні всі ми. У будь-якому разі, Вальтере, будемо вважати ваші домисли лише домислами. Підготуйте фальшиву стенограму виступу фюрера в Крамніцу. Щоб там було щось схоже на його промову, але з іншими акцентами. Ніякого походу на Схід! Росіяни повинні повірити, буцімто до того їм злили дезу. І нехай Латиш надтерміново згодує цю «справжню» стенограму російському резиденту Кобулову… Товаришу Кобулову, якщо вам так більше подобається.

— Слухаюсь, геносе групенфюрер! — кивнув Шелленберг.

— І ще одне. Фюрер запитав мене, а я запитую вас: чи впевнені ви, що Кобулов досі не запідозрив, що він наша маріонетка?

Шелленберг на хвилину замислився, потім підвів погляд на Гейдріха.

— Цілком. Російський резидент у розвідці — абсолютний дилетант. Ми уважно вивчили його досьє. У нього немає оперативного досвіду. Здається, російський фюрер Володимир Ленін говорив, що партійна кухарка може керувати державою.

— Він нічого не говорив про партійність кухарки, — заперечив Гейдріх.

— Хіба? — здивовано підняв брови Шелленберг.

— Вальтере, ви сьогодні наче якийсь… невпевнений. Зайшли ледь не навшпиньках. Сіли на край крісла. Верзете нісенітниці про партійних кухарок…

— Просто у вашому кабінеті, нашпигованому електронікою, відчуваю себе ніяково, геносе групенфюрер, — пожартував Шелленберг.

— А чим вам шкодить моя електроніка? Подумаєш — пара мікрофонів. Чи у вас є якісь секрети від керівництва?

— В управлінні злі язики подейкують, що у вас у столі вмонтовано кулемета. Хвилююся, що ви натиснете не на ту кнопку, і замість мікрофона…

— Боїтеся, що прошию вас кулями, — розреготався Гейдріх. — Не хвилюйтеся, Вальтере. Недоброзичливці брешуть. Назвіть імена цих «язиків», і ми їх вирвемо разом з головами. А поки що вам нічого не загрожує. Принаймні сьогодні. Я вас більше не затримую.

Поки Шелленберг ішов до виходу, посмішка щезла з уст Гейдріха і його холодний погляд свердлив спину підлеглого. Недарма Мюллер не любить цього молодого вискочня. Чи не поквапився він, Райнгард Гейдріх, давши йому посаду, яка більш пасує людині, значно старшій за віком?

Розділ 13

Т е л е г р а м а

Москва, 22 березня 1940. Відправлена о 20 год. 40 хв.

Отримана 23 березня 1940 о 05 год. 15 хв.

Посол Шуленбург — Ріббентропу

Дуже терміново!

Абсолютно секретно!

За інформацією наших джерел, СРСР вживає термінових заходів з мобілізації економіки. Готується указ «Про перехід на восьмигодинний робочий день, на семиденний робочий тиждень і про заборону самовільного відходу робітників та службовців з підприємств»; указ «Про відповідальність за випуск недоброякісної продукції»; указ «Про кримінальну відповідальність за дрібні крадіжки на виробництві». Ця серія законів спрямована на мобілізацію економіки, що може принести конкретну користь Червоній армії.

Посол Шуленбург

* * *

22 березня 1940 року, 18 год. 30 хв.

Москва

Не думав багатій Сава Морозов, коли замовляв архітекторові Шехтелю розкішний особняк на Спиридонівці для своєї дружини, що колись його друзі більшовики відберуть особняк у господаря й улаштують тут Будинок прийомів Наркомату іноземних справ. Але саме так і сталося! Жителі навколишніх будинків влучно прозвали споруду «будинком раутів». Улюблена розвага місцевих хлопчаків — роздивлятися розкішні автомобілі — «рено», «мерседеси», «ролс-ройси», що очікували на виклик: «Автомобіль пана посла Великої Британії чи пана посла Франції».

У березні 1940 року тут давали урочистий прийом на честь великої делегації німецьких художників і Виставки німецького образотворчого мистецтва в СРСР. Зал прийомів прикрашали величезні червоні полотнища. Одне із чорною свастикою на білому круглому полі, інше — із серпом і молотом.

На вулиці ще світило сонце, а тут уже горіли величезні люстри.

Делегати, художники, чиновники Наркомату іноземних справ піднімалися сходами із надзвичайно красивим кованим поруччям. Виблискували лисини і напомаджені шевелюри.

Важко було відірвати очі від розкішних вітражів, різьблень і малюнків на стінах. Дисонував з обстановкою лише великий транспарант на вході з написом: «Сталін — це Ленін сьогодні. Анрі Барбюс». Барбюс в останні роки свого життя був найактивнішим критиком буржуазної цивілізації і схилявся перед Сталіним і СРСР.

У Зеленій вітальні, розташованій праворуч від вестибюля, художник Микола Гущенко — у відмінно зшитому на замовлення синьому бостоновому костюмі, білосніжній сорочці й темній, у косу смужку краватці, стояв з келихом вина біля величезного вікна. Поряд з ним стояли референт із культурних зв’язків Імперського міністерства іноземних справ Німеччини, доктор фон Клейст і його заступник доктор Шютте, які від відомства Ріббентропа курували візит делегації німецьких художників в СРСР.

Клейст — високий огрядний брюнет у світлосірому, в контрастну чорну смужку костюмі, від якого трохи рябіло в очах, з не дуже гармонійними, але й не потворними рисами обличчя. Ніс прямий, густе волосся зачесане на проділ. Запах хорошого одеколону. Постійна білозуба посмішка на обличчі. Доктор Шютте — маленький блондин з помітною лисиною, що виблискувала у світлі розкішних люстр, теж у сірому, але однотонному костюмі. Поряд із солідним Клейстом він виглядав нещасним, ображеним ліліпутом. Словом, хрестоматійний приклад пари начальника з підлеглим, в яких субординація помітна уже за зовнішністю.

Усі троє тримали в руках бокали з напоєм, який лише нещодавно почали виробляти в СРСР. Напій мав оригінальну назву «Советское шампанское». Досі шампанським називали вино, яке вироблялося у Франції, у провінції Шампань. Гущенко, Клейст і Шютте час од часу пригублювали прозору жовту рідину. «Советское шампанское» неприємно щипало язика.

— Між націонал-соціалізмом і соціалізмом не так багато відмінностей, — ліниво, неквапливо жестикулюючи, як і має робити людина вагою за дев’яносто кілограмів, говорив доктор Клейст Гущенкові. — Загалом суть одна: соціалізм — лад, при якому розподіл благ контролюється суспільством, або, якщо хочете, — державою. Адольф Гітлер говорить про соціалізм для німців. Ленін говорив про соціалізм для всіх, хто працює. А ось Сталін, як мені доповідали, теж схиляється до побудови соціалізму в одній країні. І ви, і ми проти тих, кого ви називаєте «акулами капіталізму» — Британії та Франції.

— Але ж ви зберегли приватну власність на засоби виробництва, а в СРСР вона відмінена, — Гущенко відповідав німецькою без найменшого акценту, тому що з дитинства мав схильність до іноземних мов і свого часу більше п’яти років прожив у Берліні.

— Тимчасово зберегли, геносе Гущенко, тимчасово. І у більшості випадків дрібну приватну власність. Наш фюрер бачить своїм головним завданням щастя німецького народу і процвітання рейху. Впевнений, що товариш Сталін теж хоче цього для свого народу, — продовжив вихваляти німецькі порядки Клейст. У німецьких націонал-соціалістів, як і в СРСР, було прийнято звертатися один до одного «товаришу» — німецькою «геносе».

— Ви вмієте бути переконливим і красномовним, геносе Клейст, — зауважив Гущенко, швидше, щоб висловити повагу, ніж погоджуючись із співрозмовником.

Помічник Клейста Шютте відсунув край штори, кивнув на охорону з гвинтівками, що стояла біля входу, і промовив несподіваним для такого миршавого створіння густим басом:

— Із чим пов’язані такі серйозні заходи безпеки?

— Ви знаєте, я сам здивований, — стенув плечима Гущенко. — Таке у нас уперше.

— Може, боїтеся англійських диверсантів?

Трійця переглянулася і розреготалася.

— У Москві? Ви жартуєте, геносе Клейст. До речі, товариш Герасимов просив мене запитати у вас, чи згодна буде Німеччина прийняти виставку радянських художників трохи раніше? Річ у тім, що вийшла накладка. На червень запланована велика художня виставка у Будинку Рад у Москві.

— Поза всілякими сумнівами! — Клейст випромінював щиру привітність. — Давайте перенесемо на квітень. Все, що потрібно з нашого боку, ми зробимо, я узгоджу все необхідне з імперським міністром Ріббентропом. Головне, щоб ви й радянські художники впорались із підготовчими роботами.

— Ми докладемо всіх зусиль, — схилив голову Гущенко.

— Сподіваюсь, що і ваша творчість, геносе Гущенко, порадує нас, тим паче, як відомо, розквітнув ваш талант на теренах Німеччини! Давайте вип’ємо за геній геносе Гущенка. — Шютте підняв бокал.

Гущенко колись брав уроки в школі-студії Ганса Балушека у Берліні, а потім чотири роки навчався в Берлінській вищій школі образотворчих мистецтв.

— Як вам Берлін 20-х років? — осушивши черговий бокал, запитав Клейст.

— О, прекрасне місто! Скільки разів я малював Шарлоттенбурзький палац, прекрасні ранки над Шпреє. Любив поштовхатися на Курфюрстендам! Уроки професора Вольсфельда! Що може бути кращим! Але тоді Німеччина жила, як на вулкані. Путчі, повстання! Безробіття, шалена інфляція — марка знецінювалася щодня. У магазинах по кілька разів на день міняли цінники. Гроші були нічого не варті!

— Тепер усе інакше, геносе Гущенко. Німеччина — це стабільність, це — робота для всіх. Це — впевненість у завтрашньому дні, — продовжував за звичкою пропагувати німецькі цінності Клейст.

— Хіба не такі самі цінності відстоює Комуністична партія Радянського Союзу? — вставив і собі кілька слів Шютте.

— Не зовсім такі. Але, справді, дуже схожі, — розсіяно погодився Гущенко. Було помітно, що розмови про перевагу того чи іншого ладу його не дуже захоплюють.

— Яка зараз в СРСР п’ятирічка? — запитав Шютте.

— Третя, — наморщив лоба Гущенко.

— А в Німеччині зараз закінчується друга чотирирічка під керівництвом уповноваженого від НСДАП геносе Германа Ґерінга. Масово будуються автобани, нові державні підприємства. Скоро перетнути Німеччину автомобілем можна буде майже так само швидко, як літаком.

— Чому саме Ґерінгу доручено це? — запитав Гущенко, аби підтримати розмову. Загалом йому було байдуже, чому саме найтовщому високопоставленому німцю доручили таку відповідальну місію.

— Геносе Ґерінг дуже поважна в Німеччині людина, герой війни й довірена особа фюрера. У Першу світову він командував елітним авіаційним підрозділом Ріхтгофен й особисто збив 22 літаки противника. Французьких, англійських і, вибачте, можливо, навіть російських. У 23 році під час одного з перших виступів НСДАП він ішов поряд із фюрером і був важко поранений — одержав дві кулі. Можливо, якась із них могла поцілити в самого геносе Гітлера! Тоді дружині вдалося таємно вивезти його до Австрії. Вона фактично врятувала Ґерінга! Це дуже цікава романтична історія. Про неї в Німеччині нині пишуть книги і знімають фільми.

— Гер Гущенко має пам’ятати ті часи, адже він саме тоді жив у Німеччині, — вставив і собі Шютте.

— О, я якось випустив цей момент. Може, тому, що жив у Берліні. Там було, мабуть, спокійніше, ніж у Мюнхені!

— Так, але це був 23-й рік. Його дуже важко забути, — сказав Клейст.

Насправді Гущенко добре пам’ятав 23-й рік. Цей рік був останнім перед його від’їздом з Берліна до Парижа. Тоді в Німеччині панувала потужна криза. Багато німців шукали прихистку в більш стабільних країнах — Австрії, Франції, Польщі. У тому році Німеччину сколихнули драматичні події, в результаті яких Гітлер потрапив до в’язниці.

Тоді Гітлер вступив у союз із правими консерваторами, що були при владі в Баварії, готуючи виступ проти соціал-демократичного уряду в Берліні. Здавалося, влада була майже в кишені. Гітлера надихав приклад походу Муссоліні на Рим, і він сподівався повторити італійську кампанію, взявши владу в Мюнхені й організувавши похід на Берлін. Але не так сталося, як гадалося. Лідери Баварії злякалися і заявили Гітлеру, що не мають наміру виступати проти Берліна. Тоді штурмовики Гітлера захопили будинок баварського військового міністерства, але їх оточили армійські частини. Про те, як розвивалися події в Мюнхені, гув увесь Берлін. Гущенко пам’ятав, що люди вибігали з крамниць і кафе на вулицю, аби купити свіжі газети. Мюнхен був на перших шпальтах.

Поки Гущенко пригадував давні події, на вході почався інтенсивний рух. Увійшли військові в синіх кашкетах і розійшлися залою у різні боки. З’явилися Молотов, Берія, німецький посол Шуленбург і ще кілька поважних на вигляд людей. Молотов пройшов до трибуни і виголосив коротке вітання від Сталіна, а Шуленбург від Гітлера. Прозвучали два гімни: «Інтернаціонал» і «Deutschland, Deutschland über alles» — «Німеччина, Німеччина — понад усе».

— Шановні друзі! Товариші! — Голова Спілки московських художників Олександр Герасимов вийшов на трибуну і заговорив. Його голос зривався від надміру почуттів. — Я хочу висловити щиру подяку нашому вождю, нашому геніальному вчителю і другу Йосипу Віссаріоновичу Сталіну і великому фюреру німецького народу Адольфу Гітлеру за вітання, надіслані учасникам цього зібрання! Хочеться сказати всі душевні слова подяки, які тільки існують у наших мовах. Хочу, щоб Йосип Віссаріонович Сталін і Адольф Гітлер, люди, які з геніальною далекоглядністю ведуть Комуністичну партію Радянського Союзу і Націонал-соціалістичну робітничу партію Німеччини, народи наших країн до світлого майбутнього, до прогресу і процвітання, прийняли палкий привіт художників Німеччини й Радянського Союзу, сповнений любов’ю і повагою. Нашою творчістю ми зробимо все можливе, щоб прийдешні покоління визнали, що ми були достойними сучасниками таких геніїв, як Йосип Віссаріонович Сталін та Адольф Гітлер! Ми впевнені, що всі прогресивні країни світу вийдуть на широкий історичний шлях і стануть під червоні прапори Сталіна і Гітлера! Бо лише під цими прапорами, прапорами кольору крові, пролитої в боротьбі за світле майбутнє наших народів, людство переможе!

Його останні слова потонули у бурхливих оплесках і вигуках «Да здравствует товарищ Сталин!» і «Хайль Гітлер!»

— Добре говорить геносе Герасимов! — зауважив доктор Клейст, і собі прокричавши «Хайль Гітлер!» — Як на мене, не гірше за доктора Геббельса. Правда, геносе Шютте?

Шютте із задоволенням погодився. Офіціант підійшов до них із тацею, на якій стояли бокали з червоним вином. Вони поміняли спорожнілі бокали на повні, цокнулися з Гущенком і випили по ковтку.

— Що це за вино? — зацікавлено запитав Клейст, смакуючи терпку рідину.

— «Кіндзмараулі», — відповів Гущенко, — улюблене вино товариша Сталіна. Тепер його і «Советское шампанское» подають майже на всіх прийомах.

— «Кінздма… кіндзма…», що означає ця назва? — Шютте облишив спроби вимовити слово.

— Кіндзмараулі — так називається сорт винограду, з якого зроблене це вино.

— Здається, це не російське слово? — запитав Клейст.

— Ні — грузинське. Сталін за національністю грузин, — пояснив Гущенко.

Тим часом до них підійшла дружина Гущенка — Марія — теж із бокалом вина. Марія була високою гарною брюнеткою у досить відвертій сукні. Вона посміхнулася і привіталася з Клейстом і Шютте, з якими була знайома. Обидва поцілували їй руку, вона з посмішкою на вустах вислухала протокольні компліменти.

— Фрау Гущенко, як ви оцінюєте виступ геносе Герасимова? — звернувся до неї доктор Шютте.

— Мені здається, він виступив дуже добре, — відповіла Марія Гущенко німецькою. Вона теж прожила кілька років у Німеччині. Там і познайомилася з чоловіком. Нахилилася Гущенкові до вуха, прошепотіла:

— У мене перекрутилася шлейка на бюстгальтері й жахливо тисне. Вона розітре мені плече до крові.

Гущенко ледь помітно скривився. Шепнув у відповідь:

— Та клята модистка все ж напартачила. Це точно не Париж! Піди у вбиральню, хоча ні, зараз я покладу тобі руку на плече і спробую поправити…

Але Гущенко не встиг нічого зробити. До них разом з Берією підійшов голова Спілки московських художників Герасимов. За Берією йшли його заступник Меркулов і помічник Саркісов.

— Це і є геносе Клейст — керівник німецької делегації й представник імперського міністра Ріббентропа, а це — товариш Гущенко, головний організатор цього зібрання, — запопадливо зазираючи в обличчя Берії, сказав Герасимов.

— Здрастуйте, геносе Клейст, здрастуйте, товаришу Гущенко! — поблискуючи пенсне, Берія обом потиснув руки. Гущенко відзначив, що рука у Берії маленька, холодна і слабка. Відчуття було, наче торкнувся до дохлої риби.

— Я слідкую за вашою творчістю, — сказав Берія Гущенкові з дуже помітним грузинським акцентом, зміряв зацікавленим поглядом з голови до ніг його дружину і пішов далі. Свита поквапилася слідом. Марія помітила цей безцеремонний погляд. Знітилася й опустила очі.

— Герасимов, хто ця жінка, що стояла поряд із Гущенком? — запитав Берія через плече Герасимова, який запопадливо дріботів слідом, представляючи всесильному наркому учасників зібрання.

— Це його дружина, товаришу Берія, — пояснив той.

Очі Берії загорілися:

— Добре, ми затверджуємо його керівником делегації. Делегації, яка поїде в Німеччину. Все, — Берія, а за ним «сині кашкети» пішли до виходу. — Нехай готується і виїжджає швидко, настільки, наскільки це можливо.

— Навіщо така поквапливість, треба ж як слід усе приготувати, Лаврентію Павловичу, — насмілився заперечити Герасимов.

— Я сказав — швидко, — з вуст Берії це прозвучало як «не твого розуму справа». — Буде готувати ґрунт для приїзду основної делегації.

Виходячи, Берія озирнувся і ще раз окинув поглядом дружину Гущенка.

— Герасимов, ти залишайся. Саркісов зі мною, — сказав Берія і кивком голови запросив Саркісова сісти разом із собою до урядового ЗІСу.

Скло, що відгороджувало салон від водія, піднялося.

— Мене зацікавила та дружина художника. У нього непоганий смак. Треба швидко відправити його в Німеччину, а потім познайомитися з нею трохи ближче. Дуже близько! Ти все зрозумів?

— Так точно! — кивнув Саркісов.

— Придивись за нею. Привезеш її, коли я скажу. На хвоста художнику — наших людей, щоб до від’їзду він був постійно під наглядом. Установити його зв’язки, з ким зустрічається, які веде розмови. Чи не шкодує за закордонним життям. На думку Меркулова, це цілком перевірений старий кадр. Але я не вірю старим кадрам, — відрізав Берія. — А поки цей Гущенко ще поруч зі своєю брюнеткою, треба розібратися із блондинкою — секретаркою Герасимова.

* * *

Герасимов підійшов до Гущенка і взяв його за лікоть:

— Можна вас на секунду, Миколо Петровичу?

Вони відійшли вбік під здивованими поглядами Клейста і Шютте. Герасимов, притримуючи Гущенка за руку, заговорив швидко, немов розсипаючи горох:

— У вас блискуче майбутнє, шановний. Я не перебільшую. Ми хочемо призначити вас керівником делегації, яка поїде в Берлін, а далі будуть й інші відповідальні доручення. Але забудьте про французьке. Вас колеги називають Французом. Це ж не просто так! Не малюйте мазками. Ваша «Смерть героя громадянської війни Боженка», це — справжнє. Справжній соцреалізм! А «Переправа партизанів»! Схиляюся. А всі оці мазки! Я вас прошу, Миколо Петровичу. Заклинаю! Пройміться соціалістичним реалізмом, мистецтвом робітників і селян. Візьміть мої слова до уваги як дружню пораду старшого товариша, — Герасимов міцно потиснув Гущенкові руку і пішов до гурту, який зібрався навколо Молотова і Шуленбурга, туди ж, відкланявшись Гущенкові, пішли Клейст і Шютте. Художник залишився ошелешений такими одкровеннями Герасимова. Можливо, однієї фрази Лаврентія Берії «я слідкую за вашою творчістю» достатньо, щоб змінити напрямок думок керівництва радянських художників? «У вас блискуче майбутнє» — це теж щось нове, досі він вважав, що його майбутнє, як художника, в СРСР досить таки непевне.

Дружина Гущенка прихилилася йому до плеча.

— Ніколя, а хто це був?

— Ти про кого? — не зрозумів він.

— Ну, той у пенсне, схожий на бухгалтера, — пояснила вона.

— А, думав ти маєш на увазі Герасимова. У пенсне — це Лаврентій Берія. Керівник НКВС. Марі, яка ти неуважна. Ми ж уже четвертий рік в СРСР. Скрізь його портрети.

Марія піднесла долоню до рота.

— О господи! Сам Берія! — злякано видихнула вона. — Берія! Я пам’ятаю його портрети, Ніколя, але він зовсім не схожий на свої портрети.

— Не дивно. На портреті він зображений у стилі соцреалізму. Що там із твоєю шлейкою? Давай я спробую…

Вона не зреагувала на його пропозицію.

— І ще… Він злякав мене.

— Чому? Не розумію.

Марія трохи повагалася, говорити чи ні. Нарешті наважилась, підвелася навшпиньки і прошепотіла йому в саме вухо.

— Мені здалося, що він подивився на мене якось…

— Як? — Гущенко здивовано повернувся до дружини.

— Як… Наче я кролик, а він удав. І він ось-ось мене проковтне… Хіба ти не помітив?

— Hi, я нічого не помітив, — мотнув головою Гущенко. — Тобі здалося. Він на всіх так дивиться.

Звичайно, він помітив, що нарком накинув оком на його дружину. Чув він і про те, що Берія хапає на вулиці й ґвалтує жінок, які йому сподобалися. Але, по-перше, не дуже вірив у ці чутки, а по-друге, тут не вулиця. Вона — дружина не останньої людини в цій країні. Нарком, звісно, не посміє. Та й чи мало жінок сьогодні потрапили на очі Берії у цьому залі. Він озирнувся навкруги. В залі було багато дам у розкішному, іноді досить відвертому вбранні. Звичайно, Марія перебільшує.

— Ніколя!

— Що?

— Звідки він тебе знає?

Гущенко стенув плечима й обійняв дружину за талію. Це запитання загнало його в глухий кут. Він знову стенув плечима:

— Це мені невідомо. Можливо, в СРСР він один із тих, хто про все і про всіх знають. Як на мене, він справив на тебе занадто сильне враження. Не варто надавати цій зустрічі якогось особливого значення. Не надаєш же ти особливої увагу компліментам гера Клейста.

— Добре, — начебто погодилась вона. Але відразу запитала: — Ти колись зустрічав його раніше?

— Ні, ніколи. Де б я міг його зустрічати? — вже трохи роздратовано, запитанням на запитання відповів Гущенко.

— То, можливо, він міг тебе знати по роботі в Парижі?

Микола Гущенко озирнувся, чи ніхто їх не чує.

— Не озирайся, — сказала вона, — ми самі.

— Усе одно не варто говорити про це тут. Навряд чи він міг мене знати по Парижу, тоді НКВС керував Ягода.

— Це той з вусами, як у Адольфа?

Генріх Ягода носив вуса точнісінько такої форми, яку потім прославив на весь світ Адольф Гітлер.

— Здається. Та й він навряд чи знав усіх радянських агентів. Ці люди не опускаються до таких дрібниць…

Через рік по тому, як Гущенко повернувся в СРСР, у 1937-му, Генріх Ягода був заарештований НКВС. Під час обшуку в Ягоди буцімто було знайдено фільми, листівки та фотографії порнографічного характеру, гумовий статевий член (страпон) і троцькістську літературу. Знайшли також дві розплющені кулі, якими були вбиті Зінов’єв і Каменєв, з підписами. Ягоду звинуватили в здійсненні «антидержавних і карних злочинів», «зв’язках із Троцьким, Бухаріним і Риковим, підготовці замаху на Сталіна та державного перевороту». Ягоду було розстріляно в Луб’янській в’язниці НКВС. Де було поховано його тіло, так ніхто ніколи й не дізнався.

— Дрібниці. Це чудово. Я б хотіла, аби ми трималися від усіх цих людей якомога далі.

— Абсолютно погоджуюся з тобою, люба. Сам хочу триматися від них якнайдалі. Ми сьогодні квапимося додому?

— Ні, я домовилась, сусідка посидить із Шуриком, і ми зможемо погуляти.

— Чудово. До речі, ти зовсім забула про шлейку бюстгальтера. Вона тобі більше не муляє? — він поклав їй руку на плече, потім опустив руку нижче і швидко знайшов проблемне місце. — Зроби крок до стіни, і я її поправлю. Ось так. До речі, треба змінити модистку.

Розділ 14

22 березня 1940 року, 21 год. 05 хв.

Москва

Після прийому в Наркомінсправі Гущенко з дружиною вирішили прогулятися вечірньою Москвою. Вони пройшли повз школу. На фасаді, освітлений ліхтарем, червонів транспарант із написом: «Спасибо товарищу Сталину за наше счастливое детство!». Повернули у Піонерський провулок (всі, за звичкою, називали його Патріаршим) і вийшли до Патріарших, а нині Піонерських ставків. Ставок, правда, був лише один. Із темряви потягло холодом і вологою. Самої води вони не бачили. Тут, на відміну від багатьох районів Москви, підвівши голову, можна було побачити зорі. Вони із задоволенням вдихали вологе повітря і, дивлячись на зорі, йшли в темряві.

— Марі, ти знаєш, як знайти Полярну зорю? — він стиснув її лікоть.

— Aucun. Je ne sais pas. (Hi. Я не знаю.)

— Люба, я ж просив не говорити французькою, — швидко перебив Гущенко дружину. Він уже який рік намагався асимілювати дружину в радянську дійсність, де закордонні штучки й іноземна мова викликали підозру.

— Вибач, ma bonne amie (любий друже). Я трималася. На прийомі — говорила лише російською. Хіба що із Клейстом — трохи німецькою. Знайти Полярну зорю… Ні, серед зірок і сузір’їв я вирізняю лише Велику Ведмедицю, — вона відповіла не відразу, ніби думала про щось своє і його слова лише зараз дійшли до її свідомості.

— То й чудово! — наче не помітивши її задуми, сказав він. — Через дві крайні зорі Великої Ведмедиці, що он над тією тополею, проведи умовну лінію і відклади на ній п’ять відстаней, як між тими двома зорями. Це й буде Полярна зоря. Дивись за моєю рукою. Мені ця зоря дуже допомогла, коли ми з денікінцями відступали від армії Будьонного на Захід. І потім, коли я втік з польського табору для переміщених осіб у Берлін.

— Ти обіцяв мені якось детально розповісти про все, — цього разу вона озвалася відразу. — Все і дуже детально.

Гущенко обняв дружину і поцілував у м’які губи.

— Ну добре, щоб це було детально, дещо треба пригадати. Скільки років минуло…

— Чому говорять Піонерські, чи Патріарші, ставки, адже став лише один? — запитала Марія.

Від води потягло холодом, і вона щільніше притулилася до чоловіка.

— Не знаю. Мій стаж москвича, люба, такий самий, як і твій. Знаю, що колись тут були суцільні болота, — зауважив Гущенко. — Чому Патріарші? Мабуть, якийсь патріарх раніше тут жив…

Вони мовчки, слухаючи шум величезного міста, пройшли по Малій Бронній і опинилися на Тверському бульварі. Дійшли до тролейбусної зупинки біля крамниці «Гас». У світлі одинокого ліхтаря було видно: напис «гас» обліз і з-під нього проступав інший — «Нафтова лавка». Марія тримала чоловіка під руку і мовчала. Микола Гущенко відчував якусь напругу між ними. Невже це наслідок зустрічі з Берією, людиною з риб’ячим поглядом і вологими руками? Можливо, й ні. То не варто їй нагадувати.

— Треба купити гасу, — сказав він, аби порушити довгу мовчанку. — Примус ледь горить.

— А в Парижі в нас була електрична плита… — в голосі Марії звучав глибокий жаль за безповоротно втраченим.

— Не шкодуй, — бадьоро, може, занадто бадьоро, відповів він. Дяка богові, мова не про Берію. — Ні за чим не шкодуй! Знаєш, є чотири правила: нічого не бійся, нікому не вір, нічого не проси і ні за чим не шкодуй. Цього мене навчили в таборі для переміщених.

Вони сіли в тролейбус, який, ніби чарівний екіпаж, під’їхав, палаючи величезними вікнами. Тролейбус був досить новим, навіть екзотичним для столиці видом транспорту. Вийшли неподалік Красної площі. Площа була переповнена людьми. Незважаючи на те, що вже два роки, як на баштах з’явилися рубінові зірки, кожен вечір тут був аншлаг. З усіх куточків Радянського Союзу люди їхали в Москву, аби побачити ці зорі. Багато з них нагадували дореволюційних ходоків із найвіддаленіших кінців Російської імперії. З мішками за спиною, у кирзових чоботах, замість одягу — якесь дрантя. Марія взяла чоловіка під руку і притислася до його щоки своєю теплою щокою. Він глянув на неї. Подумав про те, що в багатьох їхніх знайомих і по Берліну, і по Парижу, і по Москві розпалися шлюби. А його шлюб, здавалось, тільки міцнів від ударів долі. Коли у Франції доводилося з величезним ризиком добувати і переправляти до посольства креслення військової техніки. Збиратися за добу і тікати з Парижа. Адже агент-нелегал, на відміну від агента-дипломата, не має жодного прикриття від місцевої поліції.

— Я й не шкодую, — ніби трохи стомлено відповіла вона. — Але хочеться спокійного життя, сімейного затишку. А ми увесь час наче на голках і…

Вона затнулася. «Ось воно», — подумав Гущенко. І не помилився. Вона нахилилася до нього і прошепотіла прямо у вухо:

— …мені не йде з думки той у пенсне, з поглядом удава. Мені розповідали, що він хапає жінок на вулиці…

— Від кого ти це чула? — невдоволено запитав він.

— Говорять люди…

— Сподіваюсь, ти сама не переповідала це комусь? — запитав він, уже не приховуючи роздратування. — Як ти це собі уявляєш — нарком серед білого дня хапає на вулиці жінку і везе ґвалтувати? Як ти можеш вірити у цю маячню?

Вона мовчала. Тихо, самими губами прошепотіла:

— Не знаю. Але я боюся… Коли згадую той погляд, у мене починають тремтіти ноги…

— Марі, я тобі назвав чотири правила. Головне з них — нікого не бійся. Я з тобою і якось упораюсь із тим удавом. Нехай він буде і нарком. Але думаю, що тобі варто просто забути про нього. Можливо, наступного разу ти його побачиш років через п’ять на трибуні Мавзолею.

— Добре. Хай так і буде, — Марія зрозуміла, що своїми страхами «дістала» чоловіка. Перевела розмову на іншу тему. — Слухай, Ніколя, оці зірки, вони наче завеликі й замасивні для башт. Невже архітектор не відчував цих диспропорцій — дружина художника, вона звикла мати власну думку щодо будь-якого мистецького витвору.

— Ти теж помітила? І мені здається, що завеликі. Але проект, без сумніву, погоджено десь нагорі. Швидше за все, дуже високо. Так, що вище не буває. І думка архітектора навряд чи когось цікавила. Одним словом — соцреалізм! Утім, май на увазі, про цей несмак говорити в СРСР так само небезпечно, як і про різні чутки щодо наркома у пенсне.

Микола Гущенко не знав, що збільшити зірки до такої величини наказав особисто Сталін, проте легко здогадався про це. Він обійняв дружину за плечі. Її обличчя у відблисках рубінового світла мало дивний рожевий відтінок. Вони ще пам’ятали старі зірки на баштах, що їх установили в 35-му замість двоголових орлів. За два роки їхнє коштовне каміння і золото втратило свій блиск, і до 20-ї річниці Жовтневої революції на баштах з’явилися зірки з рубінового скла. Гущенко добре знав архітекторів, які займалися заміною зірок, чув про серйозні проблеми, які ті архітектори вирішили. Кожне неправильне рішення могло коштувати їм голови. Міцність конструкції нових зірок була розрахована на пориви ураганного вітру. Найпотужнішого вітру, який було зафіксовано на земній кулі. Потужність ламп забезпечувала гарну видимість зірок у нічний і денний час. Треба було добитися того, щоб зірки світилися вночі досить яскраво, а вдень зберігали рубіново-червоний колір. Друге завдання було особливо складним, тому що червоне скло, освітлене ззовні, а не на просвіт, видасться чорним. Щоб вирішити цю проблему, зірки було покрито молочним склом. Воно добре розсіювало світло ламп і водночас відбивало денне світло, що пом’якшувало чорноту рубінового скла.

З репродуктора на стовпі линуло:

Солнечным и самым светлым краем

Стала вся Советская земля.

Сталинским обильным урожаем

Ширятся колхозные поля!

— Ти розумієш, несвобода — своєрідна плата за суспільство рівних можливостей, за те, що у кожного є шматок хліба. Але я прошу тебе, Маріє, ніяких подібних розмов зі сторонніми, навіть близькими знайомими, ніяких відповідей на провокаційні запитання. Запам’ятай — у країні все чудово! Все, що «не так», помічають тільки ті, хто бачив інше життя. Або жив іншим життям. Такі під особливою підозрою. Під ковпаком. Ми з тобою бачили інше життя. Ми — під підозрою. Так що мовчи.

— Чому ти мені говориш про це саме зараз? Через того в пенсне?

— Ні. Він тут ні до чого. Я говорив про це тобі вже багато разів. Просто ти не сприймала це серйозно.

* * *

У художника Миколи Гущенка були всі підстави закликати дружину до обережності, тому що він мав біографію, з якою, взагалі-то, жити в Радянській Росії не рекомендувалося. Він прожив майже 17 років за кордоном, причому останні 12 — у буржуазній Франції, яка разом з Англією в 1940 році була найбільш потенційним супротивником СРСР.

Гущенко частенько шокував товаришів по мистецькому цеху і самого товариша Герасимова своїм буржуазним виглядом — гетрами, твідовим піджаком і традиційною французькою книгою в бічній кишені. Позаочі його називали Французом і дивувалися, як йому вдалося повернутися до СРСР і навіть отримати кімнату в московській комуналці на вулиці Біговій.

У художніх колах його вважали ледь не представником буржуазного мистецтва — зокрема, підозрювали у прихильності до імпресіонізму і, страшно навіть подумати — фовізму. Фовісти[1] бруднили полотно стихійними емоціями і гіпертрофованими кольорами!

Імпресіоністи та фовісти, непмани від мистецтва і вороги соцреалізму, як відомо, не бажали об’єктивно відображати реальність, натомість прагнули вплинути на відчуття глядача.

А в СРСР впливати на радянського громадянина могла лише одна ідеологічна сила — Комуністична партія.

Із такими біографічними даними і шлейфом заборонених «ізмів» художник Гущенко вже давно повинен був писати огризком олівця пейзажі табірного життя на Колимі. І майже всі радянські митці були впевнені, що рано чи пізно так і станеться.

Микола Гущенко з дружиною поверталися до тролейбусної зупинки, не зронивши й слова. Сіли на лавку. Нарешті Гущенко тихо і повільно почав говорити:

— Я говорю це через того в пенсне, через мої контакти з німцями, через можливу поїздку в Берлін! Досі я був для них просто художником. А тепер знову повертаюся до того, ким я був за кордоном. Ти розумієш?..

Про це вони практично ніколи не говорили. Принаймні вдома. Принаймні після того, як виявилося, що завдяки техніці навіть удома їх можуть чути за багато кілометрів. І навіть записувати голоси на спеціальний магнітний дріт.

Із 17 років, проведених Гущенком поза межами СРСР, 12 він був шпигуном-нелегалом і працівником ІНО НКВС — іноземного відділу НКВС. Через Гущенка в СРСР потрапили креслення близько двох сотень вузлів французької й англійської військової техніки. Утім, останнє не обов’язково мало врятувати його від арешту. Сотні працівників ІНО НКВС були відкликані в 1937—1939 роках з-за кордону і розстріляні або назавжди зникли в колимських таборах.

Він знав, що мовчати на небезпечні теми недостатньо. Та не знав, що за останні чотири роки на нього настрочили кілька доносів. Найнебезпечніший — звинувачення у зв’язку з українськими націоналістами.

* * *

Цілком таємно.

Начальникові ГУГБ НКВС СРСР

комісарові держбезпеки 2-го рангу т. Молчанову.

У Київ приїжджав художник Гущенко, який конспіративно пов’язаний з учасниками української націоналістичної організації художників. Їхні контакти відбулись під прикриттям виставки картин, яку він організував. Удалося довідатися про те, що націоналістичне підпілля через Гущенка підтримує зв’язок із закордонними українськими контрреволюційними групами у Франції і Німеччині, а також із троцькістами.

Вивчення контрреволюційних зв’язків Гущенка продовжуємо.

Капітан держбезпеки Рахліс.

* * *

Рахліс не знав про те, що робив Гущенко у Німеччині і Франції. Він випадково познайомився із Гущенком на виставці в Києві і вирішив, що, здавши цього «французика», зможе отримати швидке підвищення по службі. Але Гущенкові пощастило, у Конторі донос потрапив до шефа ІНО НКВС Фітіна, який, на відміну від Рахліса, знав, чим займався Гущенко у Франції. Він доповів Меркулову й особисто поручився за Гущенка. Після недовгих з’ясувань Рахліса було розстріляно як провокатора.

Але караючий меч відвели тимчасово, Гущенко це відчував. Після того, як кадрами ІНО почав займатися новий шеф НКВС Лаврентій Берія, загроза нависла над кожним із працівників.

— Миколо, я сподіваюся, хоч тут, на лавці, в темряві, на порожній вулиці ми можемо говорити вільно? — йому раптом у голосі Марії почулися розпачливі нотки. Він не бачив її обличчя, але йому здалося, що вона ковтає сльози. Цього ще не вистачало.

— Так. Можна говорити вільно, але тихо, — він обійняв її за плечі, намагаючись таким чином погасити цей розпач.

Йому довелося досить довго чекати, поки Марія знову почала говорити.

— Mon cher, tu ne pourrait…

— Будь ласка. Російською.

— Любий, адже ти міг не ризикувати життям у Парижі, не їхати в Берлін, а малювати і жити тихим сімейним життям із дружиною і сином? — запитала вона вже спокійніше, мабуть, опанувавши себе.

— Я не знаю. Сам про це постійно думаю. Відтоді, як мене в 19-му мобілізували до денікінської армії — навряд. Все виходило якось саме собою. Я нічого не міг змінити. Наче сама доля вибирала для мене шлях. «Чому вона заговорила про це? Невже на неї аж так гнітюче вплинув погляд Берії?» — подумав Гущенко і продовжив: — Я ж багато разів розповідав тобі, як усе було…

— Але — без подробиць. Я зараз думаю, чи добре буде жити в цій країні нашому синові. І чи могли ми запобігти цьому. Розкажи мені про все. Не так, як розповідаєш звичайно, загальними фразами.

Початком епопеї поневіряння світом Миколи Гущенка можна було вважати кінець навчання у комерційному училищі в Юзівці. Все почалося з того, що його, студента училища, мобілізували до денікінської армії. Міг він уникнути цього? Навряд. Мобілізували сотні студентів. Відмова каралася розстрілом.

Тоді, навесні 1919-го, червоні вели важкі бої на Східному фронті. Денікін оголосив себе головнокомандувачем Півдня Росії і захопив Донбас.

— Я чудово пам’ятаю, як тікали червоні — безкінечні обози йшли через Юзівку — везли якийсь мотлох — грамофони, комоди, стільці, матраци. То тут, то там виникали бійки. Між їздовими. Хтось когось зачепив, хтось когось не пропустив уперед. Між червоноармійцями, п’яними, брудними, в обмотках і вигорілих будьонівках — за місце на підводі. Били вікна у крамницях, давали в зуби крамарю і тягнули на підводи, що кому подобалося, — почав він розповідь.

— Червоні не могли протистояти Денікіну? — запитала вона, зазирнувши йому в очі. Очі чоловіка блищали жовтим світлом вуличних ліхтарів.

— Це мені невідомо. Говорили, що у червоних повстав командарм якоїсь армії. Здається, атаман Григор’єв. І повернув зброю проти своїх. Фронт розпався. Казали, головним лозунгом атамана було «Ради без комуністів!», — Гущенко озирнувся — ні, їх ніхто не чув. Вони були на зупинці самі. А рубінові зорі сяяли над дахами, неначе свідчення того, як помилився отаман Григор’єв, коли виступив проти більшовиків. — Говорили, що в нього була величезна армія.

— Що з ним трапилося? — не вгавала Марія.

— Убили махновці. Трохи згодом. Тоді вони були союзниками червоних.

— Тебе забрали до Денікіна силою?

Гущенко промовчав. Він не мав однозначної відповіді. Стенув плечима.

— Ти пам’ятаєш, як це було? — продовжувала сипати запитаннями Марія.

— Дуже добре пам’ятаю. Нас забрали прямо із занять. Всіх підняли і повели до казарм. Видали форму. Мене мобілізували влітку 1919 року. Як зараз пам’ятаю, ми у сірих шинелях йдемо Юзівкою по Першій лінії. Перша лінія — це центральна вулиця, що перетинає все місто. Навколо купи сміття. Битого скла. Уламки меблів. Все, що залишилося після відступу червоних.

— Не уявляю тебе в шинелі, — зауважила Марія.

— Я й сам не уявляв. Йдемо. Командир полку кричить: «Полк, смир-р-р-на! Равнение напр-р-рава!» Тоді я вперше побачив Денікіна. Маленький чоловічок з розкішними вусами і стриженою борідкою, у величезній папасі, як влитий, скакав на гнідому жеребці. За ним мчала свита. Два десятки людей у дорогих шинелях із золотими погонами.

Зупинився. Крикнув: «Здр-р-равствуйте, молодцьі!» — «Здра жла-м, Ваше Высок-ди-тство!» — горлаємо ми у відповідь.

— Ти стріляв у червоних? — в її голосі відчувався страх. Вона боялася ствердної відповіді.

— Ні, жодного разу, — після довгої паузи відповів він. — Я дуже мало був у війську. Перша кінна Будьонного вдарила нам у фланг. І перед новим роком — як зараз пам’ятаю, 31 грудня 19-го року — наш полк почав тікати. Ми відступали на захід.

Підійшов напівпорожній, мабуть, останній тролейбус. Вони увійшли, віддали кондуктору гроші й сіли на задньому сидінні, де ніхто їх не міг почути. Незважаючи на це, вона запитала французькою — прошепотіла у вухо:

— Et се qui s’est passé ensuite? (І що було потім?) — прихилилася до його плеча і шепнула у вухо: — Dites-moi! (Розкажи!)

— Нічого цікавого не було, rien d’interessant, — він теж перейшов на французьку. — Втеча і втеча. Рештки денікінської армії пішли на південь. І тільки невелика частина — на захід. Ми йшли на захід. Пам’ятаю: їдуть підводи. Колеса скриплять. Здається, цей скрип відлунює вже у мозку. Годину йдеш. Потім хтось устає з підводи і ти можеш трохи посидіти. Більшість підвід зайняті пораненими. Всі прислухалися: чи не чути стрільби. Зі сходу могли щосекунди налетіти будьонівці й порубати всіх. У полон вони нікого не брали. Що робити з полоненими в кінній армії? Тож залишали за собою лише трупи. Стрільба ледь чутно починалася, потім стихала. Іноді долинало «ура». Невідомо чиє. Може, будьонівців, а може — денікінців.

Іноді над головами пролітала шалена куля. Такий звук… важко передати. Різкий, високий — «піу». Всі пригинаються. Ніхто не хоче загинути від шальної кулі.

І досі, у вухах стоїть стогін поранених! Як зараз пам’ятаю: на сусідній підводі поранений кричить, б’ється в передсмертній агонії. Три кулі в животі. Наш візник увесь час повторює: «Та добийте ж його хто-небудь — нехай не мучиться». На що йому відповідають: «То йди сюди і сам добий». Ніхто не хоче брати гріх на душу. До ранку сердешний помер. Усі полегшено зітхають. Тіло швидко присипали снігом на узбіччі. Намалювали хрест. І знову скрип коліс і відступ, більше схожий на втечу.

— Це все жахливо! — вона похитала головою, притисла до щік долоні.

— І досі думаю, якби мене в той злополучний день не було на заняттях, мене б не мобілізували до Денікіна. А коли вже так сталося, що було робити — дезертирувати? — запитував він ніби сам у себе.

— Чому б і ні? — запитала вона.

— Міліція червоних могла б заарештувати мене за «пособництво білим», а якби повернувся — «за втечу з білими». «Все бежавшие с мест, в которых восстанавливается советская власть, объявляются врагами трудящихся и подлежат суду ревтрибунала». Нікого не цікавило, що ти студент, що тебе забрали силою. Розумієш?

Вона кивнула. Після кількох хвилин мовчання запитала:

— І що було далі?

— Ти впевнена, що хочеш знати всі ці пристрасті? У тебе і так сьогодні аж занадто песимістичний настрій.

Вона хвилину вагалася. Сказала:

— Так. Я хочу знати все.

— Йшли на захід. Кілька тижнів. Поранені на підводах під шаром снігу, накриті якимось дрантям. До них додалися застуджені й обморожені. Щоранку ховали тих, хто помер уночі. Удень помирало менше. Далі, коли живих залишилося зовсім мало, мертвих уже не ховали навіть під снігом. Просто скидали на узбіччя. Дехто тихо помирав уночі. Трупи на ранок примерзали до возів. їх можна було вирубати лише сокирою. Хочеш слухати далі?

Вона похитала головою. Ні. Це вже було занадто. Знову виявилось, що вона не готова це чути. Нехай іншим разом.

Гущенко замовкає. Марія помічає, що його обличчя помітно зблідло, і більше не дістає його запитаннями, відчуває, що він десь далеко у спогадах. Вона зручно вмостилась. Сперлась на нього спиною і дивиться на темні московські провулки, що повільно пропливають повз вікна. Решту він розповість їй пізніше, іншим разом.

А Гущенка поглинули спогади. Обоз ішов три тижні. Нарешті — кордон. Польща. Табір для переміщених осіб. Він тримає в руках кайло і щосили б’є по величезному каменю. Каменоломні. Робота з ранку до ночі. Потім барак. Дерев’яні нари, прикриті дрантям. Суп із картопляного лушпиння.

За два місяці його валить з ніг тиф. Ліків немає. Він дивом вижив. І вирішив — це Богом даний останній шанс. Треба тікати. Вночі зробив підкоп під колючим дротом. Далі поїзд, Берлін.

Він ночує на лавці у Тиргартен-парку, на березі Шпреє. Удень бродить містом. Іноді знаходить роботу за шматок хліба і тарілку супу. Він — людина другого сорту. Без громадянства, без документів. Поневіряння. Кілька років. Як промінь світла у темному царстві — навчання малярству. І раптом пропозиція його нового знайомого, секретаря радянської дипмісії Олександра Довженка, який теж бере уроки малярства. Громадянство в обмін на співпрацю. Добре, хай так. Тоді він ще міг легко відмовитися. Але не відмовився. Чому?

Не варто брехати самому собі. Треба сказати відверто. Він не хотів гинути від голоду або жебрати. Ради вирішили більшість його матеріальних проблем на найближчі півтора десятки років. Він отримав паспорт. І громадянство. Для себе, для Марії.

До смерті не забуде, як у Берліні спав у картонній коробці у напіврозваленому будинку, як тягав у магазині важелезні ящики за кілька марок. Таке не забувається.

Потім у Парижі Ради купили йому ательє на вулиці Волонтерів. Чи тоді він ще міг відмовитися? Мабуть, міг. Що б із ним зробили? Тоді, швидше за все, нічого. Але він мав би забути про комфорт, про Марію і перебратися жити у Вулик.

Так званий Вулик на Монпарнасі був відомий кожному, хто цікавився життям паризької мистецької богеми. У цьому вбогому будинку, позбавленому елементарних санітарних зручностей, жили, працювали, пили й кохалися напівголодні молоді люди. Крихітна кімната у Вулику обходилася всього у 5 франків на місяць. Тут жили переважно невизнані художники і письменники, а також жінки легкої поведінки.

А він мав свою квартиру і власне ательє. Ради надали йому можливість жити пристойно. Але примусили робити ледь не найбруднішу і найризикованішу роботу. «Червоний граф» Ігнатьєв домовлявся про купівлю креслень французької секретної техніки. А він зазвичай робив те, що вартувало 25 років в’язниці для людини, яка не має дипломатичного імунітету — передавав гроші й отримував креслення. Ательє художника чи не найкраще для цього місце. Щодня купа відвідувачів. Щодня господар спілкується з десятком найрізноманітніших людей — отримує гроші, передає картини.

І тоді, у 36-му році, після десяти років нелегальної роботи, він уже був упевнений, що за ним прийдуть, якщо не сьогодні, то завтра. Треба було тікати — терміново виїхати до СРСР. Через зв’язківців він просив у резидента «чоботи». Що на шпигунському жаргоні означає фальшиві документи для втечі. Резидент обіцяв. Але з дня на день відкладав і видачу «чобіт», і від’їзд.

Тоді він дуже хотів виїхати до Москви. Так було краще і для Марії, і для Шурика. Хоча Шурика тоді ще не було. Але, мабуть, краще б йому було народитися у Франції. А може, і стати громадянином Франції. Чому краще? Франція у стані війни з Німеччиною. Невідомо, як усе повернеться. Усе ж краще жити в бідному, але мирному СРСР, ніж у багатій Франції, яка воює.

Але головне — він просто не міг залишитися. Він був упевнений, що його ось-ось заарештують.

Так усе й було.

Він подивився на Марію і посміхнувся їй. Вона посміхнулася йому. Він поцілував її у м’які губи. Вона прихилилася до його плеча: ось воно, щастя!

«Я міг відмовитися, — сказав його погляд. — Але тоді, можливо, не було б ні тебе, ні Шурика». — «Ти все зробив правильно, любий, — відповів її погляд. — Хоча вийти заміж за шпигуна — було безумством».

Ось і все. Вона більше не нервувалася. І не боялася. Нікого. Навіть того страшного наркома в пенсне, схожого на жабу. Він зник з її свідомості. Його витіснив її Гущенко.

Тролейбус зупинився на вулиці Біговій. Вони вийшли і під руку повільно пішли до будинку, до своєї крихітної кімнати у комунальній квартирі.

Розділ 15

Берія любив жінок. Були часи, коли він купував жінок за гроші. Тепер, коли він керує Конторою, у нього було багато грошей. Скільки завгодно. Але саме тепер він міг мати будь-яку жінку абсолютно безкоштовно. Жодна не могла опиратися всесильному наркому внутрішніх (та ще й яких внутрішніх!) справ. Звісно, у Москві було чимало жінок, що й самі кидали в бік наркома закохані погляди, але такі цікавили його значно менше. Йому подобалося долати опір.

Скільки у нього було жінок, він і сам не знав. Може, 300, може, 400 або 500? Якось він прочитав, що у Тамерлана була 1000 наложниць. Він і був як Тамерлан! Він, як Тамерлан, прийшов з Азії. Йому подобалося підкорювати слов’янок — з ними він почувався завойовником. Грузинки — зовсім інша справа. Грузинки його не надихали. Досить йому дружини грузинки!

Для Лаврентія Берії табу становили лише кілька жінок, на яких поклав око вождь усіх часів і народів Йосип Сталін.

Амурні справи Берії залагоджував один із його найближчих помічників — старший майор держбезпеки Саркісов: високий, худорлявий чоловік з неприємним вилицюватим обличчям, в гімнастерці захисного кольору з трьома емалевими прямокутниками в петлицях.

Старший майор Саркісов вірив у комунізм і товариша Берію. І старший майор Саркісов міг зробити дещо з того, що не міг зробити сам товариш Берія. Так, старший майор Саркісов міг підрахувати жінок товариша Берії. Усіх їх він заносив у спеціальний записник. Записничок мав близько ста сторінок. На кожній сторінці було 24 рядки. На інформацію про кожну жінку він відводив один рядок. Адреса, телефон, іноді додаткові помітки. Раптом товариш Берія захоче якусь із колишніх, він знає, що досить лише назвати ім’я і прізвище. Ось такий чарівний записник! Нині приблизно третина записника була списана (деякі сторінки були заповнені на чверть. Деякі на третину). Значить, він уже завіз до товариша Берії близько 700 жінок! Крім того, що старший майор держбезпеки Саркісов возив жінок до товариша Берії, він возив жінок і чоловіків у «турму». Він уже говорив, як товариш Берія. Не у «тюрму», а у «турму». Так звучить ефектніше і страшніше.

Сьогодні, коли товариш Берія ледь помітно кивнув йому на дружину того художника, він зрозумів натяк і записав її дані у свій записник. Гущенко Марія Давидівна. Далі з’явиться адреса і, можливо, якісь особисті примітки, що стосуються лише її.

Але спочатку дружина художника пройде стандартну процедуру, через яку пропускаються всі дами, які сподобалися Лаврентію Павловичу.

Про таких він, Саркісов, мав дізнатися все. Чия дружина чи коханка. Де працює, де живе, кого має з родичів. Коли приходить додому, коли йде з дому. З ким спілкується. Важливо не натрапити на дружину якогось дипломата чи жінку, що має зв’язки з іноземними диппредставництвами. А ще важливо не натрапити на жінку Хазяїна. Але їх не так багато…

Якщо Лаврентій Павлович укаже старшому майору Саркісову на якусь жінку, він мав зібрати всю наявну інформацію про об’єкт інтересу. І потім, якщо треба, доставити жінку в особняк Берії на розі Качалова і Садово-Триумфальної… Або на конспіративну квартиру в фешенебельному будинку на Кутузовському проспекті.

Іноді Лаврентій Павлович вимагав жінку, яка сподобалася, відразу. Без попередньої рекогносціровки — скажімо, та сподобалася на вулиці. Тоді старший майор виконував усі процедурні питання після «контакту». Ризик нарватися на вулиці на жінку, що влаштує міжнародний скандал, був мінімальний. Утім, він зазвичай представлявся і вимагав назватися. І жертва, зачувши магічне слово НКВС, відразу викладала про себе все.

І ось ще один рядок заповнено. Дружина художника Гущенка. Не обов’язково Лаврентій Павлович згадає про неї швидко. Але може згадати й завтра. Хоча завтра навряд чи. Нині він захоплений секретаркою Олександра Герасимова.

Наприкінці робочого дня старший майор Саркісов сидів у машині біля секретаріату Спілки московських художників і чатував на секретарку товариша Герасимова Лілю Гофман.

Лілія Гофман після закінчення університету два роки викладала у школі німецьку мову і літературу. Увесь педколектив вважав, що з неї вийде гарна викладачка. Розумна, начитана і, нарешті, гарна. Але не так сталося, як гадалося. Якось на виставці вона підійшла взяти автограф у відомого художника Герасимова і висловила захоплення його картиною «Виступ Й. В. Сталіна на XVI з’їзді партії».

Безпосередність, обличчя, як у ляльки, високі груди, довге русяве волосся і стрункі ніжки так запали живому класику соцреалізму в душу, що він запропонував Лілії працювати у нього секретаркою. Зарплата була удвічі вищою за вчительську, а роботи було значно менше, і вона з радістю погодилася. Так і померла, ледь народившись, в особі Лілії Гофман викладачка німецької мови і літератури.

Саркісов уже дізнався, що Лілія Гофман походить із донбаських німців з містечка Міллерове, має лише стареньку маму, не має покровителів. Тож вирішив з нею особливо не церемонитися.

Саркісов чекав, коли Герасимов піде. Герасимов пішов близько 16-ї. Рівно о 16-й годині 10 хвилин Саркісов підійшов до секретарки Лілії Гофман і попросив слідувати за ним. Навіщо? Дуже просто — її для короткої розмови запрошує товариш Берія.

Він любив під час такого запрошення дивитися в очі жертві. Ловити момент, коли в її очах з’являється страх. Чого боятися? Їх же везли не в «турму», тим більше не на розстріл. За умови вдалого розвитку подій вони могли навіть розраховувати на вдячність наркома. На гарну посаду, квартиру, якийсь подарунок. Коли нарком запрошував жінку на кілька побачень, Саркісов у своєму блокнотику починав заповнювати графу «особливі примітки»: улюблені квіти, розмір одягу, яка подобається косметика. Раптом нарком захоче зробити символічний подарунок.

Саркісов іноді навіть заздрив цим жінкам. Покрутила задницею — і може отримати якщо не все, то принаймні дуже багато. А тут доводиться з ранку до ночі крутитися, як вуж на сковороді, аби тільки нарком був задоволений. А подяка? Та будь-яка коханка Берії (з постійних, звичайно) може отримати більше за нього! Але, як кажуть, кожному своє.

Зараз він спостерігав, як в очах Лілі Гофман наростає страх. Коли вона, навіть нічого не запитавши, приречено пішла до машини, він зрозумів, що проблем із цією особою не буде. Її волю було паралізовано однією згадкою імені наркома Лаврентія Берії.

Його машина проїхала по Садовому кільцю, повернула на Качалова. Зупинилася біля височенного зеленого паркану, за яким майже ховався будинок. Він вийшов, стукнув у браму. Повз нього, опустивши очі, не пройшов — майже пробіг перехожий. Саркісов провів його важким поглядом — перехожий явно не здогадується, хто тут господар. А то перейшов би на інший бік. Крізь віконечко визирнув охоронець у синьому форменому кашкеті.

Високі металеві ворота розчинилися, пропускаючи автомобіль у двір.

Старший майор Саркісов провів Лілію коридорами, заштовхнув у якусь кімнату і зник. У другі двері відразу ввійшов Берія. Був у розстебнутому френчі й захисного кольору галіфе. Сів на диван, розкинувши руки. На губах грала посмішка, пенсне хижо виблискувало. Сказав майже беземоційно:

— Підійди.

Тремтячи всім тілом, вона наблизилася. Він простягнув руку до її обличчя, вона спробувала відхилитися, але він уже встиг зняти з неї окуляри.

— Одягаєш на себе чорт зна що! У цих окулярах ти схожа на бібліотекарку з провінційного містечка. Щоб я більше не бачив цих окулярів! І цих сірих костюмів. Купи собі гарну сукню! Така розкішна жінка не повинна ховати себе під такою похмурою тканиною.

Він притягнув її до себе, стиснув руками сідниці. Вона інстинктивно вперлася йому в груди руками. Сказала тремтячим голосом:

— Як ви можете так… поводитися! Ви ж народний комісар!

Він не відповів, обійняв її за талію і повалив на диван. Упився в губи поцілунком. Вона спробувала пручатися:

— Ви ж культурна людина! Облиште мене!

І тоді він із силою вдарив її долонею по щоці.

— Культурна людина? Роздягайся!

Вона закрила обличчя руками, але він ударив її ще раз. Тепер по другій щоці.

— Роздягайся!

Вона повільно почала роздягатися, та він нетерпляче сам зірвав з неї одяг.

Не роздягаючись, навалився на неї. Вона спробувала стиснути ноги, та він, тримаючи за волосся, ударив її головою об дерев’яну спинку дивана, біль заполонив її свідомість. І Ліля здалася.

Не пам’ятала, коли він зник. Увійшла якась жінка і провела її в душ. Коли вона одягнулася і вийшла, все ще перебуваючи у прострації, до кімнати зайшов Саркісов. Він майже силоміць узяв її за лікоть і повів до машини. У машині на задньому сидінні лежав букет із семи розкішних червоних троянд. Саркісов сів поруч із водієм, повернувся, тицьнув їх Лілії в руки.

За півгодини зупинив автомобіль і висадив її біля будинку, де Лілія знімала кімнату, хоча вона й не сказала йому адресу. Коли Лілія увійшла до себе, годинник показував сьому вечора. Пройшло менше трьох годин після того, як вона вийшла з роботи.

Наступного дня працівник НКВС приніс їй ящик, схожий на той, в яких пошта доставляє посилки. У ящику було дві дорогі сукні й набір французької косметики.

Розділ 16

Газета «Комуніст», 24 березня 1940 року

«Конверти з навантаженням». На надруковану під таким заголовком замітку у номері від 15 березня 1940 року начальник обласного відділення зв’язку повідомив, що факти примусового продажу разом із конвертами брошур і журналів підтвердилися. На винного накладено стягнення».

* * *

24 березня 1940 року, 5 год. 30 хв.

Москва

Микола Гущенко проснувся раптово. Від того, що за стіною, у кімнаті його сусіда — робітника з «Ленінської кузні» Семена Васильовича Гвоздикова загорланив гучномовець:

Вставай, проклятьем заклейменный,

Весь мир голодных и рабов!

Кипит наш разум возмущенный

И в смертный бой вести готов.

Хор виспівував «Інтернаціонал» — гімн СРСР. Пів на шосту. Подумав: вставай, «проклятьем заклейменный». Клятий Гвоздиков. Йому й на думку не спадає, що його гучномовець комусь може діяти на нерви!

Згадав свій нічний сон. Уночі Гущенкові снилося, що він у горах зустрів Сезанна. Сезанн — високий, кремезний, лисий чоловік із чорною бородою. У зім’ятому костюмі-трійці, з палітрою в руках. Стоячи на вузенькій доріжці, яка зміїлася вниз по схилу, він писав пейзаж. Стрункі тополі на фоні гірського схилу, порослого польовими квітами. Коли він побачив чоловіка з палітрою, серце його стрепенулося. Він ні на мить не сумнівався, що то Сезанн і що він його, Гущенка, добре знає.

— Привіт, Ніколя! — вигукнув Сезанн, махнувши йому рукою з пензлем, наче старому знайомому.

— Привіт, Полю. Що то за гора в тумані. Де це ми? — Гущенко наче й не був здивований, що зустрів тут Сезанна.

— Це узгір’я Лове. Ми в містечку Ексі, неподалік Парижа, — пояснив художник.

— Ага. І ти з’явився, бо хочеш повчити мене, як жити?

— Ні, навіщо? По-перше, це ти завітав до мене, а не я до тебе. А по-друге, я просто хочу тебе підтримати. Порадою. Знаю, що ти вже котрий день не береш пензля в руки.

— А ти? — відповів питанням на зауваження Гущенко.

— За життя я працював щодня. І в вихідні, і в свята. Із шостої до одинадцятої ранку. Далі обідав і працював до вечора. А потім відразу лягав спати. Зранку все знову. Працюю, обідаю, працюю, сплю. День за днем. І так багато років. Мистецтво вимагає самозречення, — він говорив і робив мазки. Один за одним. Швидкі, сильні мазки яскравими фарбами, що ніби виблискували у розсіяному світлі.

— Але ж ти ще за життя зажив популярності і встиг добряче покористуватися плодами своєї праці, — зауважив Гущенко, стоячи поряд і зазираючи Сезанну через плече.

— Ні, це не так. Мене стали помічати, коли мені вже виповнилося шістдесят. А до того я гірко бідував. Шістдесят років я працював, ні на що не сподіваючись! Місяцями не продаючи жодної роботи, — Сезанн облишив малювати. Повернувся до Гущенка і подивився йому в очі. Його зіниці палали, як дві вуглини.

Погляд пропікав Гущенка наскрізь. Він опустив очі. Ці зіниці-вуглини злякали його.

— Я так не зможу. У мене дружина і син Шурик. Я їх дуже люблю, — ледь чутно пробурмотів Гущенко. Однак був упевнений, що Сезанн його добре чує. — Я не хочу, щоб вони злидарювали, і тому йду на компроміси. Я справді займаюся якимось лайном замість того, щоб служити високому мистецтву.

— Це слабкість, Миколо. — Сезанн відвернувся і знову почав наносити сильні мазки. — Їхнє життя — то лише мить. Невже ти не розумієш, що життя людини — лише мить в історії? А ти залишишся у пам’яті мільйонів і значить — будеш жити вічно! Якщо не виявишся слабаком… Скажу тобі більше. Саме через твою слабкість їм загрожує небезпека. Більш того — тобі теж загрожує небезпека!

— Від кого виходить ця небезпека, Полю? — серце Гущенка шалено закалатало.

— Я не скажу тобі, — махнув вільною від пензля рукою Сезанн. — Свого часу я, як і ти, одружився. Але я одружився, щоб рухати свій талант уперед. Одружився через гроші! Вони були потрібні мені лише для того, щоб творити. Ні, моя дружина Ортанс не була багачкою. Але мій батько був божевільним банкіром й обіцяв залишити мене без спадку, якщо я не одружуся з матір’ю мого сина. Ти зрозумів: Ортанс мала від мене сина. А він про це випадково дізнався…

Я одружився, але лише для того, щоб і далі віддавати себе всього мистецтву! Ти зрозумів? — він потер підборіддя пальцями і жорстко подивився на Гущенка.

— Ти хіба не любив дружину?

— Вона була тупа й обмежена. Обожнювала дві речі: новий модний напій — лимонад і Швейцарію. І народжувала мені дітей. Після Поля було ще двоє.

До шлюбу я жив на 125 франків на місяць у Парижі. Цього вистачало лише на їжу й одяг або на їжу і курси малярства. Я вибрав друге. Я щодня проходив сім кілометрів, щоб попрацювати з Піссаро на пленері. Мої черевики були стерті до дір! Мій одяг перетворився на дрантя!

Десятки років усі паризькі нікчеми сміялися з моєї творчості! Батько вважав мене невдахою. Салон відхилив усі мої картини як лжемистецтво! Але я не зважав. Я був упевнений, що вони всі ще отримають у пику від історії. Золя сказав, що довести щось Сезанну — це все одно, що змусити Нотр-Дам станцювати кадриль, — він засміявся. — Все одно, що станцювати кадриль!

— Але Еміль Золя написав про тебе книгу, хіба це не визнання? — гаряче заперечив Гущенко.

— Золя — нікчема, — спокійно відповів Сезанн, блиснувши зіницями-вуглинами. — Він зустрічався зі мною, пив зі мною кальвадос, говорив брехливі компліменти, але не вірив у мій талант. Золя — брехун і нікчема! Думаю, він зустрічався зі мною із жалю. До речі, на сто відсотків я упевнився в цьому, коли якраз і прочитав цю його ідіотську книгу. Головний герой схожий на мене, як брат-близнюк. Але тільки зовні, за духом він слабак, який хоче покінчити життя самогубством. Це все лайно. Як на мене, там немає жодної краплі правди. Я — не слабак! А книга — смердюче лайно!

Я помер від запалення легенів. Але повір, покласти життя задля високого мистецтва варто! Щоб потім жити у думках мільйонів. Коли тебе пам’ятає один чи сто, то ти помреш, і в тебе там, — він підвів погляд догори, — не буде нічого. Коли тебе пам’ятатимуть мільйони — ти будеш жити вічно!

— Я згоден з тобою в усьому. Скажи лишень, звідки мені очікувати небезпеки?

Сезанн знову повернувся до Гущенка. Поклав пензля, взяв його за плече і раптом почав зникати в тумані, який скочувався з гір. І заразом почала слабнути рука, що стискала його плече. Гущенко спробував схопити цю руку. Але замість руки схопив повітря. Вигукнув:

— Від кого мені загрожує небезпека, скажи, благаю тебе?!

— Ти мені подобаєшся. Тому скажу. Він схожий на жабу, — сказала людина-тінь, на яку перетворився Сезанн. І тінь повільно розчинилася в блакиті неба.

А далі він прокинувся, бо у Гвоздикова за стіною запрацював гучномовець. Микола Гущенко заплющив, а потім знову розплющив очі. Значить, це був сон! Уже кілька разів йому час од часу снилося, що він розмовляє з відомими художниками. Сьогодні все було наче наяву. Наче Сезанн потиснув йому руку. Він і зараз відчував потиск м’якої, але ще сильної руки. Подих вітру з гір іще лоскотав щоки. Каміння під ногами… Якби не «проклятьем заклейменный» гучномовець Гвоздикова, вони могли б говорити іще. І він дізнався б, якої очікувати небезпеки.

Людина-жаба! Звісно, він відразу зрозумів, про кого йдеться. Людина з очима за скельцями-бульками і холодними, наче дохла риба, руками. Берія! Йому не подобався цей сон. Ох, як він йому не подобався! Утім, чому не подобався? Хіба він буде зважати на застереження, виказані у сні? Він же не вірить у сни. А Берія… Не дивно, що він фігурував у його сні. Вони говорили про нього з Марією. Вона вважала його небезпечним. Звідти і людина-жаба уві сні.

Гучномовець за стіною почав викрикувати новини. У цього клятого Гвоздикова гучномовець, здавалося, працював завжди. Як кажуть, від гімну до гімну. І вмовляння сусідів іноді вимикати його діяли лише день-два. Потім гучномовець відвойовував утрачені позиції.

Погляд Гущенка ковзнув по ліпленню із зефірами й амурами, що прикрашало стелю там, де до неї кріпився абажур. Ліплення явно не відповідало канонам соцреалізму і залишилося від колишніх господарів-буржуїв. Утім, як і старі дерев’яні з фігурним різьбленням панелі. Погляд, ковзнувши кімнатою, опустився до дружини Марії. Вона спала на спині, розкидавши руки по ковдрі. Дихання рівне, на обличчі жодної зморшки, на губах, здається, застигла ледь помітна посмішка. Вираз ніжності, яку не здатен відтворити жоден художник. Вираз обличчя, що свідчить — її душа зараз у якомусь далекому чарівному краю.

Поряд, у маленькому дерев’яному ліжку з перилами, спав їхній дворічний син Шурик. Він спав неспокійно і, як правило, до середини ночі голова й ноги мінялися місцями. Гущенко просинався кілька разів за ніч і вкривав Шурика, який розкривався знову і знову.

Гущенко подумав, що чомусь раніше, коли він був молодшим, йому ніколи не снилися подібні сни. Тепер час од часу він розмовляв із кимось з художників, перед генієм яких схилявся. Сенс цього сонного серіалу він не міг зрозуміти до кінця. Іноді він потрапляв у ті часи, коли жили художники зі снів — скажімо, у середні віки. Іноді вони у снах відвідували його вдома — у комунальній квартирі в Москві. Іноді це була його колишня майстерня в Парижі. Був навіть їхній старий дім у місті Юзівка, яке нині на честь «вождя народів» стало називатися Сталіне.

Сни були кольоровими, перенасиченими фарбами, ніби він раптом потрапив у картину Поля Сезанна. Інколи він розмовляв із цими художниками, інколи просто спостерігав за їхньою роботою. Були випадки, коли вони щось говорили йому, а він лише слухав.

Гущенко встав з ліжка. У кімнаті холодно — опалення відключене з початку березня. Швидко натягнув на себе спортивний костюм. Старенький шерстяний костюм, який він привіз із Парижа. У Москві це входить до списку дефіциту — теплий спортивний костюм купити можна лише за великим блатом. Дефіцит і блат. Ці два слова невідомі були йому до приїзду в столицю СРСР.

Якщо зі словом «дефіцит», яке в багатьох європейських мовах означало «не вистачає», все було більш-менш зрозуміло, то щодо семантики слова «блат» Гущенко зробив ціле дослідження і таки зрозумів, звідки воно пішло. На межі двадцятих—тридцятих років у Москві було чимало технічних фахівців з Німеччини. Для того, щоб вони працювали, а не бігали, як радянські люди, по крамницях у пошуках дефіциту, їм давали спеціальне посвідчення на вхід до спецвідділів, яке називалося blatt.

Зробити зарядку і працювати! Він вийшов у загальну кухню — у трикімнатній комуналці жили три сім’ї. Колись тут жила одна стара, як кажуть, із колишніх. Потім її «ущільнили» і виселили в одну кімнату. У другій поселилася сім’я робітника з «Ленінської кузні» Гвоздикова, а в третій — родина художника Гущенка.

Ще рік тому з Гвоздиковими жив їхній син Вілорик. Гущенко із здивуванням дізнався, що ім’я Вілорик утворилося від скорочення «Владимир Ильич Ленин — освободитель рабочих и крестьян». Вілорик, як і батько, працював на «Ленінській кузні», правда, токарем й, одружившись із робітницею, переїхав до гуртожитку заводу. За інформацією Гвоздикова-старшого, син з дружиною ось-ось чекали поповнення і мріяли отримати більшу кімнату — цілих 12 квадратних метрів.

Гущенко вийшов у коридор. Порожньо — його привітали лише три шафи по периметру, де лежали речі кожної із сімей. Стіл по центру — загальний, їсти чи працювати можна лише по черзі. Смикнув ручку вбиральні. Зайнято! Завжди зайнято! Сто відсотків — Гвоздиков. Він повернувся до кімнати, сів біля вікна. У туалет — по черзі. Хочеш не хочеш — терпи, поки «смачно й неквапливо», як і належить гегемону, справить нужду слюсар Гвоздиков.

З кімнати Гвоздикова з’явилася його дружина — традиційно неохайна похмура жінка років 55-ти, в старому полотняному халаті, кивнула Гущенкові й почала розпалювати примус. Вона теж працювала на «Ленінській кузні» прибиральницею.

У кожної із родин був власний примус. У Гущенка, правда, була керосинка — крок уперед порівняно з примусом. Гвоздикова чиркнула сірником, і примус монотонно загудів, поширюючи запах гасу.

Гущенко присів на стільці біля кухонного стола. Заради чого він повернувся з Парижа? Щоб стояти у черзі до вбиральні за слюсарем Гвоздиковим? Колись розкішний будинок перетворився на гуртожиток.

Стіни, вищерблені меблями під час частих переїздів, із видряпаними нецензурними написами. За перила краще не братися, бо можна загнати скалку, знову ж тому, що вони порізані бездоглядними протягом усього дня дітьми робітників з «Ленінської кузні», які жили в будинку. А ще на сходах збиває з ніг запах сечі. Він то посилюється, то послаблюється, а в теплі весняні дні стає нестерпним. Що ж тут буде влітку?

Із сумом і він, і Марія згадували їхню прекрасну паризьку квартиру. Діставав і Гвоздиков. За стіною — постійні злі розбірки з дружиною, що у вихідний переходили у справжню війну. Тоді пролетарій Гвоздиков, разом з іншими пролетаріями, відзначав кінець робочого тижня і приходив додому «на рогах», а Гвоздикова, за її ж словами, починала робити йому козячу морду. Війна продовжувалася допізна, заважаючи заснути малому Шурикові.

Іноді Гущенко, у відповідь на благальний погляд дружини, ішов до Гвоздикова. Битва на півгодини вщухала, а далі розгоралася з новою силою.

Ось для чого він переїхав з Парижа до Москви — щоб розбиратися з Гвоздиковим.

Гущенко згадав свої перші враження про радянську Москву. Широкі вулиці, монументальні багатоповерхівки, хмарочоси міністерств, трамваї, натовп на тротуарах. Йому здалося, що місто практично не відрізняється від Берліна чи Праги. Але трохи пізніше збагнув, у чому разюча різниця. Традиційної усмішки, як на обличчях, наприклад, парижан чи пражан, у москвичів не було. Похмурі, заклопотані обличчя.

Одяг здебільшого сірий, чорний або хакі. Сірі парусинові туфлі — останній писк моди. Вулиці й будинки запилені й брудні.

Порожні полиці магазинів. Постійно присутній товар у продуктових крамницях — банки консервованих великих жовтих огірків. Традиційна відповідь на запитання про каву або шоколад: «У нас цього не буває». — «Ніколи?» — «Ніколи». І тільки тоді він почав розуміти, що життя у країні робітників і селян, де перемогла диктатура пролетаріату, зовсім не таке, як описують «Правда» і «Ізвєстія», газети, які він отримував у паризькій дипмісії.

У коридорі гримнули двері.

Гущенко схопив рушника й кинувся до туалету, аби знову не потрапити в чергу за дружиною Гвоздикова. Кинув на ходу Гвоздикову, який, крекчучи і розтираючись рушником, з’явився в коридорі.

— Здрастуйте, Семене Васильовичу!

— Привіт, пролетарський художнику! — відповів слюсар Гвоздиков, худий чолов’яга років 50-ти, в підштаниках, з татуюванням на передпліччі у вигляді серця, протнутого стрілою.

— Ви завжди так рано.

— Це ви можете відлежувати боки, тудить твою налєво… А я — на роботу. Я гегемон, — Гвоздиков, заступивши дорогу до вбиральні, підняв кулак, блиснувши у Гущенка перед обличчям нігтями з траурним обідком. — На мені все тримається у цій країні, тудить її налєво.

Гущенкові здалося, що зараз він додасть: «Я гегемон, не те що деякі». Згадав, що Гвоздикова колись вразило, що вони носять постільну білизну в пральню. На його думку, на таке здатні були лише недобиті буржуї.

— Сьогодні перед початком зміни мітинг. Приїде товариш Вишенський розповісти про світову ситуацію, тудить її налєво, — Гвоздиков явно хотів поговорити.

— А для вас це важливо? — ввічливо відсторонюючи «гегемона», запитав Гущенко.

Та той не збирався закінчувати розмову про світову політичну ситуацію.

— Аякже! «Правда» пише — французькі негри сплять під містками й у теплотрасах, а ми ж солідарні з ними, нехай приєднуються. Нехай піднімуть голови, скинуть ярмо експлуататорів, твою мать, тудить їх налєво! Створимо Французьку радянську соціалістичну республіку! — Гвоздиков ударив кулаком об кулак.

— А якщо вони самі хочуть там спати? У теплотрасі, я маю на увазі.

— Як це хочуть? Вони хочуть жити, як живе наш робітничий клас, тудить їх налєво! Радянський соціалістичний! Мати кімнату. Таку, як у мене! Убиральню з унітазом! Увесь наш цех за те, щоб Даладьє з Чемберленом виділили своїм неграм кімнати, щоб вони не жили в картонних коробках! Як собаки! Ти знаєш, що у нас робітничий клас живе найкраще в світі? Бо він гегемон, твою мать, тудить їх налєво! Де ще робітничий клас гегемон? Я бачив товариша Сталіна! А Даладьє ховається від французького пролетаріату в своїх палацах. А ти бачив товариша Сталіна?

— Ні.

— Отож, тудить їх налєво. Я бачив, а ти — ні. Бо я гегемон! Товариш Сталін турбується про робітників. От, наприклад, відмінив заборні книжки.

Заборні книжки носили назву не від слова «забор». А від слова «забирати».

Заборні книжки, або «заборки», — то була модифікація карткової системи. Книжка прикріпляла жителів до магазину, де їм видавали продукт згідно з кількістю членів сім’ї. «Заборки» відмінили зовсім недавно.

Гвоздиков нарешті натискає вимикач і гасить у туалеті світло. Гущенко натискає другий вимикач. Їх усього три — у кожної сім’ї свій. Відповідно загорається лампочка — у кожної сім’ї своя.

Нарешті — в туалеті! Він закриває двері на іржавий шпінгалет. На стіні — три стільчаки для унітазу. У кожної сім’ї свій стільчак. Знімай зі стіни, клади на тріснутий по обідку унітаз, сідай і роби свою справу.

Гущенко глянув у вищерблене дзеркало над умивальником, на своє заспане обличчя. Очі припухлі. Погано спав. Чому? Думав про той холодний, оцінюючий його дружину погляд наркома? Потім бачив про це ж сон. Чому це так запало йому в свідомість? Через чутки, що Берія переслідує жінок? Але ж він не вірив у це! І на тому осоружному прийомі було кілька десятків, а може, й сотня жінок! Що, кожна, на яку нарком кинув оком, може відчувати себе у небезпеці? Нісенітниця! А головне, він має тримати ці свої думки при собі, аби не налякати Марію. Гущенко відкриває холодну воду, що насправді виявилася не холодною, а крижаною.

Хлюпнув в обличчя. Вода наче змила всі його нічні страхи. Почистив зуби зубним порошком «М’ятний». Про зубну пасту можна було забути ще в Парижі. У Москві й «М’ятний» був дефіцитом. Що не було дефіцитом — так це мило. Звісно, «Пральне».

Коли Микола Гущенко повернувся до кімнати, його дружина Марія стояла біля балкона і дивилася у вікно. За склом тренькотів трамвай і кленами шуміла вулиця.

Обійняв її за плечі.

— Прокинулася, мабуть, це я розбудив тебе?

— Ні, я сама… — вона повернула голову і посміхнулася йому через плече.

— Так, повіримо. То чому не спиш?

— Не знаю. Просто не спиться. Чогось мені й досі страшно цієї людини, що підходила учора до нас.

Він здригнувся, і, усвідомлюючи, що вона відчує цей голос його тіла, на мить відсторонився.

— Берії? — запитав якомога безтурботніше.

— Так. Ніколя, ну чому ми не могли залишитися у Франції?

І знову одне й те ж. Він раптом відчув, що це питання починає дратувати його. Швидко придушив у собі це відчуття. Сказав:

— Це було абсолютно неможливо. Ти знаєш, французька поліція могла заарештувати мене. А можливо, й тебе як посібницю радянського шпигуна. В СРСР, звісно, життя не мед — не таке комфортне, але тут і ти і я можемо нічого не боятися. Ти знаєш, скільки ми зробили для СРСР. Все буде чудово. Як би там не було і що б там не говорили, Берія — патріот. Він мусить бути таким, посада зобов’язує його бути таким. Головне — нікому не говори про… Про те, що ми були знайомі з ним. Ніколи і нікому!

Вони обмінялися поглядами. Бо ніколи не називали це ім’я. Воно довгий час було табу в СРСР. Це ім’я було — Адольф. Адольф Гітлер, як його тепер називали на батьківщині — фюрер Великої Німеччини.

Гущенко нікому не говорив про те, що і він, і його дружина були особисто знайомі з Адольфом Гітлером. За це, як він зрозумів, у Радянському Союзі ще рік тому можна було потрапити на Колиму. Нині дещо змінилося. Гітлер начебто став другом СРСР. Але хто знає, чи надовго. Як би там не було, а щодо цього знайомства вони вирішили краще тримати язик за зубами.

Тоді мало хто в СРСР знав, що Гітлер був художником, а ті, хто знав, воліли говорити, що Гітлер був художником нікчемним. Гущенко бачив кілька акварелей Гітлера, які той приносив до художньої школи в Берліні, коли Гущенко заміняв професора Кампфа. І ті акварелі були досить-таки вдалими. Деякі навіть вражали. Гітлер переважно малював старі будинки, храми, ворота, арки, і Гущенко відзначив, що стиль Гітлера нагадує геніального англійця Томаса Ґертіна. Загалом він був непоганим і навіть талановитим художником. Адольф тоді сказав, що вже досить давно не малює, що приїхав з Мюнхена у Берлін усього на тиждень. Його цікавила думка Кампфа про його твори. Але Кампф лежав із запаленням легень, і Гітлеру довелося задовольнитися оцінкою юного помічника Кампфа Гущенка, втім, досить високою. Гітлер спочатку подивився на молодого рисувальника досить зверхньо, але, побачивши його пейзажі, був у захваті. Гітлер приходив до них у майстерню щодня, поки був у Берліні.

На запитання Гущенка, чим він займається зараз, відповідав дуже ухильно. Говорив, що служить у рейхсвері, але ось-ось демобілізується.

Адольф розповів Гущенку, що в часи, коли був на фронті, малював майже постійно. Малювання рятувало його від жахів війни. Для Гітлера було справжнім шоком, коли після газової атаки йому здалося, що він осліп. Найбільше тоді боявся, що не зможе більше малювати.

Тиждень пройшов, і Гітлер зник зі школи Кампфа. А наступного разу Гущенко побачив Гітлера через кілька років абсолютно випадково, коли у справах приїхав до Мюнхена. Він зайшов до пивниці «Кіндель Келлер», аби випити кухоль пива. Але пивниця була забита найрізноманітнішими людьми, багато було робітників, трохи підгулялої молоді, були дрібні підприємці та крамарі. Йому здався знайомим голос людини, яка досить запально говорила до загалу. Він запитав у якогось крамаря: «Хто це?» Той відповів: «Адольф Гітлер».

І лише тоді Гущенко впізнав відвідувача школи Кампфа з Мюнхена. Але як той змінився! На імпровізованій трибуні була зовсім інша, але разом із тим та ж сама людина. Гітлер говорив. Він практично не рухався, лише активно жестикулював. Почав з історії, розповів про капітуляцію Німеччини, про те, як несправедливо обійшлися з нею у Версалі. Таврував комуністів і марксистів. Спочатку промова була досить спокійною. В акценті Адольфа вгадувався австрієць. Гущенко пам’ятав, що Адольф народився у передмісті Відня. Здається, то було невелике містечко — Лінц. Гітлер розкритикував уряд, потім — Версальські угоди, які, на його думку, позбавили німців усього. Він піддав нищівній критиці усіх: військових за те, що не відновлювали силу армії, євреїв, які буцімто наживаються на проблемах німців. Усіх їх, здається, він називав ворогами народу.

«Які цікаві паралелі! — думав Гущенко. — У Радянському Союзі є свої вороги народу. В Німеччині свої».

Десь хвилин за п’ятнадцять Гітлер почав говорити жвавіше, жестикулював швидше. Він тримав аудиторію в руках. Люди слухали його з відкритими ротами, майже всі облишили пити пиво, вони не зводили з Адольфа очей, здається, він загіпнотизував натовп. Іноді Гітлер ненадовго зупинявся і робив ковток пива, що подавав йому кремезний вусатий чоловік у напіввійськовій формі із червоною пов’язкою зі свастикою на рукаві. Коли Гітлер закінчив, натовп дружно зарепетував: «Браво!» та зааплодував. Гущенко оцінив, що Адольф говорив з людьми простою мовою, без занадто розумних слів і «високого штилю». Ось що людям подобається! Натовп вважав його своїм. Одним із тих, хто тут зібрався. Він хотів підійти привітатися, але про це годі було й думати. Шанувальники оточили свого кумира щільним кільцем…

— Ніколя, Радянський Союз і Франція тепер вороги? — вивели Гущенка із задуми слова дружини.

— З чого ти взяла? — щиро здивувався він.

— Ось газета «Правда». Прочитай, це виступ Молотова на сесії Верховної Ради.

Гущенко розгорнув газету за 29 березня 1940 року. На першій шпальті портрет Молотова і текст його виступу:

«Товарищи депутаты!

Выраженное еще в конце прошлого года стремление Германии к миру било отклонено правительствами Англии и Франции. Под предлогом выполнения своих обязательств перед Польшей они обьявили войну Германии. Поскольку Советский Союз не захотел стать пособником Англии и Франции в проведении их империалистической политики против Германии, враждебность их позиций в отношении Советского Союза усилилась, наглядно свидетельствуя, насколько глубоки классовие корни враждебной политики империалистов против социалистического государства. Крутой поворот к лучшему в отношениях между Советским Союзом и Германией нашел свое выражение в договоре о ненападении, подписанном в августе прошлого года».

— Лайно, — сказав Гущенко і, не дочитавши, кинув газету в куток.

— Ніколя, а чому не можна переобрати Сталіна? — вона прошепотіла це йому у саме вухо.

— Ти про що? — не зрозумів він.

— Ну, він же наче президент. Чому його не можна переобрати?

Гущенко раптом розреготався. Просто упав на ліжко, тримаючись за живіт і затуляючи собі рота, аби не розбудити Шурика. Так само він колись сміявся, коли дружина запитала у нього, чому у виборчому бюлетені всього одне прізвище: мовляв, з кого вибирати? І тепер Марія дивилася на нього здивовано й, очевидно, нічого не розуміла. Гущенко перестав сміятися так само раптово, як і почав. Мотнув головою:

— Ніколи не став подібних запитань! На них немає відповіді. І ні про що не турбуйся. Ми чимало зробили для цієї країни. Нас ніхто пальцем не посміє торкнути! Запам’ятай це раз і назавжди. І ще запам’ятай — дороги назад немає!

Шурик перекинувся з боку на бік і пробурмотів:

— Тато принесе мені з роботи метелика. (Тато пинесе мені з воботи метевика.)

Розділ 17

24 березня 1940 року, 8 год. 55 хв.

Москва

Сіре небо над Москвою, здавалося, було викладене з важкого граніту. Де-не-де хмари майже чіпляли дахи будинків. Ось-ось мав піти дощ. Біля зачинених крамниць вже вишикувалися черги: «може щось викинуть». Гущенко подумав: «Цікаво, хто придумав той влучний віршик: “Кто последний? Я за вами! Вот Москва двумя словами!”?» Коліями, подзвонюючи і гуркочучи, мчали червоно-жовті трамваї.

На розі Малої Дмитріївської вулиці, поряд з редакцією газети «Ізвєстія», біля темно-зеленого пивного кіоска, самотньо стояв Борис Яхонтов. Високий худий чоловік у пошарпаному костюмі і несвіжій сорочці — художник-невдаха, він працював в «Ізвєстіях» карикатуристом. Яхонтов стояв біля високого дерев’яного столика з кухлем пива в руках і, демонструючи жовті зуби, широко посміхався Гущенкові.

— О, скільки літ, скільки зим! — він поставив кухоль на стійку, розцвів і майже кинувся на шию Гущенкові. Від нього тхнуло пивом, рибою і давно немитим тілом.

— Привіт, — Гущенко ляснув його по спині, вивільняючись з обіймів і намагаючись таким чином урятуватися від гострого неприємного запаху. Вони не були близько знайомі, лише іноді віталися, і такий вияв радості трохи здивував Гущенка. Утім, він списав його на випите Яхонтовим.

— Де ти, як ти? — запитав Яхонтов Гущенка, неначе старого приятеля.

— У Спілці московських художників. Малюю соцреалізм, — відповів Гущенко, нарешті вивільнившись і відступивши на крок.

— А з житлом вирішив? — Яхонтов знову підступився на крок.

— Так, живу з дружиною на Біговій, — Гущенко зробив ще півкроку назад.

— Окрема квартира? — не вгавав Яхонтов. — Запросив би колись на кухоль пива!

— Ні, кімната в комуналці. А щодо пива… Я майже не вживаю. Можливо, якось посидимо за чаєм.

— Які мерзотники, такий художник, як ти, повинен мати все! Урешті-решт, ти повернувся на Батьківщину. Та й у Парижі був не останньою людиною. Сволота…

Гущенко стенув плечима.

— І як тобі оце все? — Яхонтов кивнув кудись за спину Гущенкові.

— Що саме? — не зрозумів той.

— Оце усе лайно отут в СРСР, те, що наробили комуняки. Тут нормально живуть два художники: Герасимов та Іофан. Решта в лайні. Може, по пиву?

«Ого, — подумав Гущенко, — Яхонтов, здається, дійсно перебрав».

У Москві він ще не чув таких монологів від малознайомої людини. Іноді таке говорили пошепки, на кухні, та й то — давнім знайомим, але щоб так… «Або перебрав, або…» — йому на думку прийшов інший здогад.

— Жидокомісари! Душителі свободи, — жестикулював Яхонтов. Дістав з кишені сигарету «Метро», жбурнув порожню пачку під ноги. Звичним рухом розім’яв сигарету в пальцях. Застромив у рота, чиркнув сірником. Випустив кільце диму. Струснув крихти тютюну, що прилипли до рукава. — А ти чув таке, — він нахилився Гущенкові майже до вуха і, шепочучи і розтягуючи слова, продекламував:

Мы живем, под собою не чуя страны,

Наши речи за десять шагов не слышны,

А где хватит на полразговорца,

Там припомнят кремлевского горца.

Его толстые пальцы, как черви, жирны,

И слова, как пудовые гири, верны,

Тараканьи смеются усища

И сияют его голенища,

— це Мандельштам.

У Гущенка округлилися очі. Яхонтов з’їхав з глузду?! Світ перекинувся?! На вулиці, біля редакції «Ізвєстій», серед білого дня читають антисталінські вірші… І раптом Гущенкові стало все зрозуміло. Наче розвиднилося. Контора влаштувала йому перевірку! Він повинен був чекати чогось подібного перед від’їздом за кордон. Все сходиться: Яхонтов з кухлем пива ледь не на робочому місці. Де таке видано? Його вирази: комуняки, жидокомісари. Нарешті цей вірш Мандельштама. Перевірка! Ясно, як двічі по два — чотири. Звісно, Яхонтову дозволено говорити все. А як йому себе поводити? Грати у відкриту? В жодному разі!

— Яхонтове, — сказав він. — Хто тобі вбив у голову стільки дурощів? В СРСР художник вільніший, ніж у Франції чи Англії, не говорячи вже про Німеччину. Запевняю тебе! Говорю тобі, як людина, що прожила за кордоном добрий десяток років. Партія Леніна—Сталіна створила радянським художникам унікальні умови для творчості. Зарубай собі це на носі!

Він ляснув Яхонтова по плечу:

— Бувай… Ще зустрінемось.

— Чекай! Чекай, — Яхонтов облизував воскові губи і збивав пальцем попіл собі на черевики. — Ти справді так думаєш про все оце?

— Я не маю часу. Давай днями, справді, посидимо за кухлем пива, — Гущенко махнув рукою і пішов геть. Кухоль пива — то була обіцянка, яку він не збирався виконувати.

— Гущенку, я помилявся в тобі, я дуже помилявся в тобі! — кричав навздогін Яхонтов.

Гущенко пройшов біля колишнього Страсного монастиря з величезним старим плакатом «Нигде, кроме как в Моссельпроме», позирнув на тьмяний хрест і подумки перехрестився. Ішов, обдумуючи ситуацію, аж до Єкатерининської лікарні. Там сів на лавку. Непомітно озирнувся, очікуючи побачити «хвіст». Вулиця була порожньою. Ну, вони так відверто не пустять «хвоста». Зрозуміло, що зустріч із Яхонтовим відбулася під наглядом Контори. Не могли ж вони вірити на слово цьому алкоголіку. Звісно, що ні. Вони не повірять Яхонтову на слово. Значить, контролювали зустріч. Він відразу згадав двох босяків з бокалами, які сиділи на бордюрі. Жінку-продавчиню, яка час від часу визирала з віконця кіоску. «Значить, перевіряють». Яхонтову дозволено говорити будь-що — це зрозуміло.

Найгірше, що перевірка не закінчується тим, що він не погодився з Яхонтовим і не став його слухати. Недонесення теж злочин. Та ще й який! Він мусить повестися як людина, яка не здогадується про перевірку. Може відданий справі Леніна—Сталіна громадянин дізнатися і не доповісти, що людина, яка працює в такому відповідальному підрозділі, як газета «Ізвєстія» — ворог народу? Ні. Це не просто злочин, це — страшний злочин! Хто його перевіряє? Швидше за все якийсь підрозділ НКВС. Може, навіть його «рідний» ІНО. Рідний? Хай їй біс такій рідні!

Як має повестися людина, яка працює на ІНО НКВС у подібному випадку? Доповісти в ІНО. Добре. Він має доповісти Фітіну. Тоді перевірку вони закриють. Головне — не квапитися і не наробити дурниць.

А зараз? А зараз, якщо за ним «хвіст», він має сісти на трамвай і їхати в майстерню працювати. Із дзеленчанням з-за рогу з’явився трамвай «Аннушка»…

За годину Микола Гущенко зателефонував Фітіну і доповів про негідну поведінку працівника «Ізвєстій» художника Яхонтова. Той відповідав, як здалося Гущенкові, досить здивовано й обіцяв розібратися. Коли Гущенко повісив слухавку, ситуація з Яхонтовим здалася йому ще більш туманною, аніж до розмови. Схоже, що Фітін не в темі. Напевне сказати не можна. Фітін був досвідченим оперативником і навряд чи викрив би себе інтонацією розмови. Хоча було дуже схоже на те, що про перевірку він чує уперше.

З майстерні він пішов раніше. Коли увійшов у свою кімнату, його дружина в спідниці й бюстгальтері прасувала блузку на столі, покритому ковдрою. В одній руці вона тримала праску, в іншій — чашку з водою. Марія щойно набрала в рот води і тому посміхнулася йому лише кутиками губ. Приснула на тканину і лише після цього, усміхнувшись справжньою широкою усмішкою, що означала: як чудово, що ти прийшов:

— Привіт, ти сьогодні рано…

Подумав: «Якби ти знала чому». Вичавив із себе посмішку їй у відповідь.

Праска — металева, з дерев’яною ручкою і розжареним вугіллям у череві, сердито зашипіла, їдучи по тканині.

— Так, — погодився він. Підійшов, обійняв її за плечі. Торкнув шлейку ліфчика.

— Не тисне?

— Ні, все чудово, — дружина повернула голову і ще раз усміхнулася.

Тут, у Москві, Марії дійсно довелося зіштовхнутися з купою суто жіночих проблем, яких не було в Парижі. Ось найелементарніша річ — бюстгальтер. У Москві в крамниці не можна було купити не тільки гарного й зручного бюстгальтера. Не можна було купити ніякого! Їх просто не було в продажу. Бюстгальтери шили виключно на замовлення. І найти гарну швачку, яка могла б пошити бюстгальтер так, щоб його було комфортно носити, було величезною проблемою.

В СРСР вважалося, що гарна, та й просто зручна білизна — не та тема, що потребує першочергового вирішення ЦК партії чи уряду. Тим більше, коли народ, хоч і будує світле майбутнє, але живе в бараках і землянках. Важливо лише, щоб ті, хто будує ГЕС і заводи, знали, що в країнах капіталу безробітні ночують у картонних коробках під мостами, а їхні діти харчуються виключно на смітниках.

Гущенко, проживши десять років у Парижі, добре знав, що безробітні під мостами — то все радянська пропаганда. Насправді робітники, не кажучи вже про селян, у країнах капіталу живуть набагато краще, ніж в СРСР. Але говорити про подібне в «країні диктатури пролетаріату» було шкідливо для здоров’я і небезпечно для життя.

Та Гущенкові було шкода дружину. За роки життя в Парижі єврейська дівчина із сім’ї лікарів, яка провела дитинство і юність у Бухаресті, перетворилася на справжню парижанку. І їй дуже важко було боротися із цими начебто дрібними проблемами, як кістяні застібки радянських бюстгальтерів, що впиваються в шкіру при кожному русі.

Він кинув погляд на її мініатюрний старомодний комод, куплений у комісійному — більший би не вмістився в їхню крихітну кімнату. На комоді лежала вся Маріїна косметика, придбана в Москві: крихітний флакончик духів «Бузок», звичайний чорний олівець замість косметичного, пудра — «Красная Москва». Тіні, зроблені невідомо ким, куплені на ринку і розфасовані у звичайні кістяні шашки. Здається, цим займаються радянські соціалістичні цигани. Ось і все. Те, що свого часу вона привезла з Парижа, вже давно закінчилося — креми для обличчя і для рук. Набір косметичної туші, принаймні з двох десятків кольорів. Шампунь, піна для ванн. І вже зовсім нечувана в СРСР річ — фарба для волосся. Хіба може радянська жінка-будівник комунізму думати про косметику, коли в країнах капіталу робітники живуть у картонних коробках? Цікаво, а їхні дружини-робітниці теж живуть у картонних коробках? А в робітниць є маленький картонний комодик? А в ньому випадково не лежить набір косметичної туші із двадцяти кольорів? Хай йому біс!

— Ти за Шуриком у дитсадок?

— Так.

Дивно, що є дитсадки! Хоча, що дивного? Дитсадки потрібні, аби звільнити жінок для участі у створенні потужної індустрії Країни Рад. Яка необхідна для будівництва світлого майбутнього. Дружина поставила праску на металеву підставку. Від праски, завантаженої вугіллям, ішов нестерпний жар. А в Парижі в побут уже давно ввійшли електричні праски.

— Слухай, а де та пляшка вина, що ми привезли з Парижа?

У них було кілька пляшок французького вина «Cote d’ivoire», що вони привезли, коли приїхали з Франції. Пили його лише на великі свята. У Москві гарне вино дістати було неможливо. Нині у них, здається, залишилась половина останньої пляшки.

— Ти хочеш вина? — здивовано запитала вона. — Щось трапилось?

Дома він пив дуже рідко. Пішла до шафи, дістала пляшку, налила у гранчасту склянку — з бокалів п’ють недорізані буржуї в Парижі. Підійшла, сіла поряд із ним на край стільця.

— Важкий був день? — намагалася зрозуміти, чи є у нього якісь проблеми.

— Ага. Сподіваюся, що далі буде легше, — він випив терпку рідину одним духом. На обличчі з’явилося задоволення. — Чудове…

— Будеш вечеряти?

— А що ти приготувала?

— Борщ.

Звісно, борщ. Кожного разу, коли вони їздили на Україну, він примушував її записувати рецепти приготування борщу. Пісного борщу — з мінімуму доступних інгредієнтів. І ось нарешті після кількарічних вправ дружина готує йому улюблений борщ.

— Буду, але разом з тобою. Коли повернешся.

Вона одягнула блузку, поцілувала його і пішла. Гарна й елегантна. Справжня парижанка з 12-метрової комуналки на вулиці Біговій.

Розділ 18

Газета «Известия», 23 березня 1940 року

Большой театр Союза ССР дает два специальных утренника для участников Декады немецкого искусства в Москве. Будут поставлены опера «Тихий Дон» (муз. Дзержинского) и балет «Спящая красавица» (муз. Чайковского).

* * *

25 березня 1940 року, 19 год. 35 хв.

Москва

Офіційна частина німецької художньої виставки в СРСР добігла кінця, і сьогодні прощальний вечір для її керівників — німців Клейста і Шютте влаштував голова Оргкомітету радянських художників Олександр Герасимов.

Від радянських художників, крім Гущенка і Герасимова, за столом — Борис Йогансон, нащадок шведських дворян, відомий своїм полотном «Допит комуніста», за яке, якщо вірити чуткам, йому от-от мали дати Сталінську премію. З Йогансоном захотіли поспілкуватися самі німці. Можливо, тому, що німці з особливою повагою ставилися до скандинавів.

Вони сиділи біля відкритого вікна у комерційному ресторані «Прага», що на розі Арбату, і дзвінки трамвая «А», або «Аннушки», як його ласкаво називають у народі, час од часу перебивали розмову. У ресторані було багато відвідувачів, а на вхідних дверях давно красувалася табличка: «Вільних місць немає!» Гущенко, до речі, відзначив, що в Парижі зазвичай пишуть: «Вибачте, вільних місць немає». Але так там буває дуже рідко — хіба що на Різдво. Ресторанів у Парижі значно більше, ніж того потребують парижани і туристи. У Москві ресторанів мало. І потрапити туди буває непросто. А навіщо робітникам, які будують комунізм, ресторани? Для них є численні пивниці — дерев’яні будиночки з лавами і столами.

Оркестр заграв популярну мелодію-танго «Іде дощ». Співак, копіюючи надпопулярного в Європі Тіно Россі, заспівав її у вільному перекладі:

Дождь стучит по крыше, я его не слышу,

Я его не вижу, я все жду тебя.

Його підтримали скупими аплодисментами, і частина публіки пішла танцювати. Офіцери і цивільні — здебільшого товсті і лисі чоловіки, злилися в обіймах з гарненькими жінками. Жінки, усі як одна, були із короткими, завитими у кучері зачісками «а-ля Любов Орлова».

Третій чоловік Орлової — відомий режисер Григорій Александров, ліпив Орлову, із зачіскою включно, за образом шалено популярної німецької актриси Марлен Дітріх, яка три роки тому втекла у США із націонал-соціалістичної Німеччини. Про Дітріх у СРСР ніхто не чув, Орлову ж знали усі.

Три офіціанти в формених зелених піджаках снували між столами у напрямку зал — кухня, кухня — зал.

Застілля тривало вже близько години. На столі було все, чого може забажати душа, — червона ікра, осетрина, мариновані білі гриби, окіст, запечені гусак і курка. У центрі стола стояли вже традиційні червоні прапорці: один зі свастикою, інший — із серпом і молотом.

Гущенко раптом зауважує, що на прапорець зі свастикою скоса позирає чоловік років сорока у формі військового льотчика. На ньому синій френч з орденом Червоного Прапора. За сусіднім столиком він із худим типом з копицею рудого волосся і двома вульгарними дівицями п’є дешеву горілку і закушує оселедцем та салатом із солоних огірків. Рудий, мабуть, поет, бо час од часу встає і декламує дівицям вірші.

Офіціант змінює спорожнілий півлітровий штоф на новий. Горілка охолоджена, і на склі великими і прозорими, як сльоза, краплями швидко конденсується волога.

— О, гут, — говорить Клейст, захоплено розводячи руками від небаченого розмаїття страв.

Гущенко підтверджує сказане німцями піднятим догори великим пальцем. Він знає, що після того, як Герасимов догодив Сталіну, йому організували «відкритий рахунок». Досі такі були лише у Максима Горького й Олексія Толстого. Тобто у будь-якій філії банку Герасимов може зняти будь-яку суму грошей і витратити на свій розсуд.

— Гут, гут, — погоджується Шютте. — Совєтскі і німецькі — карашьо. Друзья. Брітанскі і французкі — пльохо.

Шютте переходить на німецьку і пропонує тост за радянського вождя товариша Сталіна. Гущенко перекладає. Герасимов відразу пропонує зворотний тост: «За фюрера німецького народу геносе Гітлера», — і встає. Він на початок застілля прийшов уже напідпитку і з кожною випитою чаркою стає все веселішим.

Військовий льотчик, що сидить за сусіднім столом, почувши тост «за фюрера», сплюнув і спробував підвестися. Рудий поет притримав його за рукав. Злий погляд льотчика не обіцяв нічого хорошого. Він висмикнув руку, вийняв з рота недопалок, кинув на підлогу і розтоптав підошвою чобота. Рудий розірвав пачку цигарок «Біломорканал», тицьнув льотчикові в руки і почав шукати сірники. Він виглядав стурбованим, а захмелілому льотчику, схоже, було море по коліна.

«За фюрера німецького народу Адольфа Гітлера» радянські художники і німці випили стоячи. Гущенко краєм ока побачив, що льотчик таки підвівся — обличчя у нього було червоним, із виряченими очима і щільно стиснутими губами. Рудий і дівиці спробували були його втримати, але марно. За кілька кроків від їхнього стола льотчик зупинився. «Ще міжнародного скандалу бракувало», — подумав Гущенко.

Усі саме поставили бокали, а Шютте підняв руку в нацистському салюті і вигукнув:

— Хайль Гітлер!

— Що ти сказав? — прошипів льотчик, зробив крок до Шютте, схопив його обома руками за комір і стиснув так, що обличчя німця відразу налилось кров’ю і він почав хапати ротом повітря. Гущенко підскочив збоку і схопив військового за руки, з іншого боку підбіг цивільний сусіда льотчика і схопив того за лікті.

— Я в Іспанії бив фриців і буду давити їх, поки сил вистачить! — хрипів льотчик, по щоках у нього текли сльози.

— Lassen Sie mich allein! Що фам фід мене трепа? — хрипів у відповідь ошелешений таким нападом Шютте. У голові в нього почало тьмаритися, і він от-от міг утратити свідомість.

Тим часом підбігли два офіціанти, і тільки всім разом їм удалося відірвати льотчика від бідного Шютте. Швидко з’явилися два міліціонери і вивели дебошира геть.

Рудий поет з дівицями поплелися слідом. Проходячи повз Герасимова, рудий зупинився і навіщось продекламував, рубаючи в такт словам повітря рукою:

Вам ли, любящим баб да блюда,

Жизнь отдавать в угоду?!

Да я лучше в баре блядям буду

Подавать ананасную воду!

Тим часом Шютте всадовили, влили в рота чарку горілки. Він прийшов до тями, правда, ще якийсь час озирався навколо (чи не повернувся його кривдник) і бурмотів: «Abnorm! (Кретин!) Scheisse! (Лайно!)»

Застілля продовжилося. Про неприємну пригоду всі швидко забули. Тим більше, що новою проблемою стає непристойно п’яний Герасимов. Якщо німці й Гущенко тільки надпивають горілку, то Герасимов раз по раз спустошує чарку до дна. І вимагає, щоб усі наслідували його приклад.

Йогансон, що не п’є через проблему з печінкою, погрожує піти, якщо Герасимов не облишить «діставати» його. Німці, на щастя, не розуміли змісту їх суперечки.

Герасимов, утім, не збирається зупинятися:

— Гущенку, уяви собі, оцей мерзотник на своїй картині, яку ми висунули на Сталінську премію, образи білогвардійців, які допитують комуністів, списав із себе і художника Соловйова.

— Це не так! Усе вигадують мої недоброзичливці. Там немає жодної подібності, — мляво заперечує Йогансон. — Все брехня, підла, нікчемна брехня. Мені просто заздрять! Заздрять моєму непересічному таланту.

— Сам брешеш! — відрізав Герасимов, запихаючи в рота шматок окосту, густо змащеного гірчицею. — Я перевіряв! Подібність є. Він занапастить усіх нас! А якщо про це дізнаються там?

Говорячи «там», він жбурляє виделку на стіл, піднімає вказівний палець догори, де на стелі кількома десятками лампочок світить величезна люстра, і страшно округлює очі:

— Що буде тоді? Скажи, брате Гущенко, хіба не скотина цей Йогашка? Скажи прямо: Йогансон — скотина!

Гущенко стенає плечима. Йому не хочеться вступати в суперечку. Але Йогансон раптом встає, перекидає стілець, лається і, не прощаючись, іде геть. Чути, як він бурмоче, що розбив би пику тому, хто розповсюджує про нього брудні плітки.

— Що трапилось? — запитує Клейст, повертаючи здивоване обличчя до Гущенка.

— Товариш Йогансон нервує через сімейні проблеми, — намагається залагодити незручність Гущенко. — Йому треба якнайшвидше потрапити додому… Тому він вибачився і пішов.

— І скатертиною дорога! Час приділити увагу нашим німецьким геносе, — весело говорить п’яний Герасимов Гущенкові. Підморгує йому. — Переклади їм: мої батьки торгували худобою. Були купцями, прасолами, як їх називають у Росії, — розповідає Герасимов. — Я їм допомагав, ходив за худобою! Кидав вилами гній! Словом, з ранку до ночі колупався в лайні. І займався б цим і досі… Якби не наша сусідка — вдова, дебела тітка, яка викладала малювання в жіночій гімназії. Вона побачила, як я малював олівцем, і сказала, що в мене є здібності. І я щодня приходив і малював щось в її квартирі. Спочатку комод, вазу з квітами. Потім її саму. Спочатку одягнену, потім без одягу. Вона — як це пояснити? — звернувся він до Гущенка, — переклади, спала зі мною, коли я робив гарний малюнок. Як зі своїм чоловіком. Так усе почалося… Так я зміг вступити в художнє училище.

Гущенко перекладає, випускаючи інтимні одкровення сп’янілого Герасимова, знаючи, що той обов’язково про них пожалкує, коли протверезіє.

— Ja, ja! — дружно кивають німці. Клейст зауважує: — Це свідчення того, що в радянському, як і в німецькому, суспільстві тепер для простого люду відкриті всі шляхи! — він налягає на копченого окуня, вправно розтинаючи його виделкою і ножем.

— Наш фюрер Адольф Гітлер — сам із низів, — вставляє Шютте, який уже повністю прийшов до тями після нападу льотчика. — Він був сиротою, зростав без батьків. Довгий час жив із того, що малював і продавав краєвиди Відня. Він дуже гарний художник-аквареліст.

— Тож вип’ємо за німецьке мистецтво, — пропонує Герасимов.

— Чудовий тост! — погоджується Гущенко.

На відміну від Герасимова, Гущенко знав, що ще в 1936 році Адольф Гітлер заявив: кожен художник, який зображує небо зеленим, а траву блакитною, повинен бути стерилізований. Тоді ж фюрер доручив президентові Імперської палати образотворчих мистецтв, професорові Адольфу Ціглеру, очолити спеціальну комісію, яка провела чистку більш ніж 100 музеїв Німеччини та реквізувала всі зразки декадентського мистецтва.

А через два роки, 3 червня 1938 року, рейхстаг ухвалив постанову вилучити з музеїв та галерей всі доробки «мистецтва, що вироджується» (Vertallskunst) — роботи в стилях імпресіонізм, експресіонізм, кубізм і дадаїзм — і знищити або продати в музеї гнилих західних демократій, а кошти віддати на потреби німецьких збройних сил.

На невеликій сцені біля оркестру тим часом заспівав циганський хор, і між столами, трясучи стегнами і плечима, пішли в танок дві циганки.

— Ех, люблю жінок, — крякнув Герасимов, ляскаючи циганок по боках. — Та, на жаль, братською любов’ю. А як у вас із цим, геносе Клейст? Переклади, — попросив Гущенка.

Клейст уважно вислухав і сміючись відповів:

— О, в Німеччині нині панує культ сім’ї! Це принципова позиція керівників нашої партії та держави. Жодних позашлюбних зв’язків! Величезний розголос нещодавно отримав роман рейхсміністра пропаганди Геббельса з однією німецькою актрисою. І фюрер, і рейхсляйтер Борман, як товариші по партії, займалися цією справою. Партія засудила таку поведінку доктора Геббельса, і він вимушений був повернутися до фрау Геббельс. Коли справа стосується сім’ї, тут фюрер невблаганний! Доктор Геббельс дуже легко міг позбутися його прихильності й міністерського поста.

Герасимов невдоволено махнув рукою, підморгнув Гущенкові:

— Товаришу Гущенко, наливай! Культ сім’ї, вигадали теж… Скажіть, будь ласка. Та я загалом не про те. Є ще порох у порохівницях? Не розумієш, про що я? Ех геносе, ти ще молодий! Культ сім’ї… Дурня! Он Гущенко в Парижі часу марно не втрачав! І сім’ї його це не заважало.

Гущенко стенув плечима, не дуже розуміючи, звідки Герасимов має таку інформацію, але сумлінно переклав. Усі зареготали.

— Звідки така інформація, товаришу Герасимов? — посміхнувся й Гущенко.

— Про що? — не зрозумів Герасимов.

— Що я в Парижі часу не гаяв.

— Хіба може в Парижі бути інакше? — Герасимов поплескав Гущенка по плечу. — Прошу всіх випити! І до дна!

Клейст і Шютте закивали, що означало: так, Париж — місто розпусти і гнилої буржуазної моралі. Підняли чарки.

Публіка в ресторані вже зовсім сп’яніла. Звідусіль линув шалений гомін: сміх, вигуки, музика.

Герасимов приговорив чергову стопку і пішов у танок разом із циганками, притупував, ляскаючи себе по череву, але через кілька хвилин важко впав у крісло. Очевидно, товстому Герасимову було непросто встигати за танцівницями, та й через випите важкувато було просто триматися на ногах. Відсапавшись, він по-панібратськи поклав Гущенкові руку на передпліччя:

— Гущенку, товаришу любий, ти маєш працювати «в соцреалізмі»! Єдине, з чим не погоджуюсь, що соцреалізм не сприймає голого тіла — всі ці мундири, сукні. Ось у мене є класна річ «Лазня». Велике полотно! Я його майже нікому не показую, але вам покажу. Переклади.

Гущенко переклав, і німці закивали. Звісно, вони хочуть бачити таємний твір великого майстра Герасимова.

— Товаришу Клейст, товаришу Шютте, геносе мої дорогі! Поїхали до мене в майстерню, — сказав він, здираючи із себе галстук-метелик. — Поїхали.

Біля входу в ресторан стояв особистий ЗІС Герасимова. Водій швидко всадовив усіх і рушив.

У величезній майстерні стояв під стать їй величезний диван і чималий стіл. Стіни були завішані роботами, здебільшого незакінченими. На більшості контури Сталіна, Леніна, Ворошилова. «Лазня» стояла у найдальшому кутку, вкрита брудним покривалом.

Поки Герасимов установлював перед глядачами і демонстрував своє полотно — десяток оголених жіночих тіл, мокрі лавки, клуби пари (Герасимову вдавалася мокра поверхня, і він намагався втулити сліди води чи дощу будь-куди), водій швидко організував випивку і закуску. А ще за півгодини привіз двох дебелих, височенних натурниць з величезними грудьми. Застілля продовжилось тепер уже з натурницями. Герасимов перекидав чарку за чаркою. Не відставали від нього й натурниці.

— Дівки, зараз стриптиз! — схопився Герасимов, тримаючи в руці бокал. Язик у нього заплітався так, що деякі слова важко було зрозуміти. — Я бачив у американців! (Я б-чив у мир-канців!) Класна річ! Ви ж звичні. По-нашому, по-робітничо-селянському! Давайте, давайте. Ось музика.

Увімкнув радіоприймача. Грудасті натурниці перезирнулися, для виду трохи поопиралися, але, зрештою, встали і почали повільно, але без зайвої сором’язливості роздягатися, акуратно складаючи одяг на стільці. Герасимов, похитуючись, підійшов до них. Взяв у руку одну величезну грудь і, посміхаючись і похитуючись, повернувся до компанії. Вільною рукою вказав на натурницю — «ви хіба бачили щось подібне?», повернув голову до другої і вільною рукою взяв за грудь другу натурницю. Так він і стояв кілька секунд, дурнувато хихочучи і тримаючи дівок за груди.

І Гущенко, й обоє німців з відкритими ротами спостерігали це дійство. Мабуть, найбільш враженим виглядав Клейст. Бо саме йому Герасимов, регочучи, запропонував:

— Геносе Клейст, хочеш помацати? Підходь! Російські діви — кров з молоком! Таких у Берліні удень з вогнем не знайдеш!

Клейст знітився, не розуміючи, як поводитися далі. Бурмотів: «Широкий рускій душа!»

Гущенко напружено міркував, як зупинити Герасимова і врятувати залишки його репутації. Але, на щастя, ситуацію врятував час. Годинник на стіні вибив дванадцяту, і з репродуктора, що висів на стіні, гримнув «Інтернаціонал».

Від несподіванки Герасимов відпустив дівок, зробив крок до стола і перекинув на себе чарку горілки. Зляканим поглядом окинув чоловіків, потім завмерлих моделей. Мабуть, йому прийшло на ум, що він може бути звинувачений НКВС, як мінімум, у політичній незрілості за те, що слухає «Інтернаціонал» поруч із оголеними дівками. Швидко вимкнув репродуктор.

— А, не те! — махнув рукою. — Їдемо в лазню! Паритися! Всі разом!

Клейст і Шютте перезирнулися.

— У лазню, зараз усі їдемо в лазню, — хрипів Герасимов, хитаючись і хапаючись за стіну.

Клейст і Шютте почали активно відмовлятися, очевидно, побоюючись такого бурхливого розвитку подій. Разом із Гущенком їм удалося всадовити Герасимова в крісло, і за кілька хвилин п’яний Олександр Герасимов уже солодко спав, поклавши голову на оголені груди однієї з натурниць.

Німці, а за ними й Гущенко, відкланялися, залишивши геніального радянського художника Герасимова на дивані з двома натурницями в оточенні його безсмертних полотен.

* * *

Коли Гущенко повернувся додому, Шурик спав, а дружина, сидячи на ліжку, гортала популярний у Москві журнал «Работніца». Герасимов поцілував дружину і визирнув у вікно, де навколо ліхтаря кружляла хмара мошок.

— Треба почепити якусь сітку на вікно, бо влітку в кімнаті буде купа крилатих комах, — сказав він.

Вона нічого не відповіла.

— Якийсь невдалий день. Можна сказати — не день, а лайно. Принаймні в мене. А у тебе?

— Звичайний.

Гущенко позіхнув.

— Ніколя, а хіба нам обов’язково було їхати із Франції саме в СРСР? — голос у неї був сумним.

— О господи, ти знов за своє!

— Ні, я не про те. Ми ж могли поїхати до моїх батьків у Бухарест.

— Могли б. Завжди здається, що краще там, де нас немає! Румунія буде воювати на боці Німеччини. Можливо, мене б мобілізували до війська. А може, й ні, — він нервово пройшов від стіни до стіни. — Ніколи не можна знати, як було б, якби чогось не було. Давай краще спати.

Марія глянула на Шурика і лягла обличчям до стіни. Їй здавалося, що, потрапивши до СРСР, вони втратили щось дуже значне. І не лише вони, а й їхній син.

Розділ 19

У Сталіна зникла люлька.

Він викликає Берію. Той на мить замислюється:

— Ясно, товаришу Сталін! Підступна акція ворогів народу! Розберемося.

Наступного дня Сталін знаходить люльку в кишені свого кітеля. Телефонує Берії. Говорить:

— Люлька знайшлася.

— Дивно. А я вже заарештував у цій справі 40 осіб, і всі зізналися, — відповідає Берія.

Анекдот кінця 30-х років

* * *

24 березня 1940 року, 7 год. 59 хв.

Москва

Рівно о восьмій, як завше щодня, Гущенко попрощався з дружиною й сином і попрямував до майстерні. Там на нього чекало полотно «Смерть Боженка», яке важко було назвати улюбленим.

Він спустився скрипучими дерев’яними сходами, штовхнув двері парадного. Пройшов через підворіття. Озирнувся на напис: «Вбиральні у дворі немає!». Справді немає. А є стійкий запах сечі — у кожному закутку. Цікаво, чому радянська влада хоча б у столиці не може облаштувати достатню кількість громадських туалетів? Адже планове господарство може вирахувати, скільки їх потрібно. Он у Парижі й без планового господарства вбиралень рівно стільки, скільки потрібно. «У Парижі, у Парижі! Це на тебе впливає Марія, — подумав він. — А що в Парижі? Можливо, у Франції в’язниці кращі, ніж в СРСР? А, мабуть, таки кращі».

Після повернення в СРСР він ще застав деінде на вулицях жовті металеві туалети, у формі циліндра, де були зйомні ємності з нечистотами, які випорожняли щоранку. Але комусь із партійних функціонерів, можливо, навіть самому Сталіну, здалося, що ці циліндри, встановлені у найжвавіших місцях, псують краєвиди Москви. Він наказав туалети прибрати. Ситуація з краєвидами значно поліпшилася. А от з гігієною і, зокрема, запахом у дворах і підворіттях, значно погіршилася. Утім, партійні функціонери рідко бували в місцях, де жив простий радянський соціалістичний люд, і про цю проблему не відали.

Гущенко повернув у бік трамвайної зупинки. Пройшов повз будку чистильника черевиків. На розі, біля ще зачиненого тютюнового кіоску, стояв чорний ЗІС з опущеними шторами.

Він раптом згадав, що ЗІС там стояв і вчора. Так, коли він ішов з дому. А коли повертався? Повернувся він дуже пізно і в темряві не звернув на це уваги.

Ну, стоїть автомобіль, можливо, й підозрілий, то й що, при чому тут він, Гущенко? Знову згадав жаб’ячий погляд Берії, яким той окинув його дружину. То що, може, це Берія послав машину? Щоб слідкувала за ним? Чи за Марією? Мабуть, Берії нема чого більше робити. Ідіотизм. Параноя. І взагалі, той автомобіль стоїть навпроти іншого будинку. А що, люди з НКВС настільки тупі, що поставлять автівку навпроти його будинку? Ні, вони мали б поставити автомобіль подалі, де він зараз і стоїть. Справді, параноя…

Гущенко піймав себе на думці, що поводиться, як у Франції, коли його «пасла» французька поліція. Від думок про автомобіль його відволік дзвінок трамвая, який з’явився з-за рогу. Він ускочив у другий вагон. Став так, щоб дивитися у заднє скло. Машина залишилася стояти на місці. Значить, він таки помилився. Художник Гущенко нікому не потрібен. У нього відлягло від серця.

За півгодини він увійшов до майстерні. День у день він пише «Смерть Боженка». І скоро буде ненавидіти Боженка. А ще він ненавидить соцреалізм! Але що робити? З вовками жити — по-вовчому вити.

Відкрив вікно. Зі свіжим повітрям увірвався шум вулиці й вигуки продавчині морозива: «Морозиво — в стаканчиках, брикетиках, «Ескімо»! Морозиво — в стаканчиках…»

Увечері до майстерні зайшов давній приятель Гущенка — популярний кінорежисер Олександр Довженко. В СРСР з величезним успіхом щойно пройшов його новий фільм «Щорс». Зйомки фільму про «українського Чапаєва» патронував сам Сталін. І тому сьогодні Довженко був на вершині успіху. Попереду його чекатиме опала і забуття. Але сьогодні він був успішним, щасливим і обласканим владою.

Довженко поставив на стіл пляшку коньяку. Хороший коньяк у Москві був величезною рідкістю.

— Де дістав? — широко посміхнувся Гущенко, тиснучи руку старому другові й радіючи, що виснажливий двобій зі «Смертю Боженка» на сьогодні закінчено.

— Є місця! — рукостискання Довженка було незвично міцним. Він пам’ятав це рукостискання ще з Берліна. — Це ще не все. Ось ковбаса, шпроти. Білий хліб. Стели газету! Будемо бенкетувати!

— Білий хліб! Довженко, ти просто буржуй, обідав із тобою разів сто, і ти завжди дивуєш мене якоюсь екзотикою!

— Ти, нарешті, відійшов від імпресіонізму? — запитав Довженко, кивнувши на «Боженка» і відкриваючи коньяк з виглядом сапера, який боїться зробити неправильний рух. — Вітаю! Значить, уже зрозумів, що імпресіонізм, як відрижка капіталізму, тут не в пошані.

Гущенко відкрив шпроти і порізав ковбасу й хліб.

— Так вирішив товариш Сталін? — вони були давніми знайомими, ще з тих часів, коли Довженко працював у радянському торгпредстві в Берліні. Це завдяки Довженкові Гущенко отримав радянське громадянство і пристойне утримання. Натомість довелося зайнятися технічним шпигунством на користь СРСР. З’ївши разом пуд солі, вони могли говорити один з одним абсолютно відверто.

— Товариш Сталін, а слідом за ним товариші Калінін, Маленков, Герасимов і ще купа відповідальних товаришів. Уся верхівка вважає, що всі ці «ізми», вибач, буржуазне лайно, — відповів Довженко, розливаючи коньяк у гранчаки. — Звісно, думка Сталіна була вирішальною. Сину шевця важко зрозуміти ваші імпресіоністські витребеньки. Ну, Миколо, за зустріч!

Вони підняли келихи. Гущенко випив міцну духмяну рідину і подумав: «Ось чудова нагода розпитати про Берію». Тільки як почати? Сказати відверто про те, що погляд наркома налякав його дружину? Яка дурниця! Довженко просто посміється з нього.

— До речі, геносе Адольф Гітлер каже те ж саме, — продовжував Довженко, беручи бутерброд. — Говорить, що то жидівські штучки. Що мазню своїх бездарних малярів вони за допомогою реклами возвеличили до рангу світового мистецтва.

— Ти ж бачиш це, — кивнув Гущенко в бік «Боженка». — Уже зрікся «жидівських штучок».

— Зрікся? — із сумнівом запитав Довженко. — Ну, це для виду, а в душі, впевнений, у тебе все залишилося, як і раніше.

Вони підняли чарки «за талант» і випили.

— Я ж не імпресіоніст, ти ж знаєш. Швидше фовіст чи набіст.

— Фовіст, набіст… Опортуніст! Для партії це все одно. Буржуазне мистецтво — воно з будь-якою назвою буржуазне мистецтво, — говорив Довженко з набитим ротом.

— Ти вважаєш, що твій «Щорс» — це соцреалізм? І що Матісс, чи Дерен, чи жебрак Сутін — це буржуї? — дивувався Гущенко.

— Крім Матісса, я нікого з них не знаю, — стенувши плечима, відповів Довженко.

— Це все жебраки-художники з паризького Вулика. Я місяць тому їздив до Петербурга. Тьфу ти, ніяк не звикну! До Ленінграду. В Ермітаж. Подивитися на «Танок» Матісса, — Гущенко ще не встиг прожувати свій бутерброд, а Довженко вже налив по третій: «За жінок». Випили і за це. Якийсь час вони їли мовчки. Потім Довженко з недовірою запитав:

— Спеціально для цього їздив?

— Так. Я знав Матісса особисто. Тож не міг не поїхати подивитися на його шедевр.

— Здорово! І що, — побачив? — запитав Довженко, налягаючи на шпроти.

— Він фантастичний.

— До речі, як цей «Танок» опинився в Ленінграді?

— Звісно, не Ради придбали. Вони все лише продають на Захід. Це полотно замовив колекціонер Щукін для свого будинку. У 17-му будинок націоналізували. І роботу Матісса теж.

— Ти справді добре знав Матісса?

Гущенко з усмішкою подивився на приятеля. Подумав, що рідко зустрічаються люди, які цікавляться всім. Саме таким був Довженко. Його цікавило все — і те, як улаштоване крило комара, і те, які пензлі використовував Модільяні.

— Я знав його дуже добре. І навіть його юну дружину. Вона росіянка, здається, з Тамбова. Молодша за нього років на сорок.

— Ось тобі буржуазна відрижка. Вона з ним, звісно, через гроші, — зауважив Довженко.

— Сашку, не мели дурниць! Ти не розумієш! Матісс — геній! І тому його вік не має значення. Думаю, що вона з ним тому, що він геній. Та будь-яка жінка…

— Овва! — швидко перебив його Довженко. — Тепер мені старість уже не страшна! Головне, встигнути стати генієм. А звідки ти знаєш про Щукіна?

— Матісс сам розповів мені.

— Щукін — буржуй? — Довженко відкинувся на спинку стільця і запитально глянув на Гущенка.

— Був буржуєм, — стенув той плечима. — Ситцевий король. Він став першим серйозним замовником Матісса. Щукін відчув, що цей художник — справжній! Матісс мені сказав буквально наступне: «Без вашого співвітчизника Щукіна Матісса б не було». А ти говориш — соцреалізм! Буржуй! Під контролем гегемона дяді Сьоми Гвоздикова, через якого я не можу вранці потрапити в клозет, соцреалізм знищує мистецтво! Що розуміє дядя Сьома у таких речах, як фовізм чи набізм? Для нього головне, щоб його стільчак на стіні в клозеті ніхто не чіпав!

— Гвоздиков — це що за один? — з цікавістю запитав Довженко.

— Мій сусід — пролетар з «Ленінської кузні», — гірко махнув рукою Гущенко, — наливай!

— Зрозумів, — Довженко взяв пляшку. — За сусіда пити не будемо. Давай за удачу! Вона нам з тобою не завадить.

Вони випили ще по одній.

— Це Матісса і компанію називали дикунами?

— Атож. Фовістами. Фов французькою — дикий.

— Чому — дикі?

— Занадто яскраві кольори і брутальна примітивізація форми.

— Ти знаєш, не хочу говорити банальності. Та колись дивився цих примітивістів. Мені здається, і я так зміг би малювати.

Довженко якийсь час випробовував себе в малюванні. Зокрема, у студії в Берліні разом з Миколою Гущенком.

— Ти жорстоко помиляєшся! — гаряче заперечив Гущенко. Він схопився, пройшов кімнатою. Знову сів. Узяв склянку, де на дні ще залишилося трохи коньяку, перекинув до рота. — Дуже сильно помиляєшся! У простоті найбільша складність! Набагато простіше малювати те, що бачиш. І значно складніше — те, що відчуваєш.

Довженко примирливо підняв руку:

— Не кип’ятись! Значить, таки не зрікся…

— Буду працювати для себе. У шухляду. А для грошей і соцреалізму буде ось це — «Смерть Боженка», якщо сам не помру або не втрачу глузд, поки допишу його до кінця.

— Ну хоч не плещи язиком, що фовізм — це здорово. Моя тобі дружня порада. Думати можеш усе, що завгодно. А товаришу Герасимову маєш говорити, що фовізм — це буржуазне лайно. Що в тебе були помилки становлення. Візьми собі за правило замість «гарно» говорити «погано». Замість «чудово» — «лайново». Урешті-решт, у цих словах лише літери стоять в іншому порядку — і не більше! Уся країна тепер так живе — про чорне говорить біле, якщо чорне вважає білим партія і сталінський Центральний комітет.

— Сашку, невже ти думаєш, що і за фовізм можна загриміти за ґрати? — щиро здивувався Гущенко.

— Гримлять і за більш невинні речі. Серед творчих — я маю на увазі і літераторів, і художників — чимало інтриганів. Хтось комусь щось розповість, інший додасть трохи від себе — і готово: Гущенко у своїй творчості схиляється перед буржуазним мистецтвом. Чого так? Жив у Франції. А може, його там завербували? Може бути. А давай ми фовіста Гущенка пошлемо на Колиму валити ліс або мити золото. Для початку дадуть у зуби, руки в кайданки, щоб суглоби тріщали, — і в табір на перевиховання. Просто про всяк випадок, на їхній погляд, «лучше перебдеть». Я тобі це намагаюся пояснити, як другу. І вже не вперше. А мабуть, удесяте.

Вони допили рештки коньяку. Якийсь час панувала мовчанка.

— Слухай, а що трапилося із Соломонович? — раптом запитав Гущенко. Можливо, щоб перервати обтяжливе мовчання. — Невже і її за перегини…

Вікторія Соломонович спеціалізувалась на виготовленні гіпсових Павликів Морозових. На Павликів був величезний попит. Ледь не кожна школа хотіла мати свого Павлика. Соломонович купалася в державних почестях і була знайомою Гущенка. Але якось вона зникла. Серед художників говорили про якусь «темну» історію. Начебто її чи то вбили, чи то заарештували.

— Ні, — все набагато простіше. І набагато сумніше. У майстерні на неї впав пам’ятник Павлику Морозову. Відкрита травма черепа. Кома. У лікарні вона померла.

— Жахливо. Її вбило пам’ятником? У цьому є знак долі. — Після тривалої паузи Гущенко почав говорити. — Тобі, як старому товаришеві, скажу відверто: я шокований тим, що тут відбувається.

— Де тут? — підвів погляд Довженко.

— В СРСР.

— Чим саме? — Довженко взяв у руку пляшку, щоб упевнитися, що вона порожня. Справді, пити вже було нічого.

— Усе нове знищується! Всі ці спілки зі з’їздами, секретаріатами, пленумами копіюють партію! Соцреалізм — єдина лінія в партії. Єдина лінія в мистецтві. Відступники — це меншовики, есери — жорстоко караються.

— Слухай, Миколо, адже ти сам пропагував соцреалізм у Парижі! Ніхто тебе за язик не тягнув. Утім, як і інших друзів СРСР — Ромена Роллана, наприклад. Ти там перемалював майже всіх друзів СРСР! Знову ж ти там не лише малюванням займався. Ти працював проти Франції! Проти того, перед чим тепер, схоже, починаєш схилятися! Ти ж щиро був за Країну Рад — країну робітників і селян! — Довженко ляснув долонею по столу так, що забряжчав посуд.

— Так, але я не думав, що у вас, чи правильніше тепер — у нас, все сягнуло таких потворних форм! Я вважав, що соціалізм — це рівність для всіх, що соцреалізм — це свобода в мистецтві, це доступність його для всіх!

— За несвободу твої колеги-художники багато чого отримали, і багато з них цьому дуже раді! Вони отримали майстерні, пайки, квартири. Робітникам і селянам таке життя і не снилося! Не снилося це і франко-жидівським алкоголікам Модільяні й Сутіну! — Довженко ще раз грюкнув по столу — тепер кулаком — і перекинув порожні склянки і склянку з водою. — От лайно! Дай якусь ганчірку!

Гущенко побродив між полотнами, шукаючи щось схоже на ганчірку. Нарешті знайшов, простягнув Довженкові й сів.

— Я в цій країні не отримав нічого.

— Ти ще не свій. Ти — «француз». Але прийде час — отримаєш. До речі, твій покірний слуга призначений заступником керівника Комітету зі Сталінських премій.

Гущенко навіть присвиснув:

— Іди ти! То що ж ти раніше не сказав? Я, мабуть, наговорив зайвого?

— Не дрейф, — від цього запитання Довженкові ніби стало соромно. Він махнув рукою. — Зі мною можна, з іншими не рекомендую. У Комітеті сьогодні заправляють Немирович-Данченко і Шолохов. Обидва в образотворчому мистецтві — ні бум-бум. Цього року премію, мабуть, одержить Іофан. А наступного я буду наполягати, щоб дали тобі. Але сам розумієш — «Смерть Боженка» не годиться. По-перше — мінор. По-друге, скажуть, що це трохи тхне націоналізмом. Давай щось у мажорі — про тріумфальний поступ індустріалізації. «Сталін відвідує будівництво Дніпрогесу», наприклад, чи «Сталін і Ленін вивчають план ГОЕЛРО».

— Так, — погодився Гущенко. — Мабуть, ти маєш рацію. Хоча мене нудить від оцього лизоблюдства.

Розділ 20

24 березня 1940 року, 18 год. 35 хв.

Москва

Після застілля в майстерні Гущенко і Довженко вирішили прогулятися і десь випити кави. Ідея була Гущенкова — він хотів усе ж розпитати Довженка про Берію. Ніби черв’як час од часу точив його після тієї зустрічі з людиною-жабою (так тепер він називав Берію подумки). Ось тільки ніяк не міг вирішити, чи говорити Довженкові все як є, чи обмежитися загальними запитаннями.

Коли вони вийшли з майстерні, вулиця зустріла їх різким вітром. Сонце вже зайшло, і прохолодний вечір обіцяв дощову ніч. Сіли в трамвай, який у народі звався «букашкою», і поїхали в бік центру. На вікнах, що бряжчали на стиках рейок, з’явилася ледь помітна дощова мряка. Автомобілі виринали з провулків, пронизуючи вагон променями фар, неначе велетенськими списами. Трамвай вийшов на Садове кільце, промчав через Смоленську площу, повз Смоленський ринок, колишню будівлю Торгсину. Раніше тут за коштовності можна було виміняти будь-що. Зараз Торгсин не працював. Можливо, в країні закінчилися буржуйські коштовності, а швидше за все, закінчились буржуї.

Вони вийшли неподалік Москви-ріки, де велося грандіозне будівництво. Тут у день і вночі гриміло, гуло, гупало. Чулися вигуки робітників. Будували Будинок Рад за проектом архітектора Бориса Іофана. І Гущенко, і Довженко добре знали його.

— Іофан натрапив на жилу! — зауважив, майже прокричав Довженко крізь шум, оглядаючи будмайданчик.

— Яку жилу? — запитально мотнув головою Гущенко.

— Що? Говори гучніше!

— Яку жилу?! — Гущенко й собі перекрикнув шум будівництва.

— Грошову жилу! Має розкішну квартиру і новенький ЗІС! Я б назвав цю жилу «радянський архітектурний ампір».

— Радянський вампір, — ущипливо сказав Гущенко. Зле сплюнув під ноги. Глянув на Довженка, але того, схоже, не звеселив його жарт. — Дружина читала мені книгу румунською — про графа Дракулу. Вона в мене народилася в Бухаресті. Дракула — це вампір. Їхній національний герой, який прокидається вночі і п’є з людей кров.

Вони відійшли вбік до невеликого скверу біля триповерхівки. Тут можна було говорити, не напружуючи голос.

— Герой цікавий. Але, Миколо, повторюю в тисячний раз — я радив би тобі менше плескати язиком, — сказав Довженко, озирнувшись довкола. Його голос раптом став злим. — Чи ти ще й досі не зрозумів, куди потрапив?

— Зрозумів, зрозумів, не турбуйся, — кивнув Гущенко. — Потрапив, в тому числі й завдяки тобі.

— У Союз я тебе не тягнув, — розвів руками Довженко. Але в його голосі не було впевненості. — І, як на мене, то саме завдяки мені ти добре був улаштований у Парижі. Ти міг відмовитися їхати в Париж. Залишитися в Берліні. Хіба ні? Відмовитися від ательє на вулиці Волонтерів, від Марії. І заробляти в Берліні малюванням на набережній Шпреє. А Марія могла б знайти собі когось більш заможного і більш придатного для сімейного життя.

Вони пройшлися сквером і пішли вулицею в пошуках кафе чи недорогого ресторанчика.

— Так. Це через мою слабкість, — пробурмотів Гущенко. Махнув рукою.

— Слухай, а як тобі ця ідея, — Довженко кивнув назад, у бік будови, — на місці храму Христа-Спасителя побудувати Палац Рад? Ти знаєш, що висота цього монстра має бути 400 метрів?

— Ні, — хитнув головою Гущенко. — Від тебе вперше чую.

— Навіть вищою. Бо нагорі має бути величезний монумент Леніну. Це буде монстр, що задавить тут усе своєю висотою. Думаю, йому б самому це не сподобалося.

— Кому? — не зрозумів Гущенко.

— Та самому Леніну. Кажуть, він був проти зайвої пишноти.

— Ти його ідеалізуєш. Знаєш, я за кордоном багато читав про нього. Не всьому вірив, правда. Але тепер думаю, що багато написаного відповідало дійсності.

— Що саме?

— Та хоча б те, що революцію в 17-му оплатили німці.

— Можливо… — Довженко ніби хотів ще щось додати, але замовк на півслові.

— Так його розібрали чи висадили в повітря? — запитав Гущенко. — Я про храм.

— Тепер усі говорять, що розібрали. І всі вірять у це, але я бачив на власні очі, що храм таки висадили у повітря. — Довженко клацнув пальцями. — Бац — і немає більше храму. Не знаю, правда, скільки перевели вибухівки, але думаю, що тонни.

— Схоже на нову релігію, якою намагаються замінити християнство. Один храм висадили, інший будують. Христа стерли на порох, поставили Леніна.

Довженко нічого не відповів, лише похитав головою.

Уже зовсім стемніло, вулицю тут освітлювали яскраві ліхтарі. Вони вийшли на Пречистенську, а потім Кропоткінську набережну, біля метро «Парк культури», і сіли у відкритому кафе. З вулиці линула приглушена говірка публіки, подзвонювали трамваї.

— Москва краща за Париж тим, що вночі вільно можна йти вулицею, не боячись, що тебе штрикнуть ножем, — резюмував результати побаченого Гущенко.

Випили по чашці кави. Потім по чарці «Столичної». І тут до них за стіл на вільний стілець присів маленький лисий товстун у м’ятому костюмі, сорочці не першої свіжості, з бухгалтерськими вусиками під носом.

— Привіт, Довженку! — тон коротуна був поблажливим і водночас зарозумілим. — Не сподівався мене тут зустріти?

— Привіт, — здивовано відповів той, тиснучи простягнуту лисим руку. — Чесно, Фімо, — не сподівався.

— Саню, я скільки тебе просив, не називай мене Фімою! Ненавиджу це вульгарне ім’я! Дем’ян, — відрекомендувався коротун, потискаючи Гущенкові руку й аристократично нахиляючи голову. — Дем’ян Бєдний, поет. Може, чули?

— Ну, як же, — розвів руками Гущенко. — Звісно, що чув: «В Красной армии штыки, чай, найдутся. Без тебя большевики обойдутся». Дуже приємно!

— А це Микола Гущенко, талановитий, дуже талановитий художник.

Бєдний пропустив інформацію щодо Гущенка повз вуха. Схоже, для Бєдного існував лише один талант — він сам.

— Я на хвилину. Побачив знайоме обличчя. Візьми сто, — не попросив, а наказав він Довженкові. Гучно вишмаркався у два пальці. Витер руку хустинкою. — Іду тут… Скажу чесно, до дівки. Хто може повірити! Не маю даху над головою — ночую у шльондри з Тверської!

Офіціант приніс чарку, і Бєдний випив її одним духом, занюхав хлібом. Відломив шматок, заходився квапливо жувати.

— А що трапилось, у тебе ж була розкішна квартира в Кремлі? — здивувався Довженко.

— Хрін тепер товаришу Бєдному від радянської влади, а не квартира! Виселили, виключили з партії! Бібліотека унікальна — 30 000 томів. Усе, що видавали в СРСР! І тепер усе пропало! — він махнув рукою. У голосі звучали гіркі нотки. — Добре, хоч не посадили, с-с-уки, — він узяв із тарілки у Гущенка солоний огірок, відкусив шматок. — Не проти? — запитав плямкаючи. — Ти знаєш, іноді навіть голодую. — Не друкують, роботи нема. Словом, каюк Бєдному! Сволота взяла владу в країні. Я і такі, як я, винесли на плечах революцію! Член РСДРП з 1912 року. Ленін зі мною радився! Питав: «Як ти, Дем’яне, дивишся на вирішення селянського питання?» Ми з Леніним придумали НЕП! — було помітно, що язик у маленького чоловічка вже добряче заплітається. Очевидно, то була не перша чарка за вечір. — Тепер живу у Маньки з Тверської. У шльондри… Все повертається на круги своя. Моя мати теж була шльондрою.

Він хлипнув, витер сльозу зі щоки, махнув рукою, сказав, звертаючись незрозуміло до кого:

— Пам’ятаєш плакат «Об’єднання художників-реалістів проти проституції»? На плакаті було:

Вот чему должна быть крышка,

Вот вести с чем надо бой:

Строя старого отрыжка

На панели пред тобой!

— Я придумав, мої слова! А тепер ось сам у шльондри… ех, — він устав і, не прощаючись, пішов, похитуючись і бурмочучи під носа якийсь вірш.

Гущенко з Довженком довго мовчали. Пити більше не хотілося.

— Чому ти назвав його Фімою? — запитав Гущенко.

— Це його справжнє ім’я. Єфім Придворов. Дем’ян Бєдний — літературний псевдонім. Опустився зовсім. Якщо не зупиниться, недовго йому на свободі гуляти. А шкода, гарний поет! Я пам’ятаю цей плакат. Такий колоритний натовп шльондр у картатому одязі зупиняє робітниця в червоній хустинці. Його вірші були на багатьох плакатах, на кшталт: «Ты хотел с пьянкой шутить? Ее надо колотить! Культурно, бурно!» Колись розповідав мені, що брав участь у розстрілі Каплан.

— Кого? — здивовано перепитав Гущенко.

— Есерки, яка стріляла в Леніна. Говорив, що сам облив її тіло бензином.

— Навіщо?

— Після розстрілу Каплан вони з комендантом Кремля Мальковим спалили тіло. І рештки таємно поховали. Яким Бєдний був вірним ленінцем! І на що звівся…

Вони вийшли на вулицю і довго йшли мовчки.

— Як тобі назва, — запитав раптом Довженко, кивнувши у бік темного провулка, повз який вони саме проходили. На новенькій білій табличці чорнів напис: «Провулок безбожний».

Гущенко розсміявся:

— У загальному ключі. Монументальна пропаганда. Починаючи від назв вулиць і закінчуючи пам’ятниками й ліпниною на будинках.

Вони вийшли на Калузьку площу до кінотеатру «Авангард», на який перепрофілювали храм Казанської Божої Матері. Їх обігнав освітлений, майже порожній тролейбус.

— Техніка, — сказав Довженко. Мабуть, аби не думати і не говорити про Бєдного. — Тролейбусів стає все більше! Скоро вони зовсім витіснять трамваї. А телебачення витіснить радіо.

— Телебачення? Я чув про це, — підхопив тему Гущенко. — Але мені здається, що це справа далекого майбутнього.

— Ні. Кажуть скоро, дуже скоро. Я бачив таку штуку в лабораторії в МДУ, транслювали виступ з Палацу з’їздів. І все можна було не тільки чути, як по радіо, а й бачити на такому скляному прямокутному блюдці. Як екран у кінотеатрі, тільки зовсім маленький.

— Може, то був магнітофон? — уточнив Гущенко.

— Ні, магнітофон — це інше. Магнітофон записує звук на спеціальний магнітний дріт. А тут — зображення передається на відстань, — із жаром заговорив Довженко. — Уявляєш, які можливості для кіно? Фантастика!

— Складно це все зрозуміти. Я ж природжений гуманітарій.

— Ходімо, — Довженко смикнув Гущенка за рукав, і вони пішли в бік Охотного ряду.

— Я можу говорити відверто? — раптом розпочав Гущенко.

— Валяй. Зі мною можна, ось із іншими — дуже не рекомендую.

— Якщо чесно, то мене від Сталіна, від індустріалізації і від усієї цієї брехні трохи нудить. Брехня годиться для робітників і селян, які жодного разу не виїжджали за кордон. Я бачив, що за кордоном ті ж робітники і селяни живуть набагато краще.

— Зате він, — швидко заперечив Довженко, — я про Сталіна, відібравши у декого свободу, зібрав…

— …велику країну, — закінчив за нього Гущенко.

— Саме так! Але я не про СРСР. Я про Україну! Приєднав до України західні землі! Для мене це важливо. Він, звісно, тиран, але саме він зібрав до купи мою любу Україну! І за це я готовий йому багато чого пробачити!

— Ти захищаєш Сталіна? Ти зустрічався з ним?

— Тричі.

Гущенко здивовано присвиснув:

— Тричі? І що?

— Він був зі мною дуже люб’язним. Правда, я чекав прийому до другої ночі. І коли вже Сталін їхав додому, він запросив мене до автомобіля. Потім наказав водієві зупинитися, і ми пройшлися порожнім Арбатом.

— Пройшлися?

— Так. Охорона, звісно, йшла позаду й попереду, а автомобілі їхали слідом…

— Цікаво. А я був у Сталіному, — раптом сказав Гущенко. — Тобто у Юзівці.

— У Сталіному.

— Так, хай йому біс, у Сталіному, — Гущенко махнув рукою. — Словом, на Донбасі. Малював у Маріуполі, на Оленівських рудниках. Там у дівчини, вірніше, у жінки, з якою ми колись навчалися, син Митя помер від голоду. Дуже хотів їсти, наївся якоїсь трави і помер. І там я зрозумів, що голод 33-го, який я так активно заперечував у Парижі — правда.

— Значить, правда, — погодився Довженко.

— Коли ти мене агітував працювати на СРСР, ти мені цього не розповідав.

— Тоді цього ще не було. Згадай. Початок 20-х. Більшість вірила, що живе в найдемократичнішій країні. Вірили в комунізм. У світову революцію.

— І ти вірив?

Довженко замислився, потер долонею лоба:

— Я й тепер вірю. Інколи вірю, інколи…

— І що тепер?

— Усе це тепер не має значення. Тепер так — або ти з ними, або в таборі. Запам’ятай, Миколо. Тільки такий вибір. Іншого немає. Ти бачив англійський танк в історичному музеї? Такий монстр у два людських зрости! Так от вважай, що ти — це не ти, а хробак. І проти тебе танк. Ти не можеш його зупинити. А він тебе розчавить і навіть не помітить.

Вони довго мовчали, повільно бредучи темною вулицею.

— Ти їдеш у Німеччину? — нарешті запитав Довженко.

— Днями мені повідомили, що я затверджений керівником делегації.

— Вітаю. Це знак довіри, — Довженко потиснув Гущенкові руку. — Пга-вильной доґоґой йдете, товаґищ Гущенко! — тоном і вимовою спародіював Леніна.

— Не знаю, чи є з чим. До речі, куди ти мене тягнеш?

— Проведеш мене. Я затіяв ремонт у своїй квартирі, зараз живу в готелі «Москва». На десятому поверсі. Краєвид шикарний. Наліво — Манежна площа. Направо — вулиця Горького. І ну його, все це лайно. Давай про щось інше.

— Давай спробуємо.

Загудів клаксон, проганяючи їх із проїжджої частини, де вони необачно зупинилися. Повз них промчав освітлений тролейбус. Двері були прочинені, на приступках висіли люди.

— Скажи мені, — нарешті наважився Гущенко. — Берія…

— Що Берія? — запитав Довженко.

— Що він за один?

Довженко зупинився і здивовано подивився на Гущенка:

— Це запитання просто так, чи є проблема?

— Просто так, — Гущенко вирішив поки що нічого не говорити Довженкові. — Що він за один?

— Про Берію відомо дуже мало. Він працював у партійному керівництві Грузії. Ходять чутки, що колись урятував Сталіна від замаху, і тому Сталін наблизив його до себе. Він має «доступ до тіла» — вихід на вождя. За впливовістю сьогодні рівний йому лише Молотов. Молотов має більш високу посаду, але, враховуючи, що Берія керує НКВС і, значить, має реальну силу, я б не наважився поставити Молотова на перше місце.

— А чутки щодо жінок?

— Ти про що? — Довженко здивовано повернувся до Гущенка.

— Про те, що він хапає жінок на вулицях і везе їх ґвалтувати у свій особняк, — тихо, не відводячи погляду, сказав Гущенко.

Довженко замислився. Нарешті відповів:

— Я краєм вуха чув подібні речі. Мабуть, він любить жінок. А хто їх не любить. Можливо, має коханок. Але щоб так — хапати на вулицях… Я в це не вірю, — Довженко ляснув Гущенка по плечу. — Он ми з тобою, ти хіба забув, як колись у Берліні: фрау Мюллер…

Вони перезирнулися. Обидва були улюбленцями жінок. А в часи проживання в Берліні навіть завсідниками будинку фрау Мюллер, де в будь-який час дня і ночі можна було знайти випивку, потанцювати і провести час, усамітнившись із кимось із дівчаток фрау. Обидва сумлінно приховували свою причетність до СРСР і називалися вигаданими іменами. Гущенко був Генріхом, а Довженко — Гюнтером. Фрау Мюллер знала їх як молодих інженерів з нового механічного заводу BMW — Bayerische Motoren Werke.

— Що, справді забув? — Довженко розсміявся.

Гущенко теж посміхнувся у відповідь. Посмішка, правда, була трохи вимученою.

Попереду світилася сотнями вогнів величезна будівля готелю «Москва».

— Добре. Якщо це тебе аж так цікавить, я спробую щось дізнатися.

— Про…

— Про Берію і його ставлення до жінок. Хоч справа це небезпечна. І тобі особисто не варто про це із кимось говорити.

* * *

Коли Гущенко повернувся, дружина вже була в ліжку. Вона розплющила очі і посміхнулася.

— Я розбудив тебе? — він про всяк випадок визирнув у вікно і зробив те, що забув зробити, в задумі йдучи додому — уважно оглянув вулицю. Підозрілого автомобіля ніде не було видно. Йому відразу стало веселіше на душі.

— Ні, я відчула, що ти зараз повернешся, і чекала.

Він присів на ліжко, хоча знав, що вона не любить, коли він сідає на ліжко одягненим. Утім, він відсунув убік простирадло. Картинно почав порпатися в кишенях, хоча точно знав, що той пакуночок лежить саме в нагрудній кишені. Ще виходячи з Довженком з майстерні, він поклав його туди. Витримавши паузу, дістав пакетик. Вона подивилася й охнула. Запитала:

— Що це, Ніколя?

Хоча вже здогадалась. Але ще не могла повірити. На тілесного кольору пакетику було написано: «Du Pont de Nemours».

Це була назва американських нейлонових панчіх. Речі неймовірної для СРСР. Такі панчохи коштували величезних грошей, і Гущенко купив їх на московському чорному ринку. Вона піднесла долоні до губ. Охнула. Дістала панчоху, просунула в неї руку. По її обличчю потекли сльози.

— Але ж ми не можемо собі цього дозволити.

— Дрібниця. Я намалював тут одну халтурку, — він від задоволення, здавалося, випромінював неонове світло.

Гущенко швидко роздягнувся і ковзнув до Марії під ковдру. Вона поклала панчохи на стіл, повернулася і притиснулася до нього гарячим тілом.

Вони надовго замовкають. І він, роблячи вигляд, що панчохи — це справді дрібниця, про яку не варто говорити, заводить розмову про сімейну таємницю. Шепоче в самісіньке вухо. Щоб це не можна було почути навіть на дуже близькій відстані.

Коли вони удвох навчалися в студії Кампфа в Берліні, Марія якось провела з Гітлером цілий вечір. Нічого крамольного. Вони вийшли разом зі студії, й Адольф раптом запропонував їй прогулятися містом. Це було лише раз. Після того вона Гітлера більше не бачила і почула про нього вже як про фюрера націонал-соціалістів.

— Я поїду в Берлін. Там тепер нові порядки. Нагадай, куди ви ходили тоді в Берліні з… — він хотів сказати «з Адольфом», та запнувся на півслові. — Ти розумієш, про кого я.

— Звісно куди, до музею, — пошепки відповіла вона. — Того дня тебе не було в школі. Я закінчувала етюд. Він підійшов, запитав, чи можна подивитися. Довго дивився. Потім сказав, що його тиждень у Берліні добігає кінця, сьогодні останній день. Ні професора Кампфа, ні молодого «генія пейзажу» Ніколи немає на місці.

— Так і сказав «генія пейзажу»? — перепитав він теж пошепки, говорячи у самісіньке вухо й відчуваючи губами завитки волосся на її шиї.

— Атож. Сказав, що не може втратити чудової нагоди відвідати ці музеї. Запропонував мені супроводжувати його.

— І що ти? Звісно, погодилась?

— Ти ж, кращий учню Кампфа, мені тоді ще нічого не пропонував і нікуди не запрошував! Просто не звертав на мене уваги. Адольф здався мені інтелігентним і ввічливим.

— Але ж він значно старший за тебе.

— Так. Та не справляв враження старшого. Ми спілкувалися як ровесники.

Ні Марія, ні Микола Гущенки, звісно, не знали, що Гітлер завжди тяжів до жінок, значно молодших за себе. Можливо, то було результатом якихось прихованих комплексів, він відчував себе комфортно з молоденькими дівчатами, що дивилися на нього знизу вгору.

— Куди ви пішли?

— Спочатку в Національну галерею, а потім до військового музею.

— І що було далі?

— Він здався мені дуже дивним! У військовому музеї дивилися не скульптури чи картини, а ліплення Шлютера на карнизах. Просто захлинався від захвату, переконуючи, що він геній.

— Хто?

— Скульптор Шлютер.

— І що там за ліплення?

— Я ж тобі говорю, що він якийсь дивний! Це ліплення — суцільний культ смерті. Шлютер зображає солдатів, які гинуть на полі бою у Лепрані. А в Національній галереї його кумирами були Да Вінчі й Рембрандт. Рембрандта він чомусь називав «істинним німцем», ну і найбільше йому подобався Мікеланджело. Гітлер був у захваті від статуї Іоанна Хрестителя.

— І що було далі? Що, жодного натяку на якийсь інтим? Не може бути! Зізнайся!

Марія підвелася на лікті й уважно подивилася на чоловіка. У світлі вуличних ліхтарів, які освітлювали кімнату молочним світлом, було видно подив на її обличчі:

— Ти серйозно запитуєш? Який сенс мені тебе дурити?

— Добре. Вибач, я — ревнивий бовдур. Розповідай далі.

— Жодного натяку на інтим. Він був гранично ввічливий і галантний. Відчиняв двері, пропускав уперед. Здається, він лише раз, у запалі розмови, взяв мене за лікоть. Це був єдиний дотик.

— Але дотик фюрера Великої Німеччини! — тихо засміявся Гущенко. — Скажи, якого ліктя він торкався? Я теж хочу торкнутися того місця!

— Не будь блазнем! Бо я не буду більше нічого розповідати!

— Вибач іще раз. Я мовчу і перетворююсь на слух.

Марія кілька хвилин мовчала, наморщивши чоло, пригадувала. Він дивився на дружину — голова підперта долонею, волосся спадало на обличчя. Погляд заглиблений у себе. Нарешті сказала:

— Потім, коли ми вийшли з музею, він побачив, що назустріч нам іде якась пара. Я не звернула на них жодної уваги. А він раптом вибухнув нервовим монологом про те, мовляв, як може німецька дівчина йти під руку з євреєм! І запитав, як я до цього ставлюся? Я сказала: «А що такого? Ось він же німець чи австрієць йде під руку з єврейською дівчиною».

— І?

— І він вирячив на мене очі, відпустив руку, щось пробурмотів, я не зрозуміла що, повернувся і пішов геть.

Гущенко тихо засміявся:

— Хто тебе тягнув за язика? Могла б стати подругою Адольфа Гітлера — фюрера націонал-соціалістів.

— Мене влаштовує художник Микола Гущенко, — сказала вона і поцілувала його в губи. Він відповів поцілунком. — Він принаймні, на відміну від фюрера націонал-соціалістів, не боїться бути поряд з єврейською дівчиною. Жити в одній кімнаті. І навіть ділити з нею ліжко.

— Отже, як мені здалося, ти вже не хочеш повертатися в Париж чи в Бухарест?

— Ти підступний, — вона, посміхаючись, погладила пальцями йому обличчя. — Хочеш, щоб я пошкодувала, що вийшла заміж за художника-шпигуна?

— Так, я дуже підступний! Зараз ти побачиш, який я підступний! — він узяв її обличчя в руки і губами торкнувся губ.

Легкі поцілунки ставали все довшими. Він погладив їй спину, потім плечі. Вона сказала:

— Ніколя Гущенко, я тебе люблю! На відміну від фюрера Великої Німеччини! І рада бути з тобою будь-де.

Він відчув, як вигинається її тіло від цих дотиків… Він знав, що їй вони подобаються. Його тіло вигинається в унісон. Вони з’єднуються і перетворюються на великого птаха, який відносить їх із цього темного світу неправди й умовностей у світлу країну чуттєвих чар.

Розділ 21

24 березня 1940 року, 22 год. 35 хв.

Москва, Кремль

Іноді, після задовгого засідання Політбюро, Сталін запрошував декого з особливо наближених повечеряти в його старій квартирі, що знаходилася на поверх нижче кабінету в Кремлі. Ось і сьогодні, коли всі пішли, він запросив до себе Молотова. Сталін хотів за вечерею обговорити телеграму радянського посла в Лондоні Майського.

Перед Сталіним і Молотовим стояли келихи, наповнені «Кіндзмараулі», тарілки із шашликом і печеною картоплею, соусниці з гострим соусом харчо, салатниці з нарізаними огірками, і величезна ваза з хлібом. Без хліба з’їсти навіть ложку гострого харчо було неможливо.

Сталін замовив свою улюблену печену картоплю і, оскільки вечеря кілька разів відкладалася, то кухарям довелося шість разів, щопівгодини ставити на вогонь нову порцію — вождь вживав картоплю лише свіжоприготованою.

Сталін сидів у кріслі, не дивлячись, вибивав люльку в попільницю і з посмішкою читав телеграму:

Відправлено 25 березня 7 год. 31 хв.

Одержано 25 березня 12 год. 45 хв.

Майський Молотову

Секретно

За інформацією, одержаною мною від Ентоні Ідена — держсекретаря у справах домініонів, який безпосередньо контактував з особистим посланцем Рузвельта Уелесом, повідомляю наступне.

Гітлер прямо заявив Уелесу:

1. Що немає шансів на негайний, укладений в результаті переговорів мир. Війна повинна тривати до переможного кінця. Німеччина переконана, що виграє її.

2. Що в Німеччини повинні бути розв’язані руки щодо земель Східної Європи, які вона вважає своїм життєвим простором. Вона ніколи не погодиться на відтворення Чехословаччини, Польщі й Австрії.

3. Обов’язковою умовою миру повинно бути припинення британського панування на морі, включаючи не тільки роззброєння військово-морського флоту, але й ліквідацію військово-морських баз у Ґібралтарі, на Мальті й у Сингапурі.

— Це гарна новина, В’ячеславе, — Сталін поклав люльку на стіл, узяв бокал і потягнувся ним до Молотова. Цокнулись — дзенькнуло скло, випили по ковтку. Обидва майже синхронно витерли долонями вуса. — Ходять чутки про можливий швидкий напад Гітлера на Данію і Норвегію.

— Майський провів зустрічі з послами цих країн, вони заперечують подібну можливість. Ось друга телеграма.

Молотов поклав перед Сталіним аркуш:

«2 квітня 1940 року я зустрівся з послом Норвегії у Лондоні Кольбаном і запитав, як він оцінює інформацію про можливість нападу Німеччини на Норвегію. Кольбан у відповідь заявив, що не має такої інформації. Він висловив серйозне здивування, що СРСР, маючи біля своїх кордонів (у розгромленій Польщі) більше 100 дивізій, сподівається, що вони повернуться до Німеччини й далі підуть на північ, а не, що більш логічно, — на схід. Моє нагадування про існування пакту про ненапад між Німеччиною та СРСР Кольбан сприйняв дуже скептично, зауваживши, що пакт потрібен лише для того, щоб приспати увагу керівництва СРСР, а його порушення можна виправдати провокацією, на кшталт тієї, яка була розіграна вермахтом у Польщі».

Сталін глибоко замислився. Потім заходився нервово набивати люльку тютюном із цигарок «Герцеговина Флор»:

— А це — погана новина! Дуже погана. — Сталін спохмурнів, замовк, від гарного настрою не залишилося і сліду.

Нарешті Молотов наважився порушити мовчанку.

— Кобо, а що нам з того, нападе Гітлер на данців і норвежців чи ні?

— В’ячеславе, це абетка політики. — Сталін розкурив люльку і глибоко затягнувся. Посунув до Молотова коробку з «Герцеговиною». Той кивком подякував і взяв собі одну. — Гітлер не може тримати армію без роботи. Або вона поверне на Захід, або піде на Схід.

— А як же пакт? — Молотов запихкав цигаркою не затягуючись.

Сталін подивився на нього. Похитав головою:

— Псуєш цигарки. Що ти, що Лаврентій морочите мені голову тим пактом.

Молотов зніяковів.

— Адольф завтра підітреться ним, — продовжував Сталін. — Як підтерся пактом з Польщею, і як ми з тобою підтерлися пактом з фінами. Особливо після того, як ми обгидилися у Фінляндії і він зрозумів, що ми слабкі, як ніколи.

Сталін нервово махнув рукою. Потім ляснув долонею по столу.

— Ти будеш їсти? Я після твоїх телеграм утратив апетит.

Молотов похитав головою, у нього теж пропав апетит.

— Ні? Тоді і я не буду, ти вільний. Поклич мені Власика.

Молотов нервово відсунув стільця. Устав, підсунув стільця назад до столу. Якийсь час стояв, ніби збираючись щось сказати. Але, врешті-решт, махнув рукою і пішов до виходу.

— Здравія бажаю, товаришу Сталін! — Власик виріс у дверях.

— Здрастуй і ти, товаришу Власик. Що там товаришка Давидова?

— Учора госпіталізована із сильними болями у нижній частині живота. Була підозра на апендицит. Але лікарі констатували позаматкову вагітність. Уранці зроблено аборт.

Сталін підвів голову і подивився Власикові в очі. Але той дивився кудись над головою. «Цей не патякатиме зайвого. Може, буде виконувати такого роду доручення не гірше за Товстуху», — подумав Сталін. Від новини, що грім-баба Віра Давидова — примадонна Большого театру і його коханка — не народить, настрій помітно покращився.

— Добре. Молодець! Готуй машину. Їдемо на Ближню. Ми вчора дивилися балет «Спляча красуня» Чайковського. Балет — лайно. Але Аврору там танцювала гарна дівка. Як її? Нагадай…

— Ольга Лепешинська?

— Точно. Товаришка Лепешинська. Спробуй її знайти і привезти до мене. Як завдання? Не заважке для генерал-майора? — з усмішкою запитав Сталін, натякаючи на нещодавно введені генеральські звання, згідно з якими Власик став генерал-майором.

— Нікак нєт, товаришу Сталін, за вас хоч у вогонь.

— Добре, добре, — Сталін підійшов і, дивлячись знизу вгору, поплескав Власика по плечу. — За мене не потрібно у вогонь. Ось за партію — інша справа.

Розділ 22

Т е л е г р а м а

№ 543 від 28 березня

Берлін, 29 березня 1940. Передана о 4 год. 44 хв.

Москва, 29 березня 1940. Одержана о 12 год. 50 хв.

Ріббентроп — послу Шуленбургу

Цілком таємно!

Главі місії, або його представникові. Конфіденційно.

Повинна бути розшифрована особисто.

Я не облишив думки про візит Молотова в Берлін. Мені хотілося б реалізувати цю ідею в найкоротший термін. Зрозуміло, що запрошення не обмежується одним Молотовим. Якщо у Берлін приїде Сталін, це ще краще послужить нашій меті — розвитку найтепліших стосунків з Росією. Фюрер не тільки буде радий вітати Сталіна в Берліні, але й простежить, щоб Сталін був прийнятий відповідно до його становища. Фюрер виявить йому всі необхідні почесті.

Усне запрошення як Молотову, так і Сталіну було зроблено мною в Москві й, у принципі, прийняте схвально. Під час Вашої бесіди висловіть запрошення панові Молотову, а запрошення панові Сталіну Ви повинні зробити від імені фюрера. Запрошення має бути зроблене не прямо, а в загальних виразах для того, щоб ми, в разі необхідності, могли уникнути прямої відмови Сталіна.

Ріббентроп

* * *

Т е л е г р а м а

№ 599 від 30 березня

Москва, 30 березня 1940. Відправлена о 22 год. 40 хв.

31 березня 1940. Отримана о 8 год. 15 хв.

Посол Шуленбург — Ріббентропу

Абсолютно секретно!

Дуже терміново!

На Вашу телеграму за № 543 від 28 березня.

Панові Імперському Міністрові закордонних справ особисто!

1. Особисто я твердо певен, що Молотов відвідає Берлін, щойно радянський уряд вважатиме час і обставини сприятливими. Наразі ж вважаю шанси на прийняття запрошення незначними. Мої припущення спираються на наступні факти:

2. Усі наші спостереження, а також виступ Молотова від 29 березня підтверджують, що радянський уряд сповнений рішучості дотримуватися у війні нейтралітету й уникати, наскільки це можливо, усього, що може втягнути його у конфлікт із західними державами. Це є однією з причин того, чому радянський уряд раптово припинив війну проти Фінляндії й розпустив маріонетковий народний уряд.

3. Радянський уряд імовірно боїться, що така відверта демонстрація дружби між Радянським Союзом і Німеччиною, як візит Молотова або самого Сталіна в Берлін, може призвести до розриву дипломатичних відносин або навіть спровокують воєнні дії із західними державами.

4. Подібні припущення підтверджує спростування ТАРС інформації про можливу поїздку до рейху пана Молотова.

5. Є проблемою і той факт, що Молотов, який досі ніколи не був за кордоном СРСР, уникає подібних візитів. Це ж стосується й Сталіна. Тому тільки дуже сприятлива обставина або вкрай істотні для Рад вигоди можуть спонукати Молотова або Сталіна до такої поїздки. Крім того, Молотову, який ніколи не літав літаком і відмовляється це робити, для відвідин залізницею знадобиться принаймні тиждень, а тут, у СРСР, його немає ким замінити на цей час.

6. Хоча шанси на успіх незначні, я, звичайно ж, зроблю все, що в моїх силах, щоб спробувати реалізувати цей план. Хід бесіди покаже, чи зможу я торкнутися цієї теми й розвинути її. Що стосується запрошення Сталіна, то для початку може бути запропонована зустріч у якомусь прикордонному місті.

Шуленбург

* * *

Т е л е г р а м а

№ 570 від 3 квітня

Берлін, 3 квітня 1940. Відправлено о 13 год. 32 хв.

Москва, 3 квітня 1940. Одержано о 17 год. 50 хв.

Канцелярія міністра — послу Шуленбургу

Строго секретно.

Повинна бути розшифрована особисто.

На Вашу телеграму № 599 від 30 березня.

Імперський міністр закордонних справ, проаналізувавши ваші аргументи, дав указівку не проявляти подальшої ініціативи щодо візиту керівників СРСР.

Заступник імперського міністра

Шмідт

* * *

30 березня й 5 квітня 1940 року англійцями були зроблені розвідувальні польоти над територією СРСР.

Перед сходом сонця 30 березня 1940 року «Локхід-12А» піднявся з бази Хабанія в Південному Іраку і взяв курс на північний схід. За штурвалом сидів кращий пілот-розвідник королівських ВПС, австралієць Сідней Котон. Завдання, поставлене перед екіпажем із чотирьох осіб, якими командував Г’ю Мак-Фейл, особистий асистент Котона, полягало в повітряній розвідці радянських нафтових родовищ у Баку.

На висоті 7000 метрів «Локхід» робив кола над столицею Радянського Азербайджану. Клацали затвори автоматичних камер, а два члени екіпажа — фотографи з королівських ВПС — робили знімки ще й ручними камерами. Близько 11 години літак-шпигун приземлився в Хабанії. Через чотири дні він знову піднявся в повітря. Цього разу було зроблено детальну фотозйомку нафтоперегінних заводів у Батумі. Для радянських протиповітряних сил візити літака-розвідника залишилися непоміченими.

* * *

Газета «Правда Азербайджана», 30 березня 1940 року

Велики итоги побед, которые одержала Азербайджанская республика под руководством Коммунистической партии и великого кормчего советской земли товарища Сталина. В Азербайджане не было своей индустрии, ее создали в рекордно короткий срок. За годы сталинских пятилеток в республике возникли новые отрасли промышленности — нефтедобывающая и нефтеперерабатывающая, озокеритная, серная, пищевкусовая, стекольная.

* * *

5 квітня 1940 року, 15 год. 23 хв.

Москва, Кремль

Берія зі свого кабінету говорив зі Сталіним по телефону. Він прикривав одне вухо, щоб якийсь випадковий звук не завадив йому ловити кожне слово і навіть інтонації голосу вождя:

— Так, Кобо, пам’ятаю. Потрібна інформація про Адольфа як про художника! Працюємо! Делегація художників готується. Єсть максимально прискорити від’їзд! Ні, Кобо, жодного підтвердження того, що Гітлер щось проти нас готує. Більше того, Захар, посилаючись на Ліцеїста, спростовує, що Гітлер говорив щось подібне. Так, Захар стверджує, що це його найнадійніше джерело. У нас є навіть стенограма виступу Адольфа. Його виступ було перекручено. Так, Кобо, або помилка, або спроба провокації. Так. Єсть!

Поклав слухавку, рвучко підняв іншу, яка з’єднувала із секретарем.

— Нехай Меркулов зайде.

Меркулов чекав у приймальні Берії вже майже годину. Він повернув ручку дверей. За першими дверима були другі. Кабінет Берії був декорований темно-коричневими панелями. Берія сидів біля високого вікна. Стос тек, розкішне письмове приладдя з орлом, бюст Сталіна і настільна лампа із синім абажуром ледь не повністю загороджували його від відвідувачів.

З-за цієї барикади холодно виблискували скельця пенсне.

— Здравія бажаю, товаришу народний комісар! За вашим наказом… — почав доповідати Меркулов.

— Будь здоров і ти, — перебив його Берія. — Хазяїн вимагає максимально прискорити дії твоїх двох груп з ліквідації Троцького. Якщо операція зірветься, поїдеш керувати міліцією в Середньоколимськ. Знаєш, де це?

— Нікак нєт, — хитнув головою Меркулов, ледь нахиливши корпус уперед, ніби це могло йому допомогти ловити кожне слово наркома.

— Ти ж вищу освіту маєш, — Берія встав, упершись руками у кришку стола і, блискаючи пенсне, втупився в Меркулова. — Пісатєль, мля. Думай — Середньоколимськ. Посередині Колими. Температура зараз мінус тридцять. А взимку — буде мінус шістдесят. Знаєш анекдот, жителі Середньоколимська після смерті потрапляють або в рай, або назад в Середньоколимськ? Так що поїдеш туди, причому — без яєць! Хазяїн відірве! Вони там тобі не знадобляться — все одно відморозиш! Тепер зрозумів? — коли Берія нервував, відразу ставав помітним грузинський акцент. (Ані тібьє там не панадабяца. Усьо рамно атмарозішь!)

— Так точно, — голос Меркулова звучав абсолютно беземоційно. Сангвінік за натурою, він давно звик до подібних виразів начальства.

— Отож. І ще одна херня, мля, обклали ці художники з усіх боків. Підготуєш Хазяїну доповідь про те, який із Гітлера художник.

— Не зрозумів, — хитнув головою Меркулов.

— Твою мать, Меркулов. За яйця підвішу, — сказав Берія.

— Так точно, Лаврентію Павловичу!

— Так точно, що?

— Про яйця, так точно, зрозумів. Про Гітлера — ні.

— Ти що — ідіот, твою мать?! Чи глузуєш з мене?! — загорлав Берія і, помітивши, що погляд Меркулова давно блукає десь у нього над головою, замовк. Зрозумів, що даремно нагримав на відданого йому заступника.

Вийшов з-за стола, підійшов до високого Меркулова впритул, подивився на нього знизу вгору, ляснув долонею по кремезному плечу:

— Вибач за нестриманість! Якась нервова обстановка останнім часом, — продовжив уже іншим тоном. — Гітлер колись вважав себе художником. Малював, продавав малюнки і з цього жив. Якщо ти, керівник розвідки, цього не знаєш, то будеш сидіти у турмі. Не я це говорю. Хазяїн так сказав.

— Віноват, — схилив повинну голову Меркулов.

— Віноват, — Берія ще раз плеснув Меркулова по плечу. Повернувся за стіл. — Ото ж і воно, що віноват. Всю інформацію збереш і особисто доповіси Хазяїну. Спочатку мені, а потім Хазяїну. Він хоче почути все із перших вуст, тобто від тебе. Тепер зрозумів?

— Так точно, товаришу нарком!

— Пропозиції по чисельному складу делегації художників?

— Тридцять осіб.

— Виїзд погоджено?

— Так точно, помічник Ріббентропа, доктор Клейст, погодив з Наркомінсправом виїзд групи організаторів на 17 квітня.

— Пізно, пізно, все одно пізно! — в голосі Берії чулося глибоке невдоволення. — Щось можна зробити?

— Неможливо, це найближча дата при максимально стислих термінах узгодження візиту німцями. Ми зробили все, що змогли.

— Сімнадцяте… — пробурмотів Берія. Подумав: «Дочекаюся сімнадцятого і займуся дружиною того художника-нелегала. Раніше? Можна й раніше. Але якщо щось піде не так, як треба, можна зірвати початок візиту. Коба яйця відірве. Дочекаюсь сімнадцятого».

— Лайно. Скільки в делегації агентів НКВС?

— Планується двадцять діячів мистецтва, прізвища яких має до кінця тижня назвати Герасимов, і десять агентів НКВС.

Берія взяв олівець і швидко щось записав на аркуші паперу:

— Двадцять і десять. Хто очолює делегацію?

— Гущенко.

Берія зобразив на обличчі задуму. Кинув погляд на Меркулова, немов пригадуючи:

— Так, згадав. Гущенко. Цей художник-нелегал. Дружина у нього непогана. Говориш, працював на нас? Під прикриттям?

— Виключно як нелегал. Без жодного офіційного прикриття.

— Пригадую, ти говорив. Натякаєш, що ризикував.

— У французької поліції були до нього великі претензії. Саме він займається організацією виставки у відповідь.

Берія замислився, знову встав, пройшов кабінетом, пригладжуючи долонею рідке волосся. Зняв пенсне, довго витирав хусточкою.

— Нелегал, нелегал… Хазяїн сказав — тим краще. Герой невидимого фронту. Загинув за справу світової революції.

— Загинув? — вихопилося у Меркулова. Він переступив з ноги на ногу. — Як загинув?

— Так, — Берія начепив пенсне на носа. Зробив коло навколо Меркулова, який крутив за ним головою. — Так. Але не лізь поперед батька із запитаннями. Нині він чимось корисний нам?

— Він хороший художник, — стенув плечима Меркулов, слідкуючи поглядом за Берією.

— Це мене цікавить менше за все! Він корисний для НКВС? Корисний для партії? Працює тепер за нашими програмами? — Берія зупинився і запитально подивився в обличчя Меркулову.

— Тепер ні, — хитнув головою Меркулов.

— Це все, що мене цікавило! Художник, мля. Якщо він очолить делегацію, то… Я не дуже вірю цим старим кадрам. Добре, аби у поїздці хтось наглядав за ним. Зрозумів? Постійний нагляд за Гущенком!

— Яким чином?

Берія роздратовано поморщився від некмітливості свого заступника:

— Я звідки знаю. Запропонуй ти мені, — Берія повернувся до стола, ляснув долонею по кришці. Знову повернувся до Меркулова. — Все я маю розжувати і покласти тобі до рота. Думай. Має бути людина поряд із ним, яка буде його контролювати. Ду-май! Все, ти вільний.

За десять хвилин по тому, як Меркулов пішов, секретар доповів, що старший майор Саркісов привіз поета Дем’яна Бєдного.

Берія дістав із шухляди аркуш паперу. То була доповідна начальника 4-го відділу 1-го управління НКВС капітана держбезпеки Остроумова, якому було доручено нагляд за поетом Бєдним. Пробіг текст поглядом.

«Озлобленість Д. Бєдного (псевдонім громадянина Єфіма Придворова) характеризується наступними його висловами в колі близьких йому осіб: «Я став чужим, вийшов у тираж. Епоха Дем’яна Бєдного минулася. Хіба ви не бачите, що в нас робиться? Адже знищується вся стара гвардія. Винищуються старі більшовики. Знищують кращих із кращих. А кому потрібно, в чиїх інтересах треба винищити все покоління Леніна? От і мене переслідують тому, що наді мною ореол Жовтневої революції».

Д. Бєдний у різко антирадянському дусі висловлювався про Конституцію СРСР, називаючи її фікцією: «Виборів у нас, по суті, не було. Сталін обіцяв вільні вибори, з агітацією, з передвиборною боротьбою. А насправді зверху призначили кандидатів, та й усе. В чому ж відмінність від того, що було за царя?»

Після рішення про виключення його з партії Д. Бєдний перебуває в ще більш озлобленому стані. Він знущається з постанови Комісії партійного контролю: «Спочатку мене знецінили — оголосили, що я морально розклався, а потім скажуть, що я турецький шпигун».

Кілька разів Д. Бєдний говорив про свій намір покінчити життя самогубством за прикладом Маяковського.

Д. Бєдний систематично висловлює своє несприйняття політики тт. Сталіна, Молотова, Берії й інших керівників ВКП(б):

«Виявляється, я йшов з партією, 99,9 [відсотків] якої шпигуни й провокатори. Сталін — жахлива людина й часто зводить особисті рахунки, оголошуючи відданих членів партії ворогами народу».

Говорячи про боротьбу радянської влади проти ворогів народу, Д. Бєдний трактує це як нічим не обґрунтовані репресії. Він говорить, що в їх результаті вийшов повний розвал Червоної армії: “Армія цілком зруйнована, командування підірване, воювати такою армією неможливо. Чи може армія вірити своїм командирам, якщо їх одного за одним оголошують зрадниками?”»

Пробурмотів: «Сволота».

Зняв слухавку і сказав секретареві:

— Нехай зайдуть Бєдний і Саркісов, — зчепив пальці рук. Хруснув суглобами, відгинаючи пальці то в один, то в інший бік. Зняв пенсне, хотів покласти на кришку столу, подумав, що може подряпати скельця, і поклав поверх тек.

Двері відчинилися, на порозі з’явився усміхнений Дем’ян Бєдний, за ним — Саркісов. Бєдний, простягнувши руку для рукостискання, попрямував до Берії, який стояв навпроти дверей.

Берія, теж усміхаючись, зробив кілька кроків назустріч. Але руку не потиснув. Бєдний перестав посміхатися і сховав повислу в повітрі руку за спину.

— Вітаю, товаришу Берія! — вже невпевнено сказав Бєдний.

— Що, Фімка Придворов, товариша Сталіна не любиш, сука! — процідив Берія крізь зуби. Від люті його обличчя і шия вкрилися червоними плямами. — Говориш, що знищують кращих із кращих? Це ти про себе, падло?!

Він зробив ще крок і раптово ударив Бєдного кулаком в обличчя, з якого ще не повністю зійшла улеслива посмішка, і, коли той схопився руками за обличчя, ударив ногою в пах. Бєдний-Придворов упав на коліна й уткнувся лобом у килимову доріжку. З розбитого носа закапала юшка. Берія зайшов збоку і вдарив іще раз — по печінці. Бєдний упав на бік, закриваючи руками голову. Берія додав іще раз по пишних революційних сідницях. Іще — по печінці, іще — по сідницях!

— Дай ще й ти йому! — наказав Берія Саркісову, відсапуючись, і той почав гемселити ногами по живій купі з гарного сукна і надраєних до блиску черевиків, що ворушилася і скиглила на килимі.

— В обличчя не бий! Все, все, для початку досить. Ти зрозумів, черв’як, чого ти вартий? Не чую, — він копнув Бєдного так, що той перекотився на спину і відразу закивав головою.

— Не тряси головою, ти ж не кінь, а пролетарський поет. Подай голос.

— Так, — захлипала купа на килимі.

— От і добре. Так от, якщо ти скажеш ще одне лихе слово про вождя й учителя радянського народу товариша Сталіна, поїдеш у турму. І там тебе так оброблятимуть по три рази на день, поки не вріжеш дуба. А потім зариють, як собаку, на зеківському кладовищі й згадки не залишиться, що був такий черв’як, який чомусь вважав себе поетом. От дивуюся таким ідіотам, як ти, Фімо, — Берія присів поряд, дістав хусточку і простягнув Бєдному. — Витри носа, не капай мені тут на доріжку. Живеш, як барин! Не працюєш ні хрєна, як працює увесь радянський народ. Країна відриває від себе останнє, щоб такі, як ти, трутні могли набивати делікатесами шлунок і папір бруднити! І все чогось тобі не вистачає. Пий, жери, баб тягай. Але ж не плещи дурниць своїм поганим язиком!

Випростався. Обійшов навколо Бєдного:

— То ти зрозумів?

Той поквапливо закивав.

— Отож. Поки твоє щастя, що товариш Сталін наказав не дуже ображати революційного поета Бєдного. Будь йому за це вдячний. А якби моя воля, то ти звідси б живим не вийшов. Але май на увазі — це тимчасова відстрочка. Її час залежить від твоєї подальшої поведінки.

Берія повернувся до столу, сів у крісло, одягнув пенсне:

— До побачення, товаришу революційний поет. Саркісов, викинь це лайно на вулицю.

Двоє охоронців, яких покликав Саркісов, схопили Бєдного попід руки і витягли з кабінету.

Коли Саркісов повернувся, Берія роздратовано сказав:

— Ти бачиш, товаришу Саркісов, якою нервовою стала робота? А хочеться чогось хорошого. Високих почуттів. Що з тією бабою?

— Дружиною художника?

Берія замислився: ні, до від’їзду делегації не можна. Як би не хотілося. Варто лише щось не врахувати, і може дійти до Хазяїна. Почекати до сімнадцятого. Погладив потилицю. Обійшов стіл і сів у крісло. Потягнувся. Кинув оком на Саркісова. Той, стоячи навитяжку, їв його поглядом. Подумав: «Цей справді відданий, ціную». Сказав з прикрістю:

— Поки що ні. Усьому свій час. Наглядай за нею. І продовжуй нагляд за чоловіком. Чи не веде якихось розмов антирадянського характеру? Чи не говорить про те, що хотів би повернутися в Європу? З ким зустрічається. Якщо, не дай бог, утече на Захід, Хазяїн підвісить за яйця. Але наглядати за ним треба вельми обережно, можливо, він підготовлений для виявлення стеження. Як тільки Хазяїн поїде на Ближню, знайдеш і привезеш до мене секретутку Герасимова. Щось у ній є. Моя дружина сьогодні вдома, значить, привезеш на Кутузовський. Нехай там приготують вечерю. Душ, троянди. Ну, ти знаєш…

* * *

А тим часом у Кремлі Сталін закінчив переглядати папери. На «десерт» залишив витяги з провідних європейських газет, підібрані і перекладені для нього в Наркоматі іноземних справ. Обстановка в Європі ставала з кожним днем все напруженішою. І знову йому спало на думку, що якби тепер Гітлер ударив по СРСР, це було б шоком для всіх — для англійців, французів. І початком кінця СРСР. Дістав хустинку і витер піт, що виступив на побитих віспою щоках. Сталін намагався тверезо оцінити обстановку. Помилитися сьогодні означало загинути завтра. Швидше за все він помиляється щодо вірогідності нападу. Має ж бути межа віроломству Гітлера!

Німці вимагають тіла пілотів збитого 19 березня літака-розвідника. Тоді один пілот загинув, другий вистрибнув з парашутом. Молотов повідомив німців, що загинули обидва. З другим працювали люди Берії, і той до останнього заперечував, що перетнув кордон з розвідувальною метою. Ну що ж, заперечував, то й заперечував. Заперечував навіть тоді, коли йому пояснили, що живим у рейх він не потрапить. Завтра німцям віддадуть два понівечених тіла. Як і має бути після падіння літака.

Але все ж щось тут не так. За останній місяць п’ять порушень кордону! Залітають на відстань до 500 кілометрів. Ні, Гітлеру віри немає!

Сталін підняв слухавку і викликав Власика. Сказав:

— Дізнайся, де зараз Мессінг, — Сталін дивився кудись поверх голови охоронця, голос його звучав рівно, без натяку на знервованість.

— Мессінг? Той провидець?

— Так, Вольф Мессінг. Дізнайся, де він. І, якщо він у Москві, терміново привези його сюди.

Мессінг був євреєм, який втік із Польщі після нападу Німеччини. Мессінг у Європі був відомий своїми екстрасенсорними здібностями, а також тим, що безпомилково віщував майбутнє. Оскільки його публічні сеанси, якими він заробляв на життя, суперечили матеріалістичній теорії марксизму, люди Берії збиралися відіслати Мессінга в табір. Але' Сталін заборонив чіпати провидця і наказав уперше доставити Мессінга в Кремль.

Це сталося лише рік тому. Тоді Мессінга літаком привезли в Москву й автомобілем доправили на Ближню дачу. За великим столом двоє — Сталін і Берія — дивилися на зсутуленого чоловіка у благенькому пальті з капелюхом у руці й копицею темного, кучерявого волосся.

— Хто ви? — запитав Сталін.

— Польський жид, що дурить радянських людей, — сказав Берія.

— Лаврентію, заткни пельку, — люто зиркнув на нього Сталін. — Коли ми говоримо, всі мовчать!

— Я єврей, який утік від звірств нацистів, — ламаною російською відповів Мессінг, нервово переступаючи із ноги на ногу.

Сталін насупився, він щойно підписав угоду з Ріббентропом, і в СРСР розмови про звірства гітлерівців у Польщі були табу. Тим більше звірства проти євреїв.

— Покажи, що ти вмієш, польський єврею…

— Поряд з вами сидить пан головний поліцейський, і я не можу працювати в його присутності.

— Пан! Який я тобі пан, жидівська мордо?! — Берія підвівся, загрозливо блискаючи скельцями пенсне.

— Лаврентію, вийди, — обірвав його Сталін.

— Кобо, я…

— Пішов геть!

Берія, з гуркотом шарпнувши стілець, вийшов.

— Дозвольте присісти? — запитав Мессінг. Від переляку в нього ослабли ноги.

Сталін мовчки кивнув.

Мессінг сів, поклав капелюха на стіл й охопив долонями голову.

— Коли я увійшов, ви згадували про те, як пограбували банк з якимось чоловіком на ім’я…

Сталін здригнувся. Він саме розповідав про цей випадок Берії.

— На ім’я…

— На ім’я Камю…

— Камо, — тихим голосом промовив Сталін. — Його звали — Камо.

— Так, Камо. І його заарештувала поліція. Ви говорили, що експропріювали банк за наказом Леніна.

— Досить! — Сталін махнув рукою. Слово «експропріювати» любив уживати вождь Володимир Ленін.

Запала мовчанка. Нарешті Мессінг сказав ламаною російською:

— Ви дуже самотні, товаришу Сталін, — видно було, що слово «товариш» далося Мессінгу нелегко. — Я зможу допомогти вам…

— Ми не потребуємо нічиєї допомоги. Тим більше допомоги біглого єврея. Ти вільний.

Відразу, коли Мессінг вийшов, з’явився Берія.

— У турму? — запитав з надією, завмерши на порозі.

— Якщо хоч волосина впаде з його голови, сам поїдеш у турму, — холодно сказав Сталін.

* * *

Власик привіз Мессінга за годину. Витягнув з ліжка невеличкої квартирки, яку той знімав у районі Смоленської площі. Сталін сидів за столом і малював синім олівцем на аркуші паперу. Він малював свастики і зірки. Закреслював їх і знову малював. Коли Мессінг з’явився на порозі з капелюхом у руці і привітався, Сталін перекинув аркуш намальованим донизу.

Кинув на Мессінга погляд з-під лоба, не відповівши на привітання, сказав:

— Сядь!

Ударив долонею по аркушу.

— Якщо правда те, що про тебе говорять, то маєш знати, навіщо ти тут! Якщо ні, то ти шарлатан і можеш іти, — різко сказав Сталін.

Мессінг кинув погляд на аркуш під руками Сталіна. Сказав:

— Я знаю.

Він залишив капелюха на стільці, сів, закинув ногу на ногу і поклав долоні на стіл. Сталін з-під лоба спостерігав за ним. Взяв у руки люльку, потім знову поклав. Жовна заграли на вилицях, видаючи його хвилювання. Мессінг, як і минулого разу, обхопив долонями голову.

— Я бачу…

— Що? — Сталін напружився і нахилився вперед.

— Танки з хрестами перетинають кордон. Падає прикордонний стовп. Горять будинки. У небі літаки. Багато літаків. Десятки, сотні… Падають бомби. Вибухи, вибухи… — голос Мессінга охрип, пальці, що куйовдили волосся, скорчились і затремтіли.

Сталін підвівся. Пройшов по кімнаті.

— Дешева вигадка! Блазень! Улаштував тут виставу! Цього не може бути…

Мессінг теж встав. Нервово пересмикнув плечима, розуміючи, що зараз може вирішитися його доля.

— Дешева вигадка! — повторив Сталін. — Яка пора року була? — він зупинився, вчепившись Мессінгу колючим поглядом в обличчя. Повторив, майже прошипів, роблячи паузи між словами: — Яка… була… пора… року?!

— Літо, — тихо відповів той, пригладивши копицю темного непокірного волосся. Він уже ледве тримався на тремтячих ногах. — Було спекотне літо, товаришу Сталін…

— Дешева вигадка, — сказав Сталін. — Геть! Власик! — вказав пальцем Мессінгу на вихід.

У двері зазирнув Власик. Підбіг до Мессінга, вхопив під руку, виштовхав за двері. На порозі озирнувся:

— У тюрму?

— Ні, — Сталін, не дивлячись на Власика, хитнув головою. — Нехай його відвезуть додому. А ти…

Сталін замовк і важко опустився в крісло. Сказав відсутнім голосом, ніби його думки перебували десь далеко:

— Скажи, щоб готували машину. Я буду вечеряти на Ближній. А якщо не вигадка…

— Що, товаришу Сталін? — обернувся Власик і побачив, що Сталін нерухомо сидить, опустивши плечі, неначе тримаючи на собі величезний тягар. — Ви про яку вигадку говорите?

— Ні, нічого, — тихо відповів вождь, навіть не глянувши на свого охоронця.

Розділ 23

Газета «Правда», 6 квітня 1940 року

Трудящиеся Московской области деятельно готовятся к ленинским дням. В цехах заводов, учреждениях идут беседы на темы: «Ленин — организатор и вождь ВКП(б)», «Без Ленина — по ленинскому пути». Проводятся собрания сочувствующих ВКП(б). Для проведення в селах докладов и бесед о жизни и деятельности В. И. Ленина Московский обком ВКП(б) командировал 50 квалифицированных пропагандистов.

В областном Доме партийного просвещения проведен инструктивный доклад на тему: «16 лет без Ленина под руководством товарища Сталина — по ленинскому пути».

6 квітня 1940 року, 02 год. 23 хв.

Москва, Кремль

Старший майор Саркісов розбудив Лілію Гофман серед ночі. Гупав у двері, поки вона не відчинила. Безцеремонно увійшов. Глянув на тендітну постать, що куталася у старенький халат. Наказав одягнути одну з подарованих Берією суконь. Повіз її не в будинок Берії на розі Садово-Тріумфальної й Качалова. Сьогодні Ніно Теймуразівна — дружина Берії із сином, були вдома. Повіз у фешенебельний будинок на вулиці Кутузова, де кілька квартир НКВС використовував для зустрічей з агентами.

У вітальні трикімнатної квартири був накритий стіл, на якому було, здається, все, чого можна забажати.

Лілія увійшла й забилася в куток. Майже відразу увійшов Берія в розкішному синьому халаті. Подивився на неї схвальним поглядом. Задоволено прицмокнув язиком. У синій з блакитним мереживом і глибоким декольте сукні, довжиною трохи нижче колін, що підкреслювала її звабливі форми, вона була чарівною. Сказав, широко посміхаючись і розвівши руками:

— О, сьогодні зовсім інша справа! Ти — розкішна жінка! Навіть очам приємно, — сів на розкладений широкий диван. — Сідай поряд.

Лілія мовчала, дивлячись на Берію з-під лоба, схрестивши руки на грудях, стояла у кутку.

— Слухай, або роби, що я говорю, або зараз Саркісов відвезе тебе у турму, — в голосі Берії лунала досада. — За опір органам НКВС. Там тебе буде мати перший-ліпший охоронець. Вибирай. Те, що прощалося першого разу, не прощається вдруге.

Тремтячи всім тілом, вона наблизилася і сіла на стілець.

— От і молодець. Розумна дівчина. Не тремти. Нарком зовсім не страшний. Хоча зараз ми із цим впораємося інакше.

Він налив їй бокал вина, простягнув — пий.

Вона спробувала відмовитися, але він наполягав — це краще з вин!

Вона надпила до половини, а він одним духом випив до дна і почав жадібно їсти, гучно плямкаючи.

— Ну, чого ти тремтиш? Ану випий до дна!

Він примусив її випити. Терпка рідина потекла у шлунок, і тремтіння справді вгамувалося.

— Ти віриш у комунізм? — раптом, з набитим ротом, запитав він.

Вона, не задумуючись, кивнула і тихо відповіла:

— Так.

— А ти віриш у товариша Сталіна?

Ще один ствердний кивок:

— Так.

— І любиш, я так розумію, вождя й учителя радянського народу — товариша Сталіна, під керівництвом якого країна будує комунізм? — Берія говорив і жував ніжку індички, час од часу позираючи на неї.

Ствердний кивок.

— То ти маєш знати, що товариш Сталін і товариш Берія — це одне ціле. Без товариша Берії немає товариша Сталіна і навпаки. Ти думаєш, те, що сталося з тобою минулого разу — це погано?

Лілія промовчала. Вона не сказала «так», бо не хотіла їхати у турму.

— Думаєш. По очах бачу, що думаєш! І дуже помиляєшся! Зустріч зі мною пройде через усе твоє життя червоною ниткою. Ти її ніколи не забудеш. Подумай, чи ти дозріла до того, щоб іти до комуністичного суспільства? Ось — питання із питань! Комуністичне суспільство зароджується вже сьогодні. Але виникає не з порожнечі. Грандіозні плани партії складаються з маленького внеску кожного! Ти віриш товаришу Сталіну?

Вона знову кивнула. Він налив іще бокал:

— Випий до дна.

Вона хитнула головою.

— Пий! — гаркнув він, і Лілія швидко випила. — Тепер їж оце — індичка добре йде із червоним вином.

Вона взяла шматок і почала механічно жувати, не відчуваючи смаку. Аби лише він не кричав і не погрожував турмою.

— А як ти думаєш, хто сьогодні є правою рукою товариша Сталіна? Чого мовчиш? — він жбурнув кістку в тарілку, знову наповнив бокали. — Відповідай!

— Товариш Молотов? — невпевнено відповіла вона.

— Єврей Скрябін? — обурився Берія. — Він не може бути правою рукою товариша Сталіна! Права рука товариша Сталіна — це озброєний загін радянського народу — Контора, тобто НКВС, і його керівник товариш Лаврентій Павлович Берія! Сьогодні вісімдесят відсотків чиновників і військових — вороги народу! Ми випікаємо цю скверну розпеченим залізом. НКВС — це каральний меч партії і товариша Сталіна! Ти повинна вирішити: з ким ти? Із партією і народом чи з їх ворогами? Народ, партія, товариш Сталін — це сьогодні для тебе я! — він гучно ляснув долонею по столу. Узяв бокал, випив і з запалом продовжував: — Сьогодні я і товариш Сталін для радянського народу — це все. Без нас, без партії люди — сліпі кошенята! І ти повинна ототожнювати і мене, і товариша Сталіна з рухом до комунізму. Розумієш? Світ улаштований так, що в ньому є дві частини — світла й темна. Ти думаєш, що живеш у світлій частині, але навіть не здогадуєшся, що, хай і опосередковано, маєш відношення до темної. До ворогів народу! Твоє прізвище Гофман — так?

— Так, — не розуміючи, до чого тут її прізвище, тихо відповіла вона.

— Ти знаєш, що це прізвище має німецьке походження?

— Так, але вже кілька поколінь…

— …твої рідні живуть у Росії та СРСР. Ти вже не пам’ятаєш своїх німецьких предків. Це ти хочеш сказати? — широко посміхнувся він, задоволений, що «на раз» прорахував її відповідь.

— Так, — вона кивнула. Він абсолютно точно озвучив її думку.

— Чудово, не заперечую. Національність не має значення. На нас працює увесь Комуністичний Інтернаціонал! І в самій Німеччини, Британії, Франції є комуністи, віддані нам. Але ми вимагаємо відданості повної, до останньої клітини організму. Або ти з нами, або ти ворог народу. Пий!

Лілія випила. Він наливав ще і говорив. Говорив. Вона швидко сп’яніла і вже відчувала в його словах і справді глибокий сенс. Що вона повинна віддати себе повністю світовій революції — а значить, йому, керівнику авангардного загону цієї революції — НКВС. І коли він, утупившись у неї скельцями пенсне, в яких хижо виблискувала світлом величезна люстра, сказав:

— Тепер ти розумієш мене?

Вона кивнула. Звісно, тепер вона розуміє.

— І віриш мені?

Вона знову квапливо кивнула.

— Зніми сукню!

Вона підкорилася. Встала, розстебнула ґудзики і стягнула сукню через голову. Охопила себе схрещеними руками за плечі. Він устав, підійшов і став поряд.

— Прибери руки.

Вона опустила руки.

— Повернися.

Вона повернулася спиною. Він поклав пенсне на стіл. Розв’язав пояс халата і кинув його на крісло. Вправно розстебнув їй ґудзики бюстгальтера, пошитого модисткою з ательє, що на Смоленському ринку. Кинув його на свій халат. Обняв її, взяв за груди.

— Добре. Тепер я бачу, що ти віддана справі побудови комунізму.

Повернись. Вона підкорилася.

— Обійми мене, поцілуй.

Вона знову підкорилася, поклала руки йому на плечі й підняла очі. Він посміхнувся й упився їй у губи поцілунком.

Вона проснулася, коли ходики на стіні пробили дев’яту ранку. Берії не було. Майже відразу з’явилася жінка років сорока. Ніби слідкувала за нею. Провела її у ванну кімнату, потім у кімнату, де був накритий сніданок. Вона щось з’їла. Потім з’явився Саркісов і провів її повз охорону до автомобіля. Знову вручив букет із семи троянд. Цього разу червоних. Відвіз додому, занісши в квартиру купу коробок з одягом і продуктами. Вона з’явилася на роботу майже опівдні. Герасимов визирнув, пильно глянув на неї і, не зронивши ні слова, зник у себе в кабінеті.

Розділ 24

6 квітня 1940 року, 10 год. 23 хв.

Москва

Семен Михайлович Гвоздиков — сусід художника Гущенка по комунальній квартирі на вулиці Біговій, у цеху зосереджено свердлить металеві заготовки. Чотири дірки свердлом «на 16» у металевому прямокутнику — 30 на 76 міліметрів. Потім цей металевий прямокутничок стане частиною танка КВ. Якою саме, Гвоздикову знати не дозволено. Він свердлить прямокутники, які йому підвозять до станка у металевих ящиках. Потім їх везуть до іншого станка — шліфувального. І так із дня у день.

Робота — 10 годин на добу. І тепер, за вказівкою товариша Сталіна, не шість, а сім днів на тиждень. Цього вимагає складна ситуація у світі. Світовий імперіалізм намагається задушити першу країну робітників і селян. Країну робітника-гегемона Семена Гвоздикова, і тому він на трудовому посту десять годин на день і сім днів на тиждень.

Навпроти Гвоздикова величезний плакат на півстіни. Червоний прапор, а на ньому напис: «Сталинским духом крепка и сильна армия наша и наша страна!». Поряд із прапором товариш Сталін у простій солдатській шинелі. Його постать висока — вище від кремлівських башт. Навколо Сталіна, неначе іграшковий, стрій червоноармійців, далі — лавина танків. Над головою видимо-невидимо літаків. І він, Гвоздиков, робить свій внесок своїм металевим прямокутничком у те, щоб ця армада рухалася в бій за щасливе майбутнє світового пролетаріату. За те, щоб у нього, Гвоздикова, англо-французькі буржуї не відібрали його кімнату в комуналці й не примусили, як своїх робітників, жити у картонній коробці під містком. Свою комуналку Гвоздиков їм не віддасть і буде, якщо треба, працювати і по 12 годин!

О другій — перерва на півгодини. Під час перерви він з усіма іде в їдальню, де йому дають зазвичай недосолені щі, дві ложки картоплі, розмазані по тарілці, і солоний огірок. Не густо. Але Семен Гвоздиков знає, що всі імперіалістичні країни гострять зуби на молоду радянську державу. Якби не буржуї, то в їдальні, звісно, давали б замість огірка котлету. А може, навіть дві. А нині треба терпіти! Скільки терпіти? Парторг цеху товариш Болдін каже, до того часу, поки в СРСР буде побудований комунізм. Тоді всі отримають «за потребами». Кожен візьме, скільки захоче, котлет і хорошого одягу. Обере квартиру з багатьох кімнат, яких буде безліч у побудованих для онуків Гвоздикова будинках. Ось що значить — кожному за потребами. Для цього і працює робітник Гвоздиков десять годин на добу і сім днів на тиждень! Він вірить і товаришу Болдіну, і товаришу Сталіну. Гвоздиков знає, що товариш Сталін — геній світового пролетаріату. Він усе розрахував правильно. І коли побудуємо комунізм, кожен зможе наїстися досхочу. Товариш Сталін дивиться на Семена Гвоздикова з плакатів у цеху і в їдальні.

На плакаті в їдальні товариш Сталін на трибуні з піднесеною рукою. Напис: «Хай живе партія — вождь пролетаріату! Хай живе Сталін — вождь партії!». Здається, що він постійно дивиться на Гвоздикова, в якому б кінці зали він не сів. Не хвилюйся, товаришу Сталін, Гвоздиков не підведе!

Утім, Семен Гвоздиков у глибині душі вважає, що партія й особисто товариш Болдін недооцінюють його, гегемона Гвоздикова, можливостей. Він, гегемон, не може все життя свердлити дірочки у металевій заготовці, навіть якщо потім ця металева штучка стане частиною танка КВ — «Клим Ворошилов». Та про це не говорить уголос. Гвоздиков вірить, що рано чи пізно товариш Болдін зверне увагу на нього, Гвоздикова. І скаже: товаришу Гвоздиков, я давно спостерігаю за вами, ви справжній будівник комунізму. Ось вам серйозне доручення…

Він повертається до цеху і запускає верстат. Та встигає просвердлити лише дві заготовки.

— Гвоздиков, до парторга, — раптово горлає йому на вухо майстер цеху.

Гвоздиков здригається. Кидає оком на майстра — ось кого він точно не любить і вважає, що й сам міг би бути майстром. Майстер молодий, випускник вищого навчального закладу. Гвоздиков вважає, що майстер може бути ворогом народу, бо за межами заводу носить брюки-дудочки і картатий светр. Його треба, як мінімум, звільнити, а майстром призначити його, Семена Гвоздикова.

Він зупиняє верстат і йде довгим коридором, переходами між корпусами, поки не виходить до адміністративного корпусу. Тут приймальня директора, а поряд із нею, така ж за розмірами та інтер’єром, приймальня парторга. Все вказує на те, що парторг за значимістю майже як директор. На дверях табличка «Парторг заводу тов. Болдін В. П.». Він боязко стукає у двері і зазирає до приймальні. Чи не пошлють куди подалі? Але секретарка, не дозволивши сказати й слова, хапає його за рукав і тягне до дверей, оббитих чорною шкірою. Ще мить — і він у святая святих — кабінеті парторга Болдіна.

Тут стоїть перехідний червоний прапор, отриманий заводом за високі показники, на стінах дипломи у позолочених рамках «За високі показники…», «За перше, друге, третє місце…», «Правофланговому змагання…», «Подяка ЦК…», а найвище — висить портрет товариша Сталіна.

Товариш Сталін у своєму кремлівському кабінеті — у наглухо застебнутій гімнастерці сидить за письмовим столом. Перед ним купка списаних аркушів, у руці ручка, поряд скляна чорнильниця. Горить настільна лампа. А за спиною у вікні — рубінові кремлівські зорі. Мабуть, уже далеко за північ. А Сталін не спить, думає, як зробити, щоб йому, гегемону Гвоздикову, краще жилося. Ні, не йому. Спочатку товариш Сталін повинен зробити так, щоб негри у Нью-Йорку, Лондоні й Парижі не ночували в картонних коробках під мостами. А він, Гвоздиков, почекає у своїй комуналці. Йому добре в комуналці. Не дай боже, аби йому довелося, як цим неграм у коробці… Йому пощастило, як йому пощастило — він живе в Країні Рад, а не в клятому Парижі!

Гвоздиков знімає картуза і вітається з товаришем Болдіним.

— Здрастуйте, товаришу Болдін.

І от диво — товариш Болдін швидко підходить і вітається з ним за руку. Чи снилося таке робітникам з Лондона, щоб друга на величезному заводі людина віталася за руку з робітником! А в Країні Рад саме так! Бо він — гегемон.

Гвоздиков раптом бачить, що, крім нього і товариша парторга, у кабінеті є ще й високий чоловік з худим вилицюватим обличчям. На ньому мундир офіцера НКВС. По тому, як улесливо говорить з ним Болдін, Гвоздиков відразу розуміє, що ця людина має посаду вищу, ніж у товариша Болдіна.

Болдін, привітавшись із Гвоздиковим, вибачається і залишає їх наодинці. Зазирає секретарка Болдіна і пропонує їм чаю. На її обличчі улеслива посмішка. Вона, мабуть, готова зробити для вилицюватого не лише чай, але і все, що він захоче. Але вилицюватий одним порухом руки виставляє її геть.

Людина в мундирі представляється — він комісар, або за новою модою — старший майор Саркісов, помічник наркома Лаврентія Павловича Берії. При імені Берії у Гвоздикова все неначе обірвалося всередині.

— Сідайте, будь ласка, товаришу Гвоздиков. Нам потрібна ваша допомога, — старший майор Саркісов розліплює вузькі губи в дружній посмішці. Посуває Гвоздикову стілець.

«Ось воно, те справжнє доручення, яке допоможе йому висунутися, — думає Гвоздиков і коситься на товариша комісара. — Ось воно, — дзвенить у голові. — Ось!»

— Кому це «нам»? — обережно запитує Гвоздиков.

— Державі, партії, товаришу Сталіну. Ви, сподіваюся, комуніст? — голос офіцера звучить по-діловому і водночас поважно. Голос людини, яка знає собі ціну.

— Ні.

— Чому?

— Товариш Болдін мені не пропонував.

— Не пропонував? — здивовано запитав, хитаючи головою, офіцер. — Він припустився серйозної помилки! Партія давно спостерігає за вашою роботою.

«Саме так. Саме так», — киває головою Гвоздиков, а на його обличчі з’являється самовдоволена посмішка. Він здогадувався, що партія спостерігає за ним!

— Я дам вам рекомендацію, і товариш Болдін дасть, і партія її обов’язково підтримає. Але партії потрібна ваша допомога. Ви готові?

Гвоздиков радісно киває головою: звісно, він готовий.

— Треба, щоб ви інформували нас про одну людину. Вірніше, про двох людей. Це ваші сусіди — художник Гущенко і його дружина.

Гвоздиков на мить замислюється і говорить:

— Я можу інформувати вас і ще про одну сусідку — вона з «колишніх», тудить їх налєво! Власниця квартири, де я мешкаю. Тепер її ущільнили. Стара. Їй щонайменше сімдесят, але впевнений, що вона ворог народу! Затаїла зло на владу робітників і селян! Жде повернення колишньої влади — буржуїв, — він піднімає пальця догори і, нахилившись до офіцера, стишує голос, — а може, й царя! І ще наш майстер-стиляга. Ходить у брюках-дудочках, твою мать, тудить його налєво! Точно ворог народу!

Офіцер гмукнув, замислився. Встав, пройшов до вікна. Повернувся, знову сів, втупившись поглядом у Гвоздикова. Нарешті сказав:

— Я дам наказ, щоб ним займалися. До старої теж дійде черга. Але наразі нас цікавлять інші ваші сусіди. Художник і його дружина.

— Вони вороги народу? — діловито запитав Гвоздиков, потираючи погано вибрите підборіддя.

— Ні. Поки що ні. Але партія і її очі — НКВС — повинні наглядати за людьми, які займаються творчістю, тим більше бували за кордоном. Ви, наприклад, можете сказати, хто до них ходить, які ведуть розмови?

— Ходять якісь люди, тудить їх налєво, — стенув плечима Гвоздиков. — Хто їх знає.

— Ви не запам’ятали, хто ходить?

— Ні, але ж не було вказівок, — розвів руками Гвоздиков. У його голосі бринить щирий жаль.

— Погано! Робітничий клас повинен контролювати дії інтелігенції! І, якщо треба, направляти у потрібне русло. Вважайте, що такі вказівки ви отримали. А розмови?

— Що розмови?

— Чи не веде він якісь розмови антирадянського змісту?

— Говорить часто про художників. Малює, тудить його. А більше наче нічого, — винувато стенув плечима Гвоздиков. — Але я придивлюся. І підправлю його лінію, коли що.

— Придивіться, товаришу Гвоздиков. А підправимо разом. Коли ви мені доповісте. Зверніть увагу, чи не говорить про те, що за кордоном життя краще, ніж в СРСР, про те, що хоче виїхати на Захід.

— А може, він французький шпигун? Я здогадувався, — охнув раптом Гвоздиков, ляснувши себе долонею по коліну так, що випустив картуза. Знітився, нахилився за ним. Але товариш Саркісов, здавалося, не помітив його промаху.

— Чому французький? — запитав він.

— Знає французьку мову. І жінка у нього, здається, єврейка, тудить її налєво.

— Цікаво. Єврейка. Ми перевіримо. Отож спостерігайте. І телефонуйте мені за цим номером, — старший майор написав на папірці номер і простягнув Гвоздикову. — Телефон-автомат далеко?

— Біля будинку, поряд.

— Чудово. То, я думаю, домовилися? — товариш Саркісов устав і простягнув йому руку.

І Гвоздиков теж устав і відповів офіцеру міцним пролетарським рукостисканням.

— Згода, товаришу Саркісов. Якщо треба для партії…

— І ось це вам, — офіцер дістав з портфеля великий паперовий пакет. — Тут м’ясо, крупи, пляшка гарної горілки. Ми турбуємося про відданих партії людей. Про нашу розмову нікому ні слова! Добре, товаришу Гвоздиков?

Гвоздиков узяв пакета і, вирячивши очі, переводячи погляд то на товариша Сталіна на портреті, то на офіцера, виструнчився і випалив:

— Служу Радянському Союзу!

До свого робочого місця цього разу Гвоздиков пішов через двір заводу повз велетенський червоний транспарант з білим написом: «Перетворимо кожен радянський завод на фортецю радянської оборони!». Він посміхнувся цьому транспаранту. Він, маленька цеглина у цій величній фортеці, нарешті отримав відповідне до його амбіцій завдання.

Розділ 25

7 квітня 1940 року, 09 год. 03 хв.

Москва

Заступник Меркулова, начальник 5-го відділу Головного управління держбезпеки НКВС СРСР, або як його ще нещодавно називали — іноземного відділу, Павло Фітін — ще зовсім молодий, середнього зросту шатен із пропорційними рисами обличчя — викликав Гущенка на дев’яту ранку. Фітіну було лише 32 роки, і його було призначено керівником відділу лише минулоріч. Але в стратегічному мисленні він міг дати фору більшості чиновників у верхівці НКВС.

Його живі сірі очі виділялися на незворушному обличчі з високим чолом. У погляді відчувалася впевненість і водночас було щось неприємне. Щось слизьке і підступне.

У Фітіна був чудовий настрій. Радянський резидент у Вашингтоні щойно повідомив, що його агенти нарешті вийшли на слід Кривицького — офіцера радянської розвідки, який втік на Захід. Йому винесли смертний вирок і шукали, щоб знищити. Шукали спочатку в Європі, а потім у США вийшла книга під назвою «Я був агентом Сталіна». Після виходу книги Берія запитував про Кривицького ледь не щодня.

І ось удача — Кривицького знайшли в передмісті Вашингтона. Відома його адреса і ресторан, де він буває щовечора.

Далі з Кривицьким буде те, що спіткало іншого перебіжчика — колишнього радянського резидента у Стамбулі Агабекова. Його вбили ножами два агенти НКВС, тіло сховали в чемодан, а чемодан утопили в річці. Так закінчували життя більшість перебіжчиків і ворогів партії. Ніж, чемодан, річка. Контора ніколи нічого не забуває і нічого нікому не пробачає!

Кабінет у Фітіна був чималий, хоч, звісно, поступався розмірами кабінету Меркулова. Стіл для нарад, письмовий стіл господаря, металевий сейф. Портрети Леніна і Сталіна. Був іще й портрет Берії, але нарком наказав зняти. Що ж, йому видніше. Величезна, на півстіни карта світу. Коли Гущенко увійшов, Фітін уважно вивчав детальний атлас околиць Вашингтона з хрестиками-відмітками.

Фітін сховав атлас у стіл, привітався і запропонував Гущенкові сісти. Коли Фітіна призначили керівником відділу, Гущенко вже був в СРСР. Але дізнавшись про плодовитого агента Ярему, Фітін відразу викликав його, і Гущенко кілька годин розповідав йому про свою роботу у Франції. Ця зустріч стала однією з цеглинок, з яких Фітін планував вибудувати потужний форт радянської розвідки на Заході.

— Керівництво делегацією художників, що поїдуть на Виставку радянського декоративного мистецтва, швидше за все буде доручено вам особисто, — Фітін відразу взяв бика за роги.

— Чому саме мені? — в голосі Гущенка відчувалося здивування. Він знав, що їде. Але що в якості керівника… Він сумнівався, що його затвердять, до останньої миті. Виходить, все ж затвердили. Справді, тоді стають зрозумілими всі ці прискіпливі перевірки. Може, запитати Фітіна про них? Ні, він не повинен показувати, що здогадався! Інакше перевірки не закінчаться ніколи.

— Нам сіє нєвєдомо, — Фітін сів навпроти, склав руки на столі, картинно підвів очі догори. — Але рішення це не остаточне. Хоча їдете ви у будь-якому випадку. Якщо раптом щось зміниться, то не керівником, а членом делегації художників.

— Я правильно зрозумів, що я їду не лише як художник? — Гущенкові здалося, що Фітін щось приховує. — Інакше б мені про моє призначення сказали в іншому відомстві.

— А ви б хотіли надалі лише писати картини? — відповів Фітін запитанням на запитання, пильно подивившись на Гущенка. Його очі говорили: не сподівайся, Контора так просто тебе не відпустить.

— Я вже четвертий рік, відколи приїхав в СРСР, пишу лише картини. І цілком щасливий цим. Але, здається, такому щастю настав кінець?

— Ви абсолютно правильно зрозуміли, Миколо Петровичу. Контора не може розкидатися такими людьми, як ви. І довго тримати їх без роботи. Достеменно не знаю, яке у вас буде завдання. Але навряд чи щось серйозне. Відомо лише, що ви попередньо затверджені керівником делегації. От і все. Завдання отримаєте безпосередньо перед від’їздом.

— А що з моїм затриманням?

Їхні погляди зустрілися. Фітін наморщив лоба і стенув плечима. Хвилину помовчав. Потім картинно розвів руками. Може, занадто картинно?

— То було непорозуміння. Неузгодженість у діях різних підрозділів. Ви є одним з тих, хто останнім бачив дипломата Берзіна живим. Ми провели перевірку. Він був відданою справі партії людиною. Не витримали нерви. Буває. І до вас, відповідно, немає жодних претензій.

Здавалося, тему розмови вичерпано і треба підвестися і йти, але щось примусило Гущенка затриматися, і його наполегливість була винагороджена.

— Меркулов запитував про вашу дружину… — раптом сказав Фітін.

Гущенко напружився. Ось воно, те запитання, якого він підсвідомо чекав: навіщо заступнику Берії якась інформація про його Марію? Невже людина-жаба збирає про неї інформацію?

— …загалом, чи в курсі вона вашої діяльності, — продовжив той.

— Але яке відношення…

— Я не знаю. Він запитав, чим вона займається і чи в курсі ваших справ. Мається на увазі ваша нелегальна робота. Я вирішив прямо запитати про це у вас. Ви знаєте, що для людей, які працюють під прикриттям, вимога стандартна: члени сім’ї ні про що не знають. Від нелегалів ми зазвичай не вимагаємо нічого подібного, вони чинять на власний розсуд. Тож у курсі вона, чи ні, ми без жодних претензій. Але Контора має про це знати.

— Ні, вона не в курсі, — сказав неправду Гущенко, і, мабуть, сам не зміг би пояснити чому. Думав убезпечити її таким чином? Від чого? Чи від кого? Хоча Марія, звісно, була повністю поінформованою і нерідко допомагала йому. — Ще одне запитання: я матиму «чоботи» чи мушу все до кінця зробити як керівник делегації?

— На початковому етапі резервна легенда для вас не передбачається. Треба, щоб до кінця місії ви залишалися собою — Миколою Гущенком. Керівником делегації радянських митців. І ще одне, Миколо Петровичу. До вас особисте прохання Меркулова, — Фітін устав, відкрив ящик стола і дістав стосик аркушів. Поклав їх перед Гущенком. То були репродукції акварелей. — Це копії репродукцій малюнків Гітлера. Потрібно ваше коротке резюме про те, якого рівня він як художник. Ось кілька його робіт.

Гущенко переглянув фотокопії. З фото, звісно, важко було судити про якість робіт. Майже неможливо. Але він знав руку Гітлера. Господи, невже вони досі не пронюхали про те, що він колись особисто спілкувався з Гітлером? А якщо пронюхали, і це питання з продовженням? Але він зустрічався з Гітлером у Берліні задовго до того, як був завербований радянською розвідкою. Ні він, ні його дружина про цю зустріч ніколи нікому не говорили. Значить, скажімо так, є величезна доля ймовірності, що вони нічого не знають. І невелика — щось пронюхали. Варто помилитися — і можна звідси більше не вийти. Він довго розглядав репродукції. У більшості випадків то були будівлі, площі, замки.

— Це досить пристойний рівень. Дуже пристойний. Вище середнього, — нарешті сказав він і посунув стосик паперів Фітіну.

Той сховав їх у сейф і закрив дверцята на ключ.

— Дякую, саме про це ми й хотіли дізнатися. І ще, яке б не було ваше основне завдання, до вас особисте прохання Меркулова — збір інформації про Гітлера. І як про художника. І як про особистість — звички, друзі, захоплення, особисте життя. Наприклад, про його контакти з жінками не можна знайти жодної публікації в газетах. На відміну від, скажімо, Англії і Франції, Німеччина сьогодні дуже закрита країна.

«Утім, як і СРСР», — подумав Гущенко.

Вийшовши від Фітіна, Гущенко у коридорі зіштовхнувся із «червоним графом» Олексієм Ігнатьєвим — 62-річним високим вусанем у білому кітелі з обличчям у глибоких зморшках.

«Червоний граф» був саме тією людиною, якій Гущенко завдячував своїм провалом у Франції. Саме з графом Ігнатьєвим він працював кілька останніх років по добуванню секретної інформації для Контори.

У минулому Олексій Ігнатьєв був сином київського генерал-губернатора. Жив у Франції, займався замовленням військової техніки для Росії. Після Жовтневого перевороту генерал-майор Олексій Ігнатьєв залишався у Франції, ще якийсь час користувався державними грошима, розважався, пив, жив у розкішному особняку на набережній Бурбонів.

У 1925 році, в обмін на громадянство, генерал передав радянському повпреду Красіну кошти, що належали Росії (225 мільйонів рублів золотом) і були вкладені на ім’я Ігнатьєва у «Банк де Франс». Він єдиний мав право підпису на їх отримання.

В емігрантському середовищі, яке теж мало надії на ці гроші, Ігнатьєв був оголошений зрадником. Мати відлучила його від дому і навіть заборонила приходити на її похорон, а рідний брат у нього стріляв, але не влучив.

Після цього люди Красіна попросили його з особняка на набережній Бурбонів, і якийсь час Ігнатьєв вів жебрацьке існування в Парижі, поки не запропонував свої послуги радянській розвідці й заходився нелегально скуповувати документацію на найновіше французьке озброєння. Граф передавав Гущенкові завдання Іноземного відділу НКВС і гроші. Та саме Гущенкові зазвичай діставалася найнебезпечніша робота. Віддати гроші й отримати товар. У 1936 році, ледь не загримівши за ґрати, разом з Гущенком Ігнатьєв утік із Франції в СРСР.

«Червоний граф» узяв Гущенка за лікоть і відвів убік. Із часу їх останньої зустрічі граф помітно постарів. Потьмянів паризький лоск, спина округлилася, обличчя посіріло. Франтуватий костюм паризького буржуа, який він колись носив у Парижі, пасував йому значно більше, ніж нинішній напіввійськовий френч.

— Бідую, Миколо Петровичу. — гірко сказав Ігнатьєв. — Немає грошей. Немає ні на що! Контора не дбає про своїх людей! Ось, ледь вибив пропуск на харчування у спецїдальні НКВС. Не живу, а животію. Дружина погрожує, що піде від мене. Мені доручили займатися видавництвом, завідую кафедрою. Людині з моїм досвідом! Видаю патріотичну поезію. Павла Когана! Продекламував:

Но мы еще дойдем до Ганга,

Но мы еще умрем в боях,

Чтоб от Японии до Англии

Сияла Родина моя.

Гущенко співчутливо посміхнувся. Розвів руками: що зробиш — таке життя. А «червоний граф» не вгавав:

— Мені це вже в печінках сидить! Я ще не старий! Моя стихія — дипломатія і розвідка. Нині люди не ті. Ні! Не ті! Не цінують професіоналів! Ось оббиваю пороги, випрошую місце військового аташе. Будь-де. Хоч в Африці. У Марокко чи Єгипті. Я з моїм військовим досвідом друкую плакати! Ідіотизм! — Ігнатьєв дістав хустинку і гучно висякався. — Ось нежить не можу вилікувати. В аптеці немає нормальних ліків. У будь-якій паризькій аптеці є краплі від нежитю. По дві краплі в ніздрю — і ти видужав. А вони думають, що самим лише патріотизмом виграють війну! Повірте, Миколо, наступна війна буде війною двигунів. А ми друкуємо плакати…

Ігнатьєв махнув рукою, шморгнув носом. Пильно глянув на Гущенка. Той стенув плечима. Він не збирався ні співчувати, ні підтримувати «червоного графа». Хоча б тому, що не знав — чи випадкова ця зустріч, чи Ігнатьєва послав той-таки Фітін, аби ще раз перевірити його, Гущенка. Він укотре картинно розвів руками. Мовляв, нічим не можу допомогти, і попрощався.

Площа з пам’ятником Дзержинському зустріла Гущенка яскравим весняним сонцем, дзеленчанням трамваїв і гудками автівок. Тут, за дверима Контори, був інший світ. Світ весни і радості. Позаду, за вбраними у граніт стінами, залишився світ катів, убивць і шпигунів.

У світі весни і радості, піонерів у червоних галстуках, яскравих трамваїв і сонячних зайчиків, той інший світ здавався нереальним. Чиєюсь дурною вигадкою.

Гущенко сів у тролейбус і за півгодини був поряд із домом. Вийшов зупинкою раніше, аби подихати свіжим повітрям і дещо обдумати.

Пішов через парк.

Величезний натовп. Музика. Що це? Ага — над входом транспарант «День фізкультурника». Скрізь прапори. На одній алеї стоїть гіпсовий Ленін. На іншій — кращий друг усіх фізкультурників бронзовий Сталін. Наче святі. Або боги. Натовп поклоняється богам! Один — живий бог. Другий — мертвий. Але не похований! Вбрані лише у майки і спортивні труси, грудасті, з товстими ляжками й округлими задами фізкультурниці, синхронно робили вправи. Щонайменше сотня фізкультурниць. Під звуки пісні, яку виконував чималий, осіб на п’ятдесят, хор.

Хочется всей необъятной страной

Сталину крикнуть: «Спасибо, родной,

Долгие годы живи, не болей!»

Жить стало лучше.

Жить стало веселей!

Сталін сказав: «Жить стало лучше, жить стало веселей». Його вислів підхопила вся країна. Слова Сталіна вставляють у пісні та вірші! Справді, жити стало веселіше! А от чи краще… Деякі художники, письменники і композитори, яких він знав, жили добре. То була плата за те, що славили вождя й епоху. Саме для тих, хто любив і невтомно славив вождя, були спеціальні санаторії й лікарні. Вони отримували маєтки й автомобілі. А народ жив жахливо.

Працюйте з ранку до ночі. Без вихідних і свят. І ваші діти — ні, ваші онуки будуть жити при комунізмі. Гущенко ще раз подивився на бронзового Сталіна, гіпсових спортсменів і гіпсових піонерів з горнами. Подумав — це релігія. Справжня релігія. Сталін — напівбог, Ленін — бог. Комунізм — рай, недосяжний у цьому житті. Хіба не схоже? За відмову від релігії ще за життя можна було опинитися в пеклі — концтаборі! Швидким кроком він пішов геть від цього апогею поклоніння новим богам.

Біля свого будинку, на розі, поряд із тютюновим кіоском, він знову побачив чорну автівку із заштореними вікнами. Перевірка продовжується? Не може бути, щоб це було НКВС! Вірніше, може бути, але не може бути, щоб по його душу. Він же щойно повернувся з цього відомства. Ба, та він сам тільки що фактично знову став працівником Контори! Хіба його можна переслідувати?! Можна! Конторі усе можна. Це відомство, останнім часом — генератор проблем. Принаймні для художника Гущенка.

Він пройшов підворіття і, примусивши себе жодного разу не озирнутися, зайшов у двір. Марія сиділа на лавці поряд із заплаканою дружиною Гвоздикова, поруч стояв маленький Шурик. Побачивши Гущенка, Гвоздикова встала і швидко пішла у будинок.

Марія посміхнулася чоловікові, її обличчя від усмішки відразу посвітлішало. Вона встала йому назустріч.

По лавці повзло сонечко. Шурик підштовхував його пальцем.

— Повзи-повзи-повзи…

Сонечко провалилося в щілину.

— Ти куди? Зааз одежиш по попі: а-та-та!

— Шурику! — погукав батько.

Шурик повернувся і кинувся до нього, обхопивши ноги.

— Татку, пивіт!

«Ось саме це я й вибрав», — подумав Гущенко. Сонечко. Шурика, Марію. Заради цього не віддався повністю мистецтву. Хіба не варте все це такої зради? Хоча «зрадив» звучить надто пафосно. Злегка так, між іншим, зрадив.

— Що знову трапилося у Гвоздикових? — запитав Гущенко, підійшов до Марії і поцілував у теплі м’які губи.

— Petite-fille est née. Народилася онука, — відповіла Марія, швидко переходячи з французької на російську.

— І що, це ж ніби радість?

— Так. Але Семен Васильович з Вілориком хочуть, на честь Першого травня, назвати її Даздрапермою.

Гущенко на мить остовпів, потім розреготався:

Даздра… Як? Знову якась абревіатура?

— Не смійся. Це не смішно. Даздраперма від «Да здравствует Первое мая!»

— Справді не смішно: Даздраперма Вілориківна Гвоздикова. Хай йому біс!

Розділ 26

«Пионерская правда», березень 1940 року

Пионеры 4-й Киевской школы имени Кирова обратились ко всем ребятам Советской Украины с предложением — организовать сбор книг, учебников, альбомов о жизни советских детей, портретов вождей, патефонов, моделей и так далее.

ЦК комсомола Украины одобрил прекрасный почин пионеров и создал всеукраинскую комиссию по сбору и отправке зтих подарков в районы Западной Украины.

* * *

Гущенко у майстерні продовжував працювати над «Смертю Боженка». Поряд стояла почата «Переправа партизанів». Намагаючись писати ці дві роботи в дусі соцреалізму, він розумів, що соцреалізм — не його стиль. Картини посувалися дуже кволо. Пропрацювавши до обіду, знесилений, він поклав пензля і впав у крісло.

Був сонячний день. Промені вривалися в майстерню крізь вікна без фіранок, вихоплювали з мороку порошинки. Небо було ядучо-блакитним, кольору, який годі й сподіватися передати фарбами.

Дивлячись у блакить, Гущенко вкотре згадав, як у 36-му повернувся в СРСР. Спочатку перебував в ейфорії. Із Марією вони не пропускали жодного концерту видатних виконавців. Він відкрив для себе Утьосова і Козловського. Марія закохалася у творчість Ойстраха. Вони передивилися всі фільми молодої радянської кінопромисловості, полюбили «Аеліту», «Цеглинки» — фільм про кохання робітниці й вантажника, який згодом стане червоним директором. Фільми прості, душевні. Як здавалося, істинно народні.

По кілька разів обійшли Третьяковку, музей Пушкіна. Були у захваті від монументальності московського метро, з яким у жодне порівняння не йшло паризьке. Станція «Площа Революції» захопила їх філігранно дібраними кольорами мармуру — чорний, червоний, золотавий. Кілька десятків бронзових фігур, що тримали склепіння станції, були втіленням історії Радянської Росії. Вони кілька годин витратили на вивчення цих скульптур.

Але згодом художник відкрив для себе шокуючі реалії, і Країна Рад уже не здавалася такою привабливою. А ще пізніше він почав шкодувати, що не може повернутися до Парижа.

Тоді, коли він виїхав, вірніше, втік із Франції до СРСР, в 1936-му, саме перед Новим роком, Сталін помпезно проголосив радянському народу про прийняття нової Конституції. Гущенко читав газети, що відводили цілі шпальти під так звані «листи делегатів з’їзду».

Саме прочитавши ці листи, почав підозрювати, що в країні щось не так. Листи були від сталеварів, ткаль, колгоспників. Усі переповнені схожими висловами: «Незабутні хвилини пережив я, коли побачив світле обличчя найулюбленішого Вождя»; «Кваплюся поділитися з вами великою радістю: у Кремлівському палаці я побачила найдорожчу нам людину на Землі. Сиділа як зачарована і не могла відірвати погляду від обличчя товариша Сталіна!»; «Бачити його, просто бачити — для всіх нас було щастям!»; «Кожен жест його сприймали з благоговінням!»

Ці слова не могли бути щирими! Він почав ретельніше аналізувати побачене і почуте. Найбільше шокували дві речі: поклоніння живому богу і шпигуноманія. Усі підозрювали всіх. Сусід квапився донести на сусіда, аби той не доніс на нього першим. Комуністи з лупами вивчали газети і журнали, чи немає якогось натяку на зраду інтересів марксизму-ленінізму. «Боже, куди я потрапив», — думав він.

* * *

Журнал «Большевик», 1940 рік

«Нам відомі факти, коли ворожа рука у звичайний знімок тонко вмальовувала портрети ворогів народу, які чітко видно, якщо газету або знімок уважно роздивитися з усіх боків. На Івановському текстильному комбінаті секретар парткому забракував тканину, тому що через лупу виявив у малюнку свастику і японську каску».

* * *

Увечері до Гущенка зайшов художник Василь Єфанов. Задоволено прицмокуючи язиком, оглянув «Партизанів» і «Боженка»:

— Мля, Гущенку, в принципі, нормально. Дуже непогано! Але це не твоє… Хочеш нормально жити, давай, бери участь у моїх проектах. За «Видатних людей Країни Рад» художники отримали видатні гроші. Вирішиш принаймні своє житлове питання. Ти ж класний портретист! Я здивований твоєю неактивністю! Май на увазі, місце для тебе у бригаді завжди знайдеться.

Єфанов набрав кілька десятків художників і писав полотна майже бригадним методом. Останнім шедевром було панно «Видатні люди Країни Рад» розміром 11 на 17 метрів для Радянського павільйону на Міжнародній виставці в Нью-Йорку. Говорили, що Єфанову відвалили за це грубі гроші, дещо перепало й виконавцям. Писалося панно в приміщенні ГУМу на Красній площі.

— А як там твоя «Незабутня зустріч»? — запитав Гущенко.

— А що? — з невдоволеного тону Єфанова було зрозуміло, що запитання про це полотно його дратує.

Гущенко добре знав роботу Єфанова «Незабутня зустріч». Повністю вона називалася «Зустріч І. В. Сталіна і членів уряду з дружинами керівників Наркомату важкої промисловості». На картині, крім Сталіна, — чимало членів уряду, в тому числі Крупська, а також дружини керівників наркомату.

— Говорять, тобі час від часу доводиться коректувати її? — немов не помітивши роздратування, продовжував Гущенко.

— Брешуть! — Єфанов зробив вигляд, що озирається навколо. — Так, деталі. Ворогів народу замазую інтер’єром. Замість якоїсь фізіономії домалював перила на сходах. Замість іншої — картину на стіні. Ось і вся доробка.

«Ось так, — подумав Гущенко. — Інтер’єр замість облич померлих у застінках або розстріляних людей. Їх наче й не було. Вони не жили, їх стерли з історії. Цікаво, чи погодився б на таке Матісс або Сутін?» — Запитав:

— Це не спотворює твій шедевр?

— Сказати тобі чесно? Мені все одно. Замазати ворога народу — свята справа.

На полотні Єфанова влада злилася в обіймах з народом. Сталін двома руками тисне руку жінці. За спиною Сталіна сидить Надія Крупська з орденом імені свого померлого, але не похованого чоловіка Володимира Леніна на грудях. Вона тоді була заступником міністра освіти. Ось цікаво, чи наважилася Крупська хоч раз відвідати Мавзолей, чи наважилася подивитися на те, що залишилось від тіла її чоловіка, на те, що вони зробили з його тілом?

«Скажи, Єфанов, чому ти посадив її з оточенням Сталіна? Натякаєш, що Ленін міг бути з ними? А темні плями за Сталіним? Цікаво, кого ти замазав фарбами, друже Єфанов? Таких плям стає дедалі більше…»

— Ну що, згоден? — запитав Єфанов, виводячи Гущенка із задуми.

— Я подумаю.

— Думай. Але швидко, бо охочих більше, ніж треба, — Єфанов тицьнув Гущенкові руку човником.

Рука була тепла і м’яка, а рукостискання слабким.

* * *

Повернувшись додому, Гущенко привітався з Гвоздиковим. Той відповів йому стриманим і дещо зарозумілим кивком.

Уже кілька днів, як Гущенко помітив за своїм сусідом дуже цікаві метаморфози. Життя нелегала навчило його помічати незначні для звичайної людини речі. Аналізувати їх, складати в купу фрагменти спостережень, що, врешті-решт, перетворювалися на цілісні картини.

У Гвоздикова з’явився загадковий, допитливий погляд. Під час зустрічі дивився він поверх голови, високо несучи підборіддя. Розмовляв зверхньо, крізь зуби. Словом, Гвоздиков мав вигляд людини, яка знає щось, що невідомо оточенню. Були й інші ознаки змін, які не приховаєш від сусідів по комуналці. Гвоздикови стали заможніше жити і менше сварилися. На кухні — два дні тому, нечувана річ, — смажилося м’ясо, і Гвоздиков стабільно оприходував півпляшки горілки на вечерю..

Ці зміни кілька днів були для Гущенка дивними, відтак напружували. Але, врешті-решт, їх причина виявилася досить банальною. Гущенко остаточно зрозумів це, коли вчора ледь не розбив голову Гвоздикову. Той підслуховував під дверима.

— Монетка закотилася, тудить її налєво, — швидко зреагував він на удар дверима, тримаючись за лоба.

Отже, Гвоздикову наказали за ним стежити!

Він удався до контрзаходів: повісив портрет Сталіна в кімнаті. І попередив про проблему Марію. Тепер, зачувши рипіння підлоги за дверима, вони проводили «хвилинку любові до батька всіх народів», говорили про мудрість партії й особисто товариша Сталіна.

Гущенка не злякало те, що він тепер мав сексота за дверима. Час від’їзду наближався, і він був упевнений, що його перевіряють саме через це. Єдине, що турбувало його — він не міг зрозуміти, який саме підрозділ Контори посадив йому на «хвоста» гегемона Гвоздикова.

Розділ 27

7 квітня 1940 року, 11 год. 34 хв.

Москва, Кремль

Водій Берії, капітан держбезпеки Осипов, стояв навитяжку перед керівником особистої охорони Сталіна Власиком. Власик сидів, розвалившись у кріслі.

— Зазвичай вони піднімали скло, але цього разу, мабуть, забули, — відрапортував Осипов.

— І що? Про що говорили? — нетерпляче запитав Власик.

Трохи подумавши, Осипов сказав:

— Говорили про жінок, яких товариш Берія хоче змусити до статевих стосунків.

— Це нецікаво, — Власик нетерпляче хитнув головою. — Про що ще?

— Товариш Берія допускав неприпустимі висловлювання про товариша Сталіна.

— Ага, це інша справа! Що саме говорив Берія? — зацікавився Власик.

Водій Берії наморщив лоба. Обличчя свідчило про те, що він напружено згадує.

— Ти сядь, — дозволив Власик, кивнувши на крісло поряд. — Не квапся, кури, пригадай усе детально…

Осипов дістав пачку «Біломору», чиркнув сірником, випустив убік цівку диму. Кілька хвилин думав, потираючи лоба долонею, потім сказав:

— Ще говорив, що люди — як тварини, що перемагає найсильніший.

— І що тут такого? — поморщився Власик. — Я тебе не про це запитую! Про Сталіна що говорили?

— Що вони з товаришем Сталіним рівня і що вони в країні — це і є закон.

— Так і сказав — що рівний товаришу Сталіну? — здивовано перепитав Власик. Слова Осипова так вразили його, що він навіть підвівся.

— Так точно, — кивнув Осипов. — Це він говорив кілька разів.

— Яка сволота! — І обличчя, і постать, і, здавалося, навіть мундир Власика демонстрували граничне обурення. — Викладеш усе на папері. Про що йшла мова. Детально. Скільки разів говорив, що рівний товаришу Сталіну, стільки й пиши. Прізвища бабів, тобто жінок, яких він хоче… як ти там сказав, хоче схилити. Але особливо детально опиши, в якому контексті згадувався товариш Сталін. І ще, ти повинен знати, що, наглядаючи за Лаврентієм, ти виконуєш особисту вказівку товариша Сталіна і партії. Зрозумів?

— Так точно. Служу Радянському Союзу! — Осипов устав і виструнчився.

— Сиди, сиди, працюй! — жестом зупинив його Власик. — Тобі ніхто заважати не буде. Пиши.

7 квітня 1940 року, 19 год. 34 хв.

Москва, Кремль

Доповідна водія Берії лежала на столі у Сталіна. Він уважно прочитав, підвів голову і подивився на Власика. Посміхнувся:

— Говорив, що рівний мені? Той водій нічого не переплутав?

— Так точно, говорив! Кілька разів! — доповів Власик.

— Хоча на Лаврентія це дуже схоже. Очманів від надзвичайних повноважень, що ми йому надали! — у голосі вождя з’явилися колючі нотки. Сталін узяв у руку люльку, затягнувся. Випустив кільце диму. Якийсь час спостерігав, як воно поступово зникає угорі. — Цей водій надійний? Можна йому вірити?

— Надійний, товаришу Сталін, у громадянську він служив разом зі мною і відданий мені душею й тілом, — гаряче запевнив Власик.

— Тобі чи партії? — хитро позирнув на власного охоронця Сталін.

— Партії і вам, нашому мудрому керівникові товаришу Сталіну!

— Добре. Тут іде мова про те, що Берія… — Сталін нахилився до аркуша, — хоче змусити до статевих зносин дружину керівника делегації радянських художників у Німеччині. Як прізвище?

— Прізвище він не запам’ятав.

— Не запам’ятав… — Сталін замислився. — Товариш Берія виявляє політичну незрілість і вирішує свої інтимні проблеми навіть там, де цього категорично не можна робити. А якщо керівник делегації через це вирішить утекти на Захід? Це політична короткозорість! Ми не повинні ігнорувати подібні речі. Треба поправляти товаришів, який би високий пост вони не займали. Ти проявив комуністичну пильність. Молодець! Хвалю!

— Служу Радянському Союзу! — Власик виструнчився, випнувши богатирські груди, і клацнув підборами.

— А за товаришем Берією треба наглядати. Нехай це робить його водій. Я санкціоную цю роботу. Берія занадто вже швидко бере з місця в кар’єр. Але май на увазі, якщо Лаврентій дізнається, що цей водій твоя людина, йому буде непереливки.

— Не дізнається, товаришу Сталін! — гаркнув Власик.

— Добре, йди, — Сталін устав і поплескав Власика по плечу. — Іди.

Коли Власик вийшов, Сталін надовго задумався, втупивши погляд у зелене сукно стола.

8 квітня 1940 року, 13 год. 34 хв.

Москва, Кремль

Сталін працював над своєю доповіддю про підсумки війни з Фінляндією. Коли він закінчить, її буде надруковано в усіх газетах і передано всіма радіостанціями СРСР. Можливо, він трохи запізнився з доповіддю, але, як доповів йому Берія, в народі міцнішають сумніви, що тіла сотні тисяч червоноармійців — батьків, синів, чоловіків, залишені у фінських снігах за три тижні війни, — це перемога. Дехто з тих, у кого були сумніви, швидко поїхали на Колиму. Але всіх не посадиш! Сумніви — це погано. Дуже погано. Його завдання було надважким — видати ледь не поразку за цілковиту перемогу. Звісно, варто піддати критиці командування Червоної армії. Але загалом його народ, радянський народ, має вірити, що це перемога генія Сталіна і генія партії!

Він сам брав участь у допиті командира дивізії, яка була вщент розбита в районі Суомісальве. І той розповів, як воювали фіни. Чудово воювали! Ця дивізія була заблокована на перешийку вузької дороги. Фіни просто підбили кілька танків з ар’єргарду. А решті нікуди було дітися! За дві доби всі танки були підбиті, всі гармати спалені. Скрізь лежали трупи радянських солдатів. І жодного фіна! Це шокувало! Вони розчленили дивізію на три частини і методично її знищували. Танки й тягачі з гарматами, які зійшли з дороги, відразу тонули в болоті. З лісу, як білі дияволи, налітали загони лижників у маскхалатах. Розстрілювали наших майже впритул і зникали в білому мареві, захопивши своїх убитих і поранених. Вони не залишали вбитих на полі бою! Якби йому таку армію, він, Коба Сталін, а не Адольф уже тримав би в кулаці всю Європу.

Наші солдати йшли в атаку в осінньому обмундируванні! Клим Ворошилов заявив, що кожухи будуть лише заважати в атаці! Він був упевнений, що переможе фінів за тиждень! І в 40-градусний мороз благенько одягнені радянські солдати робили собі хованки з іще теплих трупів товаришів! Він сказав, що Червоній армії не потрібні автомати. Навіщо дарма витрачати набої? Кретин!

Він наказав розстріляти комдива. А разом з ним треба було б розстріляти і мерзотника Климка Ворошилова!

Але він не може відверто це сказати народу. Тож доведеться пояснювати інакше. Він знав, що має сказати.

Зазвичай подібні доповіді готував секретаріат. Вони й цього разу підготували кілька варіантів, але всі вони були не те, що треба.

Він ходив червоною килимовою доріжкою з одного кінця кабінету в інший і диктував стенографістці, яка самотньо сиділа за величезним, укритим зеленим сукном, столом для нарад.

На столі не було нічого, крім двох коробок цигарок, коробки сірників і знайомої всім громадянам СРСР за кадрами кінохроніки короткої люльки.

В одній руці у Сталіна був блокнот, а в другій синій олівець. Чомусь Сталін найчастіше користувався саме синім олівцем. Любив синій колір. Колір літнього неба. Як у його рідному Горі.

Зупинився біля вікна. У щілину між опущеними шторами було видно, як з низького неба падають довгі струмені сірого дощу.

Доповідь просувалася дуже важко. Спочатку він планував, що вона буде готова і вийде у світ близько 10 квітня, а зараз уже бачив, що це нереально.

«Я хотів би, товариші, торкнутися деяких питань, які або не були згадані в промовах, або були згадані, але не були достатньо висвітлені.

Перше питання — про війну з Фінляндією.

Чи мали рацію уряд і партія, оголосивши війну Фінляндії? Чи не можна було обійтися без війни? Мені здається, що не можна. Війна була необхідна, тому що мирні переговори з Фінляндією не дали результатів, а безпеку Ленінграду треба було забезпечити безумовно, бо його безпека є безпекою нашої Вітчизни».

Сталін замислився, розкрив коробку з цигарками «Герцеговина Флор», звично зламав дві і почав набивати тютюном люльку.

«Ми знали, що фінів підтримують Франція й Англія, на їхньому боці шведи, норвежці, підтримують їх також Америка, Канада».

Задзвонив телефон.

— Йосипе Віссаріоновичу, прибув Меркулов, — сказала слухавка голосом Поскрьобишева.

— Нехай зайде.

Меркулов увійшов до кабінету Сталіна й виструнчився. Витягнувся так, що, здавалося, ніби велика голова от-от відділиться від тулуба. Очі випромінювали відданість. Помітно було, що він просто в захопленні від того, що сам вождь усіх народів захотів з ним говорити. Гаркнув:

— Здравія желаю, товаришу Сталін!

— Вийди і зачекай, — наказав Сталін стенографістці, махнувши рукою на Меркулова, — не треба так кричати — жінку злякаєш.

Кивнув і жестом запросив сісти. Меркулов присів на край стільця, не відводячи очей від вождя.

— Як ідуть справи у наших груп по ліквідації Троцького?

— Все розвивається згідно з планом! — браво, але вже значно тихіше відрапортував Меркулов.

— Добре. Зібрав інформацію про малярські здібності Гітлера?

— Так точно, товаришу Сталін! За наказом товариша Берії мною зібрані всі дані. Наші експерти вважають його досить непоганим художником. Його рівень можна вважати вищим за середній.

— Значить, гарний художник… Кого затвердили керівником делегації радянських художників, яка поїде в Берлін?

— Микола Гущенко призначений керувати делегацією. Наш колишній агент-нелегал у Франції.

— Не пам’ятаю. Який у нього був оперативний псевдонім?

Сталін часто особисто перечитував донесення закордонних агентів і багатьох агентів знав за псевдонімами.

— Ярема, або Художник.

— Ні, не пам’ятаю, — Сталін пихнув люлькою і похитав головою. — Корисний був?

— Так, зробив дуже багато, — ствердно кивнув головою Меркулов. — Добув багато креслень військової техніки.

— А він не подвійний агент? — Сталін утупився колючим поглядом в обличчя Меркулова.

— Нікак нєт, товаришу Сталін! — злякано захитав головою Меркулов. — Нікак нєт!

— Думаєш, що нєт, чи дійсно — нєт?

— Упевнений, що ні. Ми багато разів перевіряли і його, і його інформацію. Він відданий партії.

— Ось так краще, — задоволено закивав Сталін. — Як він потрапив за кордон?

— Був репатрійований до Польщі під час громадянської. Звідти втік до Берліна. Там з відзнакою закінчив художню школу, перебрався до Парижа. Ми допомогли йому відкрити ательє у гарному районі. Він став досить популярним художником і ефективно виконував наші завдання.

— Особиста справа?

Меркулов подав теку.

— Ми склали коротку довідку.

— Прочитай.

Меркулов почав читати:

«Гущенко Микола Петрович. Оперативні псевдоніми — Художник і Ярема. Під час проживання в Німеччині і Франції виконав низку важливих завдань. Добував інформації оборонно-технічного характеру. Завдяки йому вдалося отримати креслення близько 205 видів секретної техніки, в тому числі авіаційного мотору останньої моделі винищувачів фірми «Рено».

— Дуже добре, — пробурмотів Сталін. Зламав цигарку, набив люльку. — Дуже добре. Герой невидимого фронту… — пройшов кабінетом із кутка в куток. Відхилив штору — дощ не вщухав. Здавалося, за вікном була суцільна водяна стіна.

— Правда, був один сигнал, — сказав Меркулов, — з України, що він контактував із націоналістично налаштованими елементами, та потім виявилося, що той, хто це повідомляв, був провокатором і все вигадав, аби отримати підвищення.

— Зізнався? — Сталін відпустив штору і сів у своє крісло.

— Так точно.

— Розстріляли?

— Так точно.

— Добре. Говориш, служив нам вірою й правдою. То нехай їде. Але очей з нього не спускати. І ще одне… — Сталін раптом згадав доповідь Власика про зазіхання Берії на дружину художника. — Меркулов, я поставлю тобі запитання, ти маєш відповісти на нього максимально відверто.

— Слухаюсь, товаришу Сталін.

— І знати про цю розмову мають лише дві особи. Я і ти. Я забороняю тобі говорити про неї будь-кому. У тому числі Берії. Проговоришся — голову відірву. Зрозумів?

— Так точно, — здивовано відповів Меркулов.

— У мене з’явилася інформація, що Лаврентій накинув оком на дружину цього художника. Може це відповідати дійсності? — Сталін важким поглядом утупився в обличчя Меркулова. — Я знаю, що ти, Меркулов, відданий Лаврентію. А маєш бути відданий партії. Відповідай як на духу. Так? Дивися мені в очі.

Обличчя Меркулова вкрилося червоними плямами. Він помітив на прийомі для німецької делегації, як Берія дивився на дружину того художника, і чув, що нарком потім запитував про неї в Герасимова. Чи міг він покривати Берію? Ні, брехня тут могла коштувати йому життя. Щоб Сталін не подумав, що він вагається, Меркулов швидко відповів:

— Може.

— Ніхто не сміє переслідувати дружину майбутнього героя, — у голосі Сталіна звучали металеві нотки. Відразу стало зрозуміло, чому в нього такий псевдонім — Сталін.

— Героя? — перепитав Меркулов.

— Не став зайвих запитань! Іди. І тримай язика за зубами. Скажи, нехай зайде Власик.

Власик виріс на порозі за кілька секунд.

— Слухаю, товаришу Сталін!

— То що, кажеш, Берія вважає себе мені рівнею? — побите віспинами обличчя Сталіна раптом почало наливатися кров’ю і з традиційно жовтого перетворюватися на червоне.

— Так точно, товаришу Сталін! — високий Власик навіть зіщулився, він рідко бачив вождя таким розлюченим.

— Каже, що може, як і ми, взяти собі будь-яку радянську жінку? — Сталін стиснув кулаки.

— Так точно!

— Добре, — вождь уже опанував себе. Голос знову став рівним. — Візьмеш у Герасимова адресу художника Гущенка. Ми посилаємо його керувати делегацією в Берлін. Поставиш охорону його дружині. Щоб про це знали тільки ти і я. За ним і за нею можуть наглядати люди з НКВС. Але при загрозі їй — спробі затримати чи завдати шкоди — жорстко відреагувати! Від кого б ця загроза не виходила! Навіть від наркома внутрішніх справ. Зрозумів? Від кого б не виходила! Я наділяю тебе особливими повноваженнями.

— Так точно, Йосипе Віссаріоновичу! Я все зрозумів! — обличчям Власика промайнула посмішка. Було зрозуміло, що отримане завдання йому до вподоби.

Розділ 28

8 квітня 1940 року, 14 год. 54 хв.

Москва, Кремль

Щойно з кабінету Сталіна вийшов Власик, постукав і увійшов Поскрьобишев:

— Йосипе Віссаріоновичу! Із самого ранку сидить Ворошилов. Я говорив, що ви зайняті, але він сказав, що не піде, поки ви його не приймете.

— Упертий та ще й нахабний, брудний черв’як. І що?

— Сидить уже третю годину.

— Дурний, дурний Климентій! Думає, що зустріч зі мною врятує його задницю. У Фінляндії треба було дбати про свій зад! Але якщо він такий настирливий… Тоді Берію до мене. Нехай візьме все, що в нього є, на того пса. А поки що хай зайде стенографістка.

Щойно стенографістка увійшла, Сталін продовжив з того ж місця, де зупинився. Пам’ять мав чудову:

«Після перших успіхів у нас виявилися негаразди на всіх ділянках. Війська і їхній командний склад не зуміли пристосуватися до умов війни у Фінляндії.

Питання: що ж завадило нашим військам пристосуватися до цих умов? Мені здається, що їм завадив психологічний настрій — фінів шапками закидаємо».

«Гарно. Ми не програли. Просто переоцінили свої сили», — сказав сам собі.

За півгодини з’явився Берія. Сталін знову відіслав стенографістку. Запитав:

— Ну що, Лаврентію? Так куди поверне Гітлер свою армію? Під рушницею 140 дивізій! Хто буде наступним? Адольф завжди вважав мене нижчим за себе! Перед укладанням пакту надіслав привітання зі своїм фотографом. Не з Ґерінгом, не з Ріббентропом! А зі своїм фотографом Гофманом! Сука!

Берія знав цю історію. Під час підписання пакту Гітлер передав вітання Сталіну через свого фотографа Генріха Гофмана. Сталін цей випадок не забув.

— Але ж не просто через фотографа, Кобо. А через особистого фотографа і друга…

— Мені байдуже, Лаврентію. Я керую найбільшою у світі країною і повинен був пити з якимось фотографом. Художник. Мля… Мені всі ці художники і письменники в печінках сидять. До речі, де поховали цього білогвардійського писаку, як його… Булгакова?

Письменник Михайло Булгаков помер місяць тому в жахливій бідності, так і не отримавши від Сталіна дозволу на виїзд за кордон. Про такий дозвіл він просив у влади протягом двох років. Спроба заслужити прихильність Сталіна, написавши п’єсу про його юні роки, ні до чого не привела. Сталіну п’єса не сподобалася. Він узагалі не хотів, аби щось писали про ті роки, коли він ще не був вождем. Люди не повинні думати про нього як про звичайного смертного. Хай і в минулому. Цар — завжди цар. І бог — завжди бог.

— Булгакова поховали на Новодєвічьєму.

Сталін кілька хвилин ходив з кутка в куток. Колись йому подобались булгаковські «Дні Турбіних». Але ця його жахлива п’єска про Івана Грозного, який потрапляє в сучасну Москву… Як може цей нікчемний писака так змальовувати Грозного, його, Сталіна, таємного кумира? Царя, який нині лежить у склепі за кілька сотень метрів від нього і невидиму присутність якого він, Сталін, відчуває ледь не щомиті! Як може цей писака так відверто глузувати з побудованої ним держави, з радянського ладу в «Собачому серці»? Через «Собаче серце» він і заслужив собі собачу смерть. Помер у бідності, усіма покинутий. І його забудуть за кілька років.

— Від чого помер Булгаков? — запитав-процідив крізь зуби Сталін.

— Гіпертонічний нефросклероз чи щось подібне, — квапливо відповів Берія.

— Багато він нам попсував нервів. А тепер нема людини — нема й проблеми, — Сталін узяв слухавку зв’язку із секретарем. — Климент ще сидить?

— Так точно! — відповів Поскрьобишев.

— Скажи, нехай зайде.

Сталін не приймав Ворошилова відтоді, як відсторонив від керівництва бойовими діями у Фінляндії, призначивши командувати військами маршала Тимошенка.

Ворошилов зайшов і зупинився у дверях.

— Дозволь увійти, товаришу Сталін… — голос його звучав тихо і непевно. Він зблід, схуд. Під очима синці, мабуть, від недоспаних ночей.

— Ти вже увійшов, Клименте, — Сталін сидів у своєму кріслі, поклавши руки на стіл і холодним поглядом утупившись у постать досі одного з найближчих йому людей.

— Кобо, я не розумію…

— Не розумієш? І не дивно! Бо мізків не маєш. А ще ти, суко, воювати не вмієш, — обірвав його Сталін. — Перед усією Європою нас обісрав. Де твої ворошиловські стрільці? Га? Це у фінів стрільці — снайпери по півсотні наших клали! Двісті тисяч червоноармійців ми по твоїй милості, Клименте, залишили у фінських снігах! І ще триста тисяч — скалічених і зниклих безвісти! Що ми маємо сказати їхнім батькам і матерям? Що у військовому мистецтві Ворошилов виявив себе тупим віслюком? Що ти не розумієш, брудний ти черв’як?! Лаврентію, що у тебе є на цього пса паршивого?

Ворошилов з надією подивився на того, кого вважав майже другом. Партнера по пиятиках і розвагах з дівчатками. Його погляд волав до Берії про допомогу. Утім, Берія не збирався ні зустрічатися з ним поглядом, ні допомагати. Він діловито розкрив синю теку, яку тримав у руках:

— Климент Єфремович тільки за останній рік витратив з армійських коштів особисто на себе і своїх подружок близько 500 000 рублів…

— На кого чи на що конкретно він витрачав ці кошти? — перебив Сталін.

— У Климента Єфремовича дві дачі, чотири автомобілі. На день народження він подарував своїй секретарці Надії Тузовій шубу з норки вартістю близько 10 тисяч рублів, а також антикварний гарнітур — діамантовий перстень і сережки вартістю близько 15 тисяч рублів. Раніше вони належали коханці царя Олександра Третього, княгині Юріївській. Конфісковані у її палаці, — Берія закрив теку, на його губах промайнуло щось схоже на посмішку. Він зачепив болюче місце Сталіна, який у побуті був досить скромним: роками не змінював шинель грубого сукна, а підошви на чоботях стирав до дірок і лише тоді дозволяв їх змінити.

— Ах ти, сучий сину, шльондрам царські подарунки робиш за державний кошт! — Сталін устав, упершись руками в кришку стола. Очі його метали блискавки. — Бидло, вельможею став!? Гадський твій рід! Забув, як слюсарював у Луганську?! Забув, черв’як, що партія підняла тебе з лайна і довірила пост наркома оборони?!

— Товаришу Сталін! Батьку рідний, пробач дурня, — ледь не плачучи, блідий нарком упав на коліна. Він був упевнений, що прийшов його останній час.

— Лаврентію, якщо колишній нарком не поверне завтра всі гроші, то ввечері заарештуєш його, він поїде у турму. Це наше останнє слово. Іншого не буде! З приводу скасування цього мого рішення звертатися до мене забороняю! Тузову в камеру! Нехай дає покази. Усе про його ганебні походеньки! Що ще є на цього пса шолудивого?

— Товариш Герасимов передав йому посмертний портрет вашої дружини для передачі вам. Він цього не зробив.

У Сталіна серце затріпотіло. Завжди, коли йому нагадували про смерть дружини, у нього починалося якесь дивне серцебиття. Він вийшов з-за столу. Підійшов до Ворошилова, який стояв на колінах, нахилився, вперся долонею йому в лоб і штовхнув так, що той упав на спину.

— Де малюнок товариша Герасимова, пес ти смердючий? — нахилившись, свердлив колишнього наркома палаючими злими очима.

— Кобо, я віддав його до музею, — злякано бурмотів Ворошилов, його губи помітно тремтіли.

— Чому мені не передав?

Ворошилов ковтав відкритим ротом повітря, немов риба, викинута на берег. Здавалося, у нього закінчилися слова. Нарешті він вичавив із себе:

— Аби тебе не нервувати, слово комуніста…

— Який ти комуніст? Пес шолудивий! — Сталін невміло копнув Ворошилова чоботом. У цьому він явно поступався Берії.

— Біс поплутав, пробач, Кобо! — по щоках Ворошилова потекли сльози.

— Пішов геть, черв’як! — страшним голосом прохрипів Сталін, відвернувшись від колишнього наркома.

— Товаришу Сталін, батьку рідний, пробач.

— Викиньте геть це лайно, — Сталін роздратовано зробив жест рукою у бік дверей.

Коли охорона підняла і вивела Ворошилова, Сталін наказав:

— Лаврентію, знайди той малюнок. Віддаси мені. Якщо цей пес не поверне гроші, завтра ж повинен сидіть у турмі. В одиночній камері. Якщо все поверне, то поки що наказую його не чіпати. Поки що. Що з Троцьким?

— Думаю, за місяці все вирішиться.

— Думаю, думаю! За місяць! За два! Скільки будеш, товаришу Лаврентій, годувати нас обіцянками?! Думай швидше! Дуже швидко! Так швидко, аби випадково і тобі не поїхати у турму! — махнув рукою, наче відганяючи когось невидимого від себе. — Вільний.

Сталін довго й нервово з люлькою в руках міряв кроками кабінет. Люлька давно погасла. Але він цього не помічав. Нарешті, вгамувавши нерви, зняв слухавку. Наказав Поскрьобишеву:

— Поклич стенографістку. І я нікого більше сьогодні не приймаю. Жодних винятків.

Стенографістка швидко увійшла, мабуть, увесь час просиділа в приймальній. Кивнув їй на стілець: сідай. Здоровою рукою взяв блокнот, хвору засунув за борт френча. Дивлячись на помітки у блокноті, зроблені синім олівцем, почав диктувати:

«Чи гарна фінська армія? На що вона здатна? На незначні удари, на захід у наші тили. Та ще свої природні умови фіни добре знають, і тільки. Але на цьому виграти війну неможливо. Раз обдурив — зайшов у тил, другий раз обдурив, а третій раз не обдуриш. Не може армія вигравати тільки на подібних фокусах, вона повинна бути армією справжньою. Якщо вона цього не має, вона неповноцінна. Ось вам оцінка фінської армії…»

Розділ 29

7 квітня 1940 року, 10 год. 32 хв.

Москва, комплекс будівель НКВС на площі Дзержинського

Берії подобалося гратися із жертвою. Надя Тузова, яку щойно ввели до його кабінету, опустила очі під його поглядом.

Вона добре знала Берію. Не раз бувала з ним на наркомівських вечірках. Але тоді її тримав під руку всесильний нарком Ворошилов. Тепер усе змінилося. Люди з кам’яними обличчями в однакових темних костюмах і крислатих капелюхах, що робили їх схожими на близнюків, висмикнули її з ліжка. І, не дозволивши зателефонувати Ворошилову, напіводягнену запхнули в чорний «пакард» з опущеними шторами.

Вона спробувала погрожувати людям-сфінксам ім’ям Ворошилова. Але у відповідь вони лише посміхалися, нахабно розглядаючи її, одягнену лише в рожевий халатик.

Люди-сфінкси часто чули подібні погрози від високопоставлених військових та чиновників. Зазвичай погрожували іменами Маленкова, Ворошилова чи навіть самого Сталіна. Але вони чудово знали, що їх могли послати на подібну справу тільки із санкції Хазяїна. Ось і зараз було те ж саме. Погрози ім’ям Ворошилова тривали до половини дороги. А далі вона щільніше запнула халат, закутавшись у нього по самі вуха, і замовкла. Вона добре знала Москву і крізь щілину в шторах легко зрозуміла, що її привезли у комплекс будівель НКВС у центрі Москви. Тут було лігвище сили, яка, напевне, переважала силу її коханого Климента.

Автівка в’їхала у височезні ворота, і за кілька хвилин вона вже була у кабінеті Лаврентія Берії.

— Привіт, Надю, — сказав Берія, встаючи з-за столу і йдучи до неї із широко розкритими обіймами.

Вона стояла розгублена, не знаючи, що робити, запинаючи халат обома руками. Її обличчя під неяскравим світлом люстри набуло кольору персика. З такими ж, як у стиглого персика, червоними щічками. Вона мовчала. Посмішка на її губах то з’являлася, то знову зникала.

Берія обійняв її холодно, як обіймають старого друга. Поплескав по спині. Зазирнув в очі через скельця пенсне, яке блиснуло двома люстрами.

— Ось і побачилися, Надю. — Хто знав, що саме так доведеться зустрітися. Климент Ворошилов — велика людина! Але всі великі люди час від часу роблять маленькі помилки, які знищують їх велич. І чим вище знаходиться людина, тим більше шансів упасти, розбившись ущент. Ось так. Ти тремтиш?

— Що відбувається, Лаврентію Павловичу? Чому мені не дозволили подзвонити Клименту Єфремовичу? — вона відсторонилася, ступила крок назад.

Берія її не тримав. Він розвів руками і стенув плечима. Зняв пенсне, витер скельця хустинкою. Одягнув. Знову розвів руками. Неначе обдумуючи відповідь. Урешті-решт сказав:

— А це не має жодного сенсу. Повір мені, Надю. Хазяїн незадоволений роботою Климента. Йому довелось би засмутити тебе відмовою. Якщо не віриш, то ось телефон, дзвони.

Вона нерішуче зробила крок до апарата, лівою рукою, притримуючи халат, простягнула праву. Берія спостерігав. Тонка, ніби прозора, кисть зімкнулася навколо чорної ебонітової слухавки.

— Але дзвони додому, — беземоційно зауважив Берія. — Хазяїн вигнав його з роботи. Він або дома, або десь п’є. Давай. Пам’ятаєш домашній?

Пальці навколо чорного ебоніту розімкнулися, і вона відсмикнула руку.

— Не хочеш? Як хочеш, — Берія поклав свою руку на телефонний апарат. — Може так статися, що і Климентій приїде сюди. Може, завтра. А може, й не приїде. Це як Хазяїн скаже. А ось ти вже тут. І нічого з цим не вдієш.

Він утупився в неї поглядом, що з байдужого раптом став важким і холодним. Зовсім не таким, яким був, коли він разом із черговою актрискою, а вона разом з Ворошиловим зустрічалися десь на заміській дачі. Навіть не таким, як був хвилину тому. І саме від цього погляду вона знову затремтіла.

— Лаврентію, чим я завинила?

— Тим, Надю, що допомагала профукувати народні гроші наркому оборони Клименту Єфремовичу Ворошилову. Колишньому наркому. Хазяїн цим дуже незадоволений. Климент жив на широку ногу, ти ж знаєш краще за мене. Як справжній барин. Хазяїна цікавлять усі подробиці його життя, особливо ті обставини, за яких витрачалися десятки тисяч карбованців. І я радив би тобі розповісти все начистоту. Це дружня порада, не сприйми, моя люба, як погрозу.

— Я нічого не збираюся приховувати, — вона й справді не збиралася покривати Клима, з якого дива? Він може ще й викрутиться, а її ось зараз можуть повезти у тюрму.

— Сідай і розповідай, як усе почалося. Де ви з ним познайомилися, де зустрічалися. Як витрачали державні гроші. Сідай.

Вона сіла на краєчок стільця, кусаючи губи.

— Мовчиш. А він не мовчав. Розповів і про шубку, і про перстень, і про кольє княгині Юріївської. Хазяїн був дуже-дуже незадоволений.

— Лаврентію Павловичу! Не губи, — вона раптом сповзла зі стільця, обхопила його ноги і заридала.

Він майже ласкаво погладив її по голові. Знову поплескав по спині:

— Ну, ну… Я подумаю, що можна зробити. Сядь.

Він допоміг їй підвестися і сісти на стільця.

— Навіть кат, урешті-решт, може, за бажанням, полегшити страждання жертви.

Вона схлипнула.

— Я жартую. Скажи, Надю, а де кольє й інші подаровані тобі цінності?

— У мене вдома, я все поверну, — з готовністю сказала вона.

— Добре. Слухай, а Ворошилов говорив, що ти в інтимних справах неперевершена. Я б не відмовився перевірити, чи він має рацію…

— Як ти можеш, Лаврентію, адже ми скільки разів відпочивали з Климентом, і ти називав його своїм другом.

Берія раптом повернувся на каблуках і з розмаху вліпив їй ляпаса так, що вона впала зі стільця.

— Тепер усе зрозуміло? — важко дихаючи, запитав Берія. Нахилився до неї і страшно прошипів в обличчя: — Зрозуміло, хто ти сьогодні є у цьому мінливому світі?! Друзями ми були, поки Хазяїн не сказав, що ти ворог народу! Я не дружу з ворогами народу! Я їх саджаю у турму! Перетворюю на табірний пил. Завтра Хазяїн скаже, що Климент ворог, і він буде тут плазувати, мов черв’як, — пальцем він ткнув у килимову доріжку.

Надя Тузова підвела очі на Лаврентія Берію — з її розбитого носа стікала тоненька цівка крові. І протяжно заскиглила. З очей градом потекли сльози. Вона витерла їх рукавом халата. І тут Тузова крізь сльози раптом посміхнулася:

— Б’єш мене? Хочеш дізнатися, чи Климент має рацію? Ну добре, тоді удар мене ще раз, я це люблю.

— Дурепо, не ламай комедію! — він нависав над нею, виблискуючи пенсне, тримаючи руки в кишенях.

— Ні, я справді це люблю.

Берія посміхнувся здивовано й водночас зацікавлено. Коли справа стосувалася жінок, він утрачав над собою контроль. Статура, зріст, колір волосся — не мали особливого значення. Жінки існували для одного…

Тузова тим часом руками вчепилася у край френча.

— Ну вдар мене!

Він якийсь час дивився на неї, потім стусонув чоботом. Вона упала навзнак, розкинувши ноги. Халат розіпнувся, відкривши його погляду дорогу білизну. Вона не квапилася запинатися. Дивилася на нього хтивим поглядом. Коли Берія нахилився, вона обхопила його за шию, пошепки почала обіцяти купу задоволень, які він отримає, якщо її відпустить.

— Добре, — він узяв її за руки, розвів у різні боки, випростався. — У тебе це непогано виходить. Сьогодні поїдеш додому. Товариш Сталін мені особисто доручив вирішувати, кого у цій справі карати, кого милувати. Але луганський слюсар Климка Ворошилов не викрутиться. Йому не дзвонити і на його дзвінки не відповідати! Зрозуміло?

Вона швидко кивнула.

— Тебе відвезуть, і за твоєю квартирою наглядатимуть. Так що не спробуй накивати п’ятами, — він підняв догори вказівний палець. — Чекай мене сьогодні ввечері! Там і продовжимо допит.

Вона схопилася вдячно, як собака, якій кинули кістку, зазирнула йому в очі. Обійняла за шию і поцілувала в губи.

Берія, зрозумівши, що вдячність Наді Тузової справді не має меж, легенько підштовхнув її до дверей:

— Іди. До вечора.

Визирнув у приймальню. Кивнув Саркісову і, коли той підбіг, тихо сказав:

— Відвезеш її додому і поставиш охорону. Нікуди не випускати! І до неї нікого не впускати! Телефон відключити.

Розділ 30

7 квітня 1940 року, 20 год. 40 хв.

Москва

Того ж вечора Лаврентій Берія лежав у широкому ліжку секретарки і коханки колишнього наркома Климента Ворошилова Наді Тузової. Патефон виспівував «Перший поцілунок» у виконанні оркестру під управлінням знаменитого Якова Скоморовського. Берія чекав, поки вона вийде з душу, а потім спостерігав, як вона роздягається. Не міг відігнати думки про те, що ще кілька днів тому в цьому ліжку міг бути Климка Ворошилов — опальний нарком. Та хіба йому не все одно? Кожному — своє!

Вона ковзнула під ковдру, притиснулася до нього гарячим тілом, а потім, спершись на лікоть, прошепотіла йому на вухо:

— Лаврентію, ти допоможеш мені?

— Урятуватися від гніву Коби? — посміхнувся він.

— Так! — вона теж посміхнулася йому. Її очі виблискували блакитним сяйвом. Вона була впевнена, що врятована.

— Звісно, допоможу, — відповів Берія й подумав, що врятуватися від гніву Коби ще нікому не вдавалося. Не треба було брати діаманти княгині Юріївської. Але вголос додав: — Можеш вважати мене своїм покровителем.

І відразу запитав:

— Тут бував Ворошилов? — стис її руку вище ліктя з такою силою, що вона верескнула.

— Пусти!

Він трохи послабив пальці, гаркнув:

— Говорити правду!

— Так, — тихо, не дивлячись йому в очі, відповіла вона.

— І як він у цих справах?

— У яких?

Берія картинно зітхнув: ти все розумієш — не валяй дурня. Сказав:

— Надю, в інтимних.

— Я не можу про це говорити, — зашарілася вона.

— Говорити правду наркому внутрішніх справ!

— Дуже посередній, — зітхнувши, відповіла вона.

— Ворошиловський стрілець, мля! — у голосі Берії звучали презирливі нотки. — Добре! Про Ворошилова забудь. Він уже не підніметься. Дай бог, аби живим залишився.

— Що мені Ворошилов! Я покохаю тебе, любчику мій, тільки допоможи. Ти такий могутній, гарний, розумний…

Вона була гаряча й оповила Берію своїм тілом, немов плющ. Шепотіла:

— Ох, який ти. Нарком внутрішніх справ. Ох, який внутрішній нарком…

* * *

Уранці, вже одягнений, Берія раптом запитав:

— Що у тебе з дружиною Молотова?

Тузова ошелешено мовчала і лише кліпала очима.

— Чого ти лупаєш очима? Я повторюю: що у тебе з цією жидівкою Перл? Якщо хочеш, щоб я тобі допомагав, говори правду! — він узяв і боляче стиснув її руку вище ліктя.

— Я кохаю її! — раптом з неочікуваною злобою відповіла Тузова. — Пусти!

Берія зробив круглі очі. Похитав головою:

— Цікаво побачити, чим ви там займаєтеся.

— Де? — не зрозуміла вона.

— У тому особняку на березі Москви-ріки.

— Ти слідкував за нами? — вона сіла, притиснувши руки до грудей. — Тепер мені все зрозуміло. Яка ти потвора, Лаврентію! Не маєш нічого святого, зовсім нічого! А може, ти любиш дивитися? — вона раптом розреготалася.

— Сука, — Берія нахилився і відважив їй ляпаса. Голова Тузової сіпнулася, а щока почервоніла. Вона захлипала, тримаючись рукою за щоку, потім сказала:

— Бий, бий, ти ж знаєш, я це люблю.

Він розчепіреною п’ятірнею штовхнув її в обличчя так, що вона злетіла з крісла і упала на спину.

— Ще раз запитую, що у тебе з цією жидівкою: де ще зустрічалися, про що розмовляли, що робили? Говори, суко!

Але Тузова раптом посміхнулася і запитала, піднявшись на лікті:

— Слухай, Лаврентію, а якщо я розповім про це…

— Про що, Надю? — Берія присів над нею. Щільно стиснуті губи, червоний ніс, очі під пенсне — все випромінювало загрозу.

— Про те, що було у нас із тобою тут, — вона не розуміла, що грає з вогнем.

— Кому розповіси? Клименту?

— Ні, самому Йосипу Віссаріоновичу. Хазяїну! Домовлюся через Перл і Молотова, щоб він мене вислухав. Що буде з тобою?

— Ну що ти, Надю… — Берія раптом посміхнувся. Опустив погляд. Стиснув, розтиснув кулаки. Випростався і стояв, похитуючись на каблуках. — Оце вперше мені погрожує жінка. Ти хочеш себе врятувати чи мене потопити? Чи, може, це жарт?

Вона якийсь час мовчала, дивлячись на нього знизу вгору. Раптом, мабуть, злякавшись своєї сміливості, сказала:

— Звісно, жарт, Лаврентію.

— Граєш зі мною? А ти жінка хоч куди… Почекай п’ять хвилин, у мене для тебе є гарна пропозиція. Я зараз повернуся. Дещо візьму в машині. Май на увазі — телефон відключено. На сходах — мої люди. Так що не бешкетуй!

Він вийшов, спустився сходами і довго сидів на задньому сидінні ЗІСу поряд із мовчазним Саркісовим. Думав: «Не треба було мені погрожувати, Надю, не треба… А так, що я маю тепер робити? Раптом Хазяїн захоче звести Надю з Климентом? Він дуже любить смакувати інтимні деталі. За що подарував діаманти? Де зустрічалися? Скільки разів на тиждень? Чи знала дружина? І та дурепа може розповісти про те, що він, Лаврентій Берія, не відправив відразу Надю Тузову в камеру. А переспав із нею й обіцяв допомогу. Наперекір указівці Хазяїна! Жах! Що буде за таке? Можливо, нічого. Назве кобелем шолудивим, черв’яком хтивим. А можливо, зітре на табірний пил. А якщо вона не розповість? Ні, він не може ризикувати усім через цю ворошиловську шлюху.

— Саркісов! — вигукнув, ніби забув, що помічник поряд.

— Слухаю, Лаврентію Павловичу! — відгукнувся вірний Саркісов.

Берія здригнувся.

— Надія Тузова виявилася ворогом народу. Та ще й людиною, яка дискредитує верхівку нашої партії. Треба ліквідувати її. Але так, щоб про це знали тільки ти і я. Я — в Контору. А ти — виконуй.

Коли Саркісов постукав у двері, Надя Тузова відповіла майже відразу:

— Хто там?

— Відчиняйте! — сказав Саркісов. — Ми від товариша Берії. Лаврентій Павлович у вас забув свій годинник.

— Хвилинку…

Саркісов жестом наказав двом офіцерам НКВС стати за дверима.

Коли він увійшов, Тузова відступила. Очікувально дивлячись на нього. Він не відвів погляду. І вона відразу все зрозуміла. Охнула, упала на коліна. Почала голосити. Потім схопилася, обняла його ноги, почала здирати із себе одяг. Може, сподіваючись врятувати собі життя за користування тілом? Та жіноче тіло незадовго до смерті небагато коштує. Вона потягла його на диван, і він не втримався.

Але то була кількахвилинна слабкість. Все скінчилося досить швидко. Він з відразою відштовхнув її, ненавидячи себе за таку слабкість. Вона плакала, забившись у куток, підібгавши під себе ноги. Він устав. Застебнувся, подивився на себе в дзеркало, чи все нормально. Усе було в порядку.

Визирнув на сходи і кивнув своїм людям.

Вони увійшли й один миттєво накинув Тузовій мішок на голову. Другий схопив за ноги, якими вона намагалася відбиватися. Перший руків’ям револьвера вдарив її по голові. Тіло обм’якло, і вони почали в’язати їй руки й ноги.

Наступного дня о шостій ранку колишню секретарку колишнього наркома Надію Тузову було знайдено мертвою на купі сухого листя біля залізничної платформи підмосковного села Мамонтове, куди вона, за версією слідчого, приїхала відвідати свою матір.

Коли знайшли тіло, його температура була 31 градус, із чого слідчий зробив висновок, що смерть настала близько дванадцятої ночі. Якраз тоді, коли до платформи підійшов останній приміський потяг.

Жодних зачіпок щодо особи вбивці знайдено не було. Хоча ходом слідства цікавилися товариші Ворошилов і Молотов. А курував його особисто народний комісар Лаврентій Берія.

Розділ 31

9 квітня 1940 року

Берлін

Німецький імперський міністр іноземних справ фон Ріббентроп 7 квітня 1940 року направив телеграму в посольство Німеччини у Москві, яку там чомусь одержали аж 9 квітня. Телеграма була про фактичний початок серйозних бойових дій Німеччиною в Європі, про що Берлін хотів повідомити дружню Москву акурат у момент висадки німецьких військ у Данії. Англо-французькі штаби дорого б дали, щоб отримати її копію. Але дізналися про акцію по факту.

* * *

Т е л е г р а м а

Берлін, 7 квітня 1940 р. Відправлено 22 год. 32 хв.

Москва, 9 квітня 1940 р. Одержано 02 год. 07 хв.

Німецькому послові графові фон Шуленбургу Москва

Цілком таємно. Розшифрувати особисто

До цієї інструкції додається дві копії меморандуму, що буде вручений нашими послами в Осло й Копенгагені 9 квітня о 5 годині 20 хв. ранку за німецьким літнім часом, а також зацікавленим урядам, у тому числі радянському. Доти, згідно з меморандумом, ви повинні дотримуватися строгої секретності, і навіть співробітники посольства не повинні про нього знати.

9 квітня о 7 ранку за німецьким літнім часом Вам пропонується попросити про зустріч із паном Молотовим і вручити йому копію меморандуму.

Будьте ласкаві додати усно, що ми одержали достовірні повідомлення про неминучість удару англо-французьких збройних сил по узбережжю Данії й Норвегії й повинні були діяти негайно.

Запевніть, що території Швеції й Фінляндії нашою акцією порушені в жодному випадку не будуть. Імперський уряд дотримується думки, що ми діємо також і в інтересах Радянського Союзу, тому що реалізація англо-французького плану перетворила б Скандинавію на театр війни, а це, імовірно, призвело б до порушення фінського питання, у чому СРСР не зацікавлений.

Будь ласка, телеграфуйте негайно, як було сприйняте Ваше повідомлення.

Ріббентроп

* * *

9 квітня вермахт, за наказом Гітлера, діяв стрімко і рішуче. У Копенгагені, о 4 годині 20 хвилин за данським часом німецькі війська висадили великий десант. Десантники, практично без втрат, захопили всі головні мости й аеродроми країни. Данські вояки прокидалися від стусану прикладом або чоботом під ребра і, ще навіть не продерши очі, потрапляли у полон. Нечисленні сили данської авіації були знищені за кілька хвилин на аеродромах завдяки масованій атаці німецьких бомбардувальників. Розвідка адмірала Канаріса діяла відмінно. На детальні карти Данії, що їх мали німецькі пілоти, були нанесені всі до єдиного військові аеродроми. Через десять хвилин після висадки десанту, о 4 годині 30 хвилин, сухопутні війська вермахту перетнули данський кордон. О 6-й годині ранку данський уряд закликав свою нечисленну армію здатися. Король Крістіан Десятий, під загрозою бомбардування житлових кварталів данських міст, був змушений підписати капітуляцію. У результаті за день німецька армія захопила всю Данію, втративши одного вбитого на кордоні солдата. Він загинув випадково, автомат іншого німецького солдата, знятий із запобіжника, при падінні вистрелив. Куля поцілила солдату прямо в серце.

А о 5-й ранку німці атакували Норвегію, вони висадили десанти в найбільших норвезьких портах: Осло, Арендаль, Берген, Тронгейм і Нарвік. Але потомки вікінгів виявилися міцнішими горішками, ніж м’якотілі данці. У кількох місцях норвежці організували жорстку оборону, чим затримали висадку німецьких військ. Норвезькі спецслужби встигли евакуювати зі столиці і королівську родину, й золотий запас. Тим самим був зірваний аналогічний данському план вермахту — змусити короля підписати капітуляцію. Тут шантаж норвезького короля не дав жодних результатів, і міста, в яких дислокувалися норвезькі війська, були піддані сильним авіаційним бомбардуванням. Загинуло багато цивільного населення, міста були зруйновані. Але Норвегія продовжувала боротися.

* * *

9 квітня 1940 року

Москва

Т е л е г р а м а

№ 653 від 9 квітня

Посол Шуленбург — у МЗС Німеччини

Дуже терміново!

Секретно!

На Вашу інструкцію від 7 квітня (доставлену радником дипломатичної місії фон Заукеном) повідомляю наступне.

Інструкція стосовно інформування Молотова виконана сьогодні о 10 годині 30 хв. за європейським часом. Молотов заявив, що радянський уряд розуміє, що Німеччина була змушена вдатися до таких заходів: англійці, безумовно, зайшли надто далеко. Вони абсолютно нехтують правами нейтральних країн. На закінчення Молотов сказав буквально наступне: «Ми бажаємо Німеччині повної перемоги в її оборонних заходах».

Шуленбург

* * *

9 квітня 1940 року, 10 год. 50 хв.

Москва

Молотов почав телефонувати Сталіну, щоб повідомити про заяву Шуленбурга відразу після завершення зустрічі з ним. Сталін був на Ближній дачі. Довго не брав слухавку. «Мабуть, Власику чомусь незручно будити Хазяїна», — подумав Молотов. Або пив допізна і наказав не будити. Або розважався з Давидовою. Про роман Сталіна і прими Большого театру знало все Політбюро. Довелося подзвонити Власику і сказати, що справа абсолютно невідкладна.

— Значить, Норвегія і Данія, — сказав Сталін, якого на вимогу Молотова таки розбудив Власик. — Це гарна новина, В’ячеславе! З мене вино! Гітлер ударив на Захід, значить, ще поборемося!

Але щодо Давидової Молотов помилився. Валечка Істоміна — прислуга, нянька, наложниця — сиділа у ліжку вождя. Натягнувши ковдру по шию, запитально дивилася на Сталіна. Той кивнув на двері. Вона швидко ковзнула з-під ковдри. Натягнула нічну сорочку, халатик. Кинула швидкий погляд: чи дивиться? Ні, він не дивився, був заглиблений у себе. Вона не ображалася. На свого бога не ображаються. Йому служать і на нього моляться. Прочинила двері. Тихенько прослизнула повз Власика, що байдуже відвернувся до вікна.

— Власик, готуй машину. І викличи Берію в Кремль, — з’явився в дверях спальні Сталін.

9 квітня 1940 року, 13 год. 40 хв.

Москва

Сталін пройшов повз Поскрьобишева, ледь кивнув у відповідь на привітання. На привітання Берії взагалі не відповів. Лише сказав: «Зайди». Не запропонував сісти. Не знімаючи шинелі, ходив кабінетом з кутка в куток. Видно було, що Сталін знервований. Лише хижо блискали з-під кошлатих брів білки очей. Зняв кашкета. Кинув на стіл. Нарешті зупинився перед Берією і, втупившись йому в обличчя, цідячи слова крізь зуби, запитав:

— Лаврентію, чому розвідка НКВС не доповіла, що Гітлер готує напад на Норвегію й Данію? Чому розвідка НКВС дурно їсть народний хліб?!

— Кобо, ось у мене шифровка. — Берія брехав. Про напад Німеччини він дізнався з перекладів повідомлень англійського радіо, які йому щойно занесли з відділу перехоплення. Тільки встиг подумати: «Фітіна зітру на порох», — і тут йому зателефонував Поскрьобишев, негайно вимагаючи «на килим» до Сталіна. Всю дорогу він думав, як викрутитися з цього становища.

— Ах ти, суко! Мені вже про це доповів Молотов, а йому сказав Шуленбург! Розвідка НКВС — сліпі кошенята! За кордоном тільки п’ють і бабів тягають! — Сталін вихопив шифровку з руки Берії, зібгав здоровою рукою і жбурнув паперовий м’ячик Берії в обличчя. Кулак його тремтів перед носом у Берії — от-от ударить! Слина летіла Берії в обличчя, а він не смів відхилитися.

— Вибач, Йосипе Віссаріоновичу. Недопрацювали, — бурмотів він.

— Недопрацювали! Недопрацювали! — Сталін повернувся і пройшов через усю кімнату. Шарпнув, ледве не перекинувши, стільця. Визирнув у вікно. Його знайомого ворона ніде не було видно. Нарешті опанував себе. Зняв шинель, кинув на крісло. — Лаврентію, ще раз недопрацюєш, поїдеш прямо з цього кабінета у турму. Що ти думаєш про цю акцію?

— Що Норвегії і Данії швидко буде гаплик, — зорієнтувався Берія. Хустинкою він витер спітнілі від хвилювання лоб і щоки.

— При нападі на Норвегію вони користувалися нашою базою?

У 39-му, з дозволу СРСР, німці таємно побудували військову базу для німецького північного флоту за 35 кілометрів від Мурманська. Поки що англійцям і французам про це було невідомо.

— Я не сумніваюся. Там увесь час заправляються паливом 5—7 їхніх підводних човнів.

— Добре. Уточниш і доповіси, — Сталін, здавалось, уже заспокоївся і говорив на тон нижче. — Що там з поїздкою художників до Німеччини?

— Відмінити? — швидко запитав Берія, своєю запопадливістю сподіваючись попередити можливий спалах гніву вождя.

— Ні, не відміняти! Нічого не відміняти! Тому що нічого ще не вирішено з подальшим ходом війни! Поки Англія й Франція не приєднаються до бойових дій на континенті, нічого не відміняти! Ти підготував мені фото того «героя невидимого фронту»? Художника, який їде керівником делегації?

— Так точно! — Берія дістав з теки фото, яке таємно зробили його люди з машини зовнішнього спостереження, коли Гущенко виходив з дому, і фото з особистої справи агента Яреми. Були також кілька фотографій із газет, які писали про нього з приводу тієї чи іншої виставки. — Вважаю, що він підходить. Типова слов’янська зовнішність, високий, риси обличчя пропорційні…

— Якраз такий має загинути за справу Маркса—Леніна, — замислено сказав Сталін, уважно розглядаючи фото.

— Сталіна, — додав Берія.

— Що? — підвів голову вождь.

— За справу Маркса, Леніна, Сталіна! — Берія, знівелювавши спалах гніву вождя, підлабузництвом намагався закріпити успіх.

— Добре, Лаврентію. Я ціную твою відданість, — Сталін, схоже, остаточно змінив гнів на милість. — Але треба бути відданим партії, а не мені особисто.

— Дружина, — Берія поклав перед Сталіним фото дружини Гущенка, яку теж зробили люди з машини зовнішнього спостереження.

— Дружина нічогенька. Струнка брюнетка. Гарна, правда, Лаврентію? Подобається тобі?

Тон Сталіна чомусь здався наркому глузливим. Він здивовано підвів погляд.

— Так, Кобо, непогана. Але до чого тут… — у Берії лобом пробігли зморшки.

— Ось і я не дуже зрозумів, навіщо ти притягнув фото дружини? Дружина хіба їде разом з героєм?

— Дружина залишається. Ти ж знаєш, Кобо, такий порядок. Якщо ми відправляємо когось зі спецмісією, то дружина й діти залишаються тут.

Вождь знав. Ідея введення такого порядку належала особисто Сталіну після втечі на Захід відомих радянських розвідників — Орлова і Рейса. Відтоді у закордонні відрядження їздили з дружинами лише посли.

— Добре, Лаврентію. Розберися зі своїми людьми з ІНО. Вони таки марно їдять народний хліб. Знайди винного. Якщо саботаж — розстріляй! Якщо проста недбалість — у турму! Щоб іншим була наука. Доповіси.

— Слухаюсь.

— Значить, Гущенка в Берліні має зустріти Захар, і нехай очей з нього не спускає. Художник буде робити свою справу.

— Кобо, я наказав тримати його під серйозним наглядом. І накажу моїм людям приглянути за дружиною? — тон Берії був запопадливо-прохальним.

— Накажи.

Сталін повернувся до вікна й хитро посміхнувся у вуса. А у Берії заблищали очі. Він не помітив посмішки.

— Як у тебе там з агентурою в Берліні? — запитав генсек, не повертаючи голови.

— Ще складно, але скоро все буде добре! — бадьоро відрапортував Берія.

— Козел, твою мать… — Сталін обернувся, посмішка зникла, очі дивилися холодно й суворо.

— Але, Кобо… — знітився під його поглядом Берія.

— Мовчи, хочеш сказати, що я їх розстріляв? Ти сам мене запевняв, що всі вони — агенти гестапо!

Розділ 32

Професор Українського інституту в Берліні на прізвище Кузеля був українським націоналістом. Він не любив СРСР і Сталіна. Утім, рейх і Гітлера він не любив іще більше. Відносив себе до тієї групи українських націоналістів, яка вважала, що Україна у складі СРСР — це менше зло для українців, ніж Україна у складі рейху. У Кузелі не було ілюзій щодо того, яка доля очікує Україну в складі німецького рейху.

Він не дуже вірив Розенбергу, який обіцяв незалежну Україну під протекторатом Великої Німеччини, і був добре знайомий з поглядами Геббельса і Гіммлера на цей рахунок. Два останні були проти будь-якої незалежності чи навіть косметичної автономії.

Останнє слово було за Гітлером. І Кузеля майже на сто відсотків був упевнений, що переможе позиція, котра не передбачає будь-якої незалежності України. Як це, наприклад, було з Польщею. Найгірші сподівання укріпилися під враженням жахіть, які творив вермахт на польській землі. Такого Кузеля не бажав своїй батьківщині у жодному випадку. Для її народу влада Сталіна все ж була великим, але меншим, ніж влада Гітлера, злом. Принаймні перший не сповідував расових теорій про унтерменшів. Бо, за класифікацією Гіммлера, сам належав до унтерменшів — був грузином.

Свою позицію Кузеля у рейху ніколи не афішував, але якось натякнув у розмові віч-на-віч із журналістом «Правди», що має надважливі й надцікаві матеріали для радянської розвідки.

Кузеля не мав сумнівів, що журналіст «Правди», як і більшість його колег з радянських видань за кордоном, паралельно працював на НКВС. І не помилився. Журналіст доповів керівництву. На зустріч із Кузелею відправили агента.

Утім, про погляди низки науковців інституту знали не лише в НКВС, а й у гестапо. Й інститут, говорячи мовою професіоналів, був давно під ковпаком у людей Гейдріха. Після того, як доктор Геббельс категорично заборонив чіпати українську націоналістичну верхівку, вбачаючи в ній авангард майбутнього походу на схід, людям Гейдріха залишилося лише спостерігати.

Зустріч із Кузелею доручили провести раднику радянського посольства Ігуменову. Саме він і мав отримати від Кузелі секретну інформацію.

Зустріч пройшла ідеально. У кафе Кузеля передав Ігуменову крихітний пакетик з плівкою, на якій були фото секретних документів.

Але тут у справу втрутився його величність випадок, який провалив не одну шпигунську операцію. Ігуменов, на півдорозі до радянського посольства, вийшов із традиційного для берлінського громадського транспорту двоповерхового автобуса і намагався швидко перебігти дорогу. Ось воно, російське «авось»! Вхід до станції метро був зовсім поряд — на протилежному боці вулиці. Але щойно Ігуменов зробив крок з-за крила автобуса на проїжджу частину, його зачепив сірий «хорх». Ігуменов головою вдарився об бордюр і втратив свідомість. Карета «швидкої допомоги» відвезла його в найближчу клініку, яка виявилася на Блюменштрасе.

Лікар помацав пульс, підняв повіки, послухав серце.

— Мабуть, струс мозку, — сказав він медсестрі. — А може, ще щось серйозніше. Напевне зараз сказати не можна. Запишіть — пацієнта доставлено непритомним.

— Лікарю, що це? — запитала медсестра, яка дбайливо переписувала вміст кишень пацієнта, показуючи крихітний конвертик з мініатюрною плівкою.

Лікар стенув плечима. Що йому було до того, що знайшли у цієї людини? Але чоловік раптом застогнав і сказав кілька слів незнайомою мовою.

— Він — іноземець? — здивовано запитав лікар.

— Так, — відповіла лікарка, розкриваючи паспорт. — Дипломатичний паспорт. Це росіянин.

— Ого, росіянин з якимись плівками! Думаю, про всяк випадок варто повідомити гестапо. Як ви вважаєте?

Медсестра з готовністю кивнула. Звісно, вона вважала так само, як вважав лікар.

А ледь не кожен німець вважав своїм обов’язком повідомляти про ворогів Німеччини. Зі свідомості німців ще не встигла викуритися думка, що росіяни — вороги. Адже ворогами вони були багато років, а друзями — лише рік.

Гестапо функціонувало як завжди чітко. Двоє працівників районного відділку з’явилися за півгодини. У пакетику вони знайшли плівку з польовими картами України німецькою мовою і німецько-українські розмовники для окупаційних військ. Це були документи, які стовідсотково свідчили про підготовку вермахту до нападу на СРСР.

Про що ще могли свідчити розмовники з текстами на кшталт: «Руки вгору! Де голова колгоспу? Кидай зброю! Політруки і комуністи — крок уперед!»

Росіянину вкололи снодійне, і прокинувся він уже в тюремній лікарні гестапо. А в журналі прийомного покою лікарні на Блюменштрасе з’явився запис про те, що невідомий без документів помер, не приходячи до тями.

9 квітня 1940 року, 10 год. 56 хв.

Берлін, вул. Принц-Альбертштрасе, комплекс будівель гестапо

Гестапівців було двоє. Радник радянського посольства Ігуменов сидів на стільці, жорстко прикрученому до підлоги. Руки в браслетах за спинкою сидіння. На голові — пов’язка. Гестапівці були в розстібнутих сорочках. Чорні формені френчі з білим кантом і свастиками на рукавах акуратно висіли на плічках.

Один був високим і жилавим із сухим вилицюватим обличчям. Інший — товстий, з опецькуватим обличчям і поросячими очицями. Худий сказав:

— У тебе вихід один. Або працювати на нас, або смерть. Звідси ти не вийдеш. Ми затримали тебе з абсолютно секретними матеріалами. Якщо ти знаєш, що там, ми вже не маємо права тебе відпустити.

— З ким ти контактував в інституті, й хто передав тобі ці матеріали? — запитав товстун.

Ігуменов подумав: «Ось і все. Відповісти — означає віддати Кузелю гестапо».

Якщо він навіть погоджується, здає Кузелю і того заарештовують, то що б він не сказав, Кобулов йому не повірить, і завтра ж його відправлять у Москву. А там він ворог народу! Його розстріляють, дружину теж розстріляють. Доньку — красуню Марію Ігуменову, студентку філфаку МДУ — відправлять на Колиму. Що там з нею зробить табірне начальство або зеки, відомо.

— З ким контактував? — товстун нахилився до Ігуменова, і той відчув, який несвіжий подих у гестапівця.

— Я дипломат. Ви не маєте права. Я вимагаю зустрічі з радянським послом, — він намагався, щоб його голос звучав твердо. Так він міг виграти якийсь час. Хоча який у цьому сенс?

— Ми у дружніх стосунках з СРСР. І це для тебе дуже погано. Тому що, я повторюю, ти живим звідси не вийдеш. Хіба що будеш працювати на нас. Ти був необачним і потрапив під автомобіль. У лікарні зроблено запис, що ти помер, не приходячи до тями, — продовжував товстун. — Тебе вже навіть поховали в номерній могилі, як ховають безхатьків.

Ігуменов похмуро мовчав. Він — живий труп. І розумів це Ігуменов краще, ніж ці два заплічних справ майстри.

— З ким ти контактував в інституті? — запитав жилавий.

— Ти поводишся як останній кретин, — додав товстий гестапівець. — Я пояснюю тобі, що буде, якщо ти не будеш нам відповідати. Ти в гестапо. Наша мета — безпека Німеччини. Від того, будеш ти відповідати чи ні, залежить безпека всієї держави. Наших сімей і наших дітей. Його, — товстий кивнув у бік свого колеги. — І моїх. І тому ми не зупинимося ні перед чим, аби ти розв’язав свого поганого язика. Наші методи, повір, дуже негуманні. Я пояснюю тобі це, щоб ти не сподівався на дипломатичне прикриття. Його для нас не існує, і ти дуже швидко це зрозумієш.

Гестапівець випростався і витер хустинкою піт із чола.

Знову заговорив жилавий:

— Вирішуй швидше. У тебе кілька хвилин. Ти зможеш працювати в гестапо. Ніхто в СРСР ніколи не дізнається, куди ти зник. Повір, ми зможемо це зробити. Ти пручаєшся абсолютно даремно, — він дістав з кишені пачку цигарок. Запропонував колезі. Вони відійшли до вікна, відкрили кватирку і запалили.

Палили кілька хвилин. Потім загасили цигарки і підійшли до Ігуменова.

— Ну що, гер Ігуменов, яке буде ваше позитивне рішення? — запитав товстун.

Ігуменов підвів погляд і похитав головою. І раптом плюнув, плювок не вдався, націлений у живіт товстуна, він не долетів і упав гестапівцю на черевик. Це був далекоглядний прийом: розлютити гестапівців і нехай вони його вб’ють якомога швидше!

Товстун наморщив чоло. Нахилився, витер черевик хустинкою і кинув її до кошика зі сміттям. Гестапівці перезирнулися. Було зрозуміло, що клієнт виявився складним. І розговорити його буде не так просто. Стали по обидва боки стільця. Один ударив Ігуменова у щелепу справа. Стілець хитнувся, але другий гестапівець швидко вирівняв його, ударивши Ігуменова зліва. Вони працювали над ним, як над боксерською грушею на тренуванні. Били здебільшого відкритими долонями, аби швидко не втратив свідомість.

За 10 хвилин обличчя Ігуменова уже нагадувало криваве місиво.

Упевнившись, що той уже втратив свідомість, товстий приніс банку води. Повільно вилив Ігуменову на голову. Коли той прийшов до тями, запитав:

— Ну ти тепер зрозумів, чим є зараз твоє життя, чого воно варте і що ми можемо із тобою зробити?

«Мені все одно, — подумав Ігуменов. — Якщо після зустрічі зі мною візьмуть Кузелю, то в Москві зі мною станеться те ж саме. Або навіть гірше. А потім те ж саме в Конторі зроблять з моєю дружиною в мене на очах».

— Я вимагаю зустрічі з радянським послом, — його розбиті губи розпухли і заважали говорити. Він не говорив, а хрипів. — Я дипломат!

Після повторної обробки і другого «душу» гестапівці розстебнули браслети, й обм’якле тіло впало на підлогу.

Вони спробували посадити його на стілець, та тіло вже підкорялося лише силі тяжіння. Один з гестапівців присів і підпер голову Ігуменова дулом пістолета. Побачивши, що той відкрив очі, запитав:

— Скажи, до кого ти ходив в інститут, і все закінчиться, або я стріляю.

Ігуменов спробував хитнути головою, але пістолет не дозволив цього зробити. Утім, гестапівець жест зрозумів.

Гримнув постріл. Гестапівець, перед тим як натиснути спуск, повернув пістолет убік. До того ж патрон виявився холостим.

Тіло, яке більше не підтримувало дуло пістолета, сповзло на підлогу. Коли його повернули на місце, з очей Ігуменова текли сльози. Розбиті губи і щоки тремтіли.

Гестапівці знали, що саме в такому стані підслідні, як правило, починають ламатися.

Жилавий розтиснув Ігуменову пістолетом зуби і рвучко увігнав дуло в рот. Ігуменов закашлявся від осколків зубів.

— З ким ти контактував?

Але вони нічого не знали про дружину й доньку Ігуменова. Про МДУ, про Колиму і про те, що трапляється там з гарненькими москвичками.

— Тобі треба подумати?

Він ледь спромігся кивнути головою, що сіпалася від нервового тику. Йому потрібен перепочинок.

— Подумай. У тебе буде час до завтра. Але лише до завтра.

Товстий натиснув кнопку виклику, з’явилися два тюремники.

— Цього у карцер. У кубик.

Тюремники потягли тіло, за яким залишався кривавий слід. Тіло вкинули в кам’яний мішок два на два метри по периметру і такої ж висоти. З кам’яною лавкою. Це і був кубик. У кубику він пробув добу.

Згори швидше за все досить потужний насос нагнітав холодне повітря. За законами фізики воно опускалося вниз, витісняючи тепліше.

Він заповз у куток, підтягнув ноги до грудей. Та врятуватися від холоду, що, немов голками, пронизував розбите тіло, було неможливо.

10 квітня 1940 року, 9 год. 26 хв.

Берлін, вул. Принц-Альбертштрасе, комплекс будівель гестапо

Охоронці посадили Ігуменова на стілець і вийшли. Він знову був віч-на-віч зі своїми вчорашніми катами.

— Твій час на роздуми повністю вийшов, з ким ти контактував в інституті? — жилавий відразу перейшов до справи.

Ігуменов промовчав. Намагався відтягнути те, що мало далі статися. На мить. На секунду. На кілька секунд.

— Будеш говорити?

Він кивнув.

— Говори!

Він промовчав. Вони знали цей спосіб — намагання відстрочити страждання хоч на хвилину, хоч на мить. І тому відразу удар гумовим кийком товстуна ззаду по шиї звалив Ігуменова на підлогу. Сьогодні голову не чіпали. Вони зірвали з нього одяг, кілька хвилин обробляли його кийками по п’ятках і по нирках. Він кричав. Чи, може, то мимоволі кричав його голос? Голос тепер жив окремим життям.

Його перекинули обличчям догори.

— З ким ти контактував в інституті?

Вони поставили з обох боків від його голови два електрообігрівачі.

— Обережно, щоб не зайнялося волосся, — сказав товстий.

Вони палили біля вікна, з цікавістю спостерігаючи, як Ігуменов сіпав головою, намагаючись віддалити обличчя від одного обігрівача і наражався на інший. Запахло смаженим м’ясом. Допалили. Товстий відсунув обігрівачі вбік, хлюпнув на Ігуменова водою.

— Ми знаємо, що ти забезпечував зв’язком з резидентом вашого нелегала в Берліні. Ця людина давно працює на нас. Тому ти під ковпаком. Ти давно вже був під ковпаком. І коли ти увійшов до інституту, ти спалив усі мости. Інститут — секретний заклад. Людина, яку ти два роки забезпечував зв’язком, працює на нас. Ти не віриш?

Він хитнув головою.

Вони посадили його на крісло.

Із розбитого рота вирвалося ледь чутне:

— Я дипломат, ви не маєте…

— Ти не дипломат. Ми знаємо, що ти працівник НКВС. Ти працював проти рейху. Те, що ми зараз союзники, нічого не міняє. Ти завдав Німеччині величезної шкоди. Так що для нас ти не дипломат, а мішок з лайном.

— Добре, — товстий відкрив двері. — Прошу вас.

До кімнати увійшов чоловік.

Він упізнав його. Два роки він був його зв’язковим. Чоловік передавав йому важливу інформацію, а він доставляв її у посольство. Особисто резидентові Богдану Кобулову. Він не знав, хто цей чоловік. Знав лише кличку — Ліцеїст.

— Два роки ти носив дезу до свого посольства. Коли твоє начальство це зрозуміє, ти труп.

«Я й так труп», — подумав Ігуменов. Він уже перетнув ту межу, коли біль притупив свідомість. Він ніби перестав відчувати муки. Його свідомість жила окремо від понівеченого тіла.

— Будеш говорити?

Ігуменов ствердно кивнув головою: скажу йому — кивнув на чоловіка.

— Добре, прошу вас, — кивнув худий.

Чоловік нахилився до Ігуменова. Ігуменов плюнув йому в обличчя.

Прицільний удар жилавого в потилицю відразу позбавив Ігуменова свідомості.

11 квітня 1940 року, 14 год. 36 хв.

Берлін

У кабінет Гейдріха зайшов Ріббентроп. Високий, худий, у формі обер-групенфюрера СС, він був чимось схожим на Гейдріха. Правда, мав трохи міцнішу статуру. Обидва були шанувальниками музики і час од часу змагалися в майстерності гри на скрипці. Ріббентроп потис руку Гейдріху і сів у запропоноване йому крісло. Закинув ногу на ногу, навіщось подивився на руки з випещеними нігтями, перевів погляд на Гейдріха. Сказав беземоційно, як умів говорити лише Ріббентроп:

— Я мав зустріч з радянським послом. На його прохання, — відразу перейшов до справи. — Коротше кажучи, Райнгарде, радянський посол хоче, щоб ми розшукали тіло радника радянського посольства Ігуменова. Ми провели пошуки і виявили, що його справа замикається на твоєму Мюллерові. Наші люди зверталися в гестапо, але їх фактично послали куди подалі. І я тепер особисто займаюся цим лайном, ніби більше не маю чого робити.

Гейдріх стенув плечима, зчепив пальці рук у замок. Хруснув суглобами:

— А чому такий гамір через якогось радника? Це ж не консул і не військовий аташе? Ми повідомили в газетах, що невідомого, за прикметами схожого на нього, збив автомобіль. Оскільки його не забрали рідні, то й поховали як невідомого.

— Як невідомого? — повів бровами Ріббентроп. — Не певен, що росіян влаштує така відповідь. Вони можуть зажадати ексгумації. Думаю, що у цій справі занадто багато туману. Що, власне, відбувається?

Гейдріх відкинувся на спинку крісла. На тонких губах з’явилася посмішка. Наче у злодія, якого спіймали на дрібній крадіжці.

— Добре. Будемо говорити відверто. Він справді потрапив під автомобіль. Коли його привезли до клініки, випадково знайшли плівку з державними секретами. Ви розумієте — дружба дружбою, але ми не можемо дозволити НКВС так нахабно працювати в Берліні. Упевнений, що фюрер підтримає мою точку зору.

Із цим комуністом працювали люди Мюллера. І під час допиту він помер. Два телепні з підвалів на Принц-Альбертштрасе залишили його непритомного і пішли обідати. За півгодини він захлинувся власного блювотою. Ми не могли віддати їм тіло. Якщо механічні пошкодження можна пояснити як наслідок автокатастрофи, то опіки на обличчі — аж ніяк. Тому тіло ми не можемо видати. Його поховано як невідомого — і крапка! Сліди могили знайти не можемо. Спишемо на плутанину в обліку з огляду на воєнний час. Я впевнений, що радянський посол не буде зчиняти галас через це.

— Які результати роботи з комуністом?

— Аж ніяких.

— Райнгарде, може, ви даремно доручаєте подібні справи тому селюкові Мюллеру?

Керівник гестапо Генріх Мюллер був вихідцем із селян, і в РСХА його вважали плебеєм.

— Справа не в Мюллерові. Ми випробували все. З ним працювали не лише костоправи. Ми запрошували двох кращих гіпнотизерів рейху. І жодному не вдалося занурити його в гіпнотичний сон.

* * *

За себе і за всіх справжніх націонал-соціалістів я скажу: для нас існує тільки одна доктрина — народ і Батьківщина.

Адольф Гітлер, з виступу перед гауляйтерами,

11 квітня 1940 року

11 квітня 1940 року, 15 год. 07 хв.

Оберзальцберг

Ад’ютант Гітлера Шауб сказав Гейдріху:

— Фюрер обідає, але потім у нього зустріч з гауляйтерами, тому він просить вас увійти.

Обличчя фюрера було червоним, він шморгав носом. На столі лежала хустинка. Учора, вигулюючи свою улюблену вівчарку Блонді, він підхопив нежить. Фюрер запропонував Гейдріху розділити трапезу або випити чашку кави. Гейдріх подякував, він з відразою ставився до вегетаріанства і був завзятим. м’ясоїдом, а тому вибрав каву. Фюрер традиційно налягав на дієтичні страви. Сьогодні це була варена кукурудза, яку Гітлер їв без солі, тримаючи качан обома руками і голосно плямкаючи.

Гейдріх запитав про самопочуття, фюрер поскаржився на нежить. Нетерпляче промовив:

— Шауб сказав, що у вас термінова справа, Райнгарде. Не втрачайте часу, я маю ще підготувати промову для гауляйтерів.

— Так, мій фюрере, — кивнув Гейдріх, відсьорбуючи духмяну каву. Каву готував камердинер фюрера з відбірних зерен, доставлених з Бразилії. У Латинській Америці чимало країн симпатизували фюрерові. — Я прошу вашої санкції на проведення слідчих дій серед керівного складу Українського інституту в Берліні. А якщо буде потреба, і не тільки керівного.

— На цьому етапі українські націоналісти нам дуже корисні, Гейдріху! — фюрер облишив жваве поїдання кукурудзи і підвів очі на нього. — А що трапилося?

— Є підозра про витік конфіденційної інформації з цього закладу.

— Яка там може бути конфіденційна інформація? — здивувався фюрер, відкладаючи качан.

— До підписання пакту про ненапад ми активно використовували інститут у боротьбі проти Рад. Він виконував низку завдань секретного характеру, з підготовки до можливого конфлікту з Радами, — пояснив Гейдріх.

— Я вважав, що ці роботи заморожені. Але, повторюю, українські націоналісти можуть бути нам надзвичайно корисними — Мельник, Бандера. Вони працюють проти Сталіна! — фюрер підвівся і пройшов від стола до величезного вікна. Гори були повністю оповиті хмарами, і лише їхня нижня частина сіріла вдалині, нагадуючи велетенські плато. Повернувся, знову сів за стіл. — Сталін після підписання пакту вимагав їх видати Радам. Ми на це не пішли! І що тепер, усе коту під хвіст?

— Я вважаю, що вони працюють тільки на себе. І для рейху від них дуже мало користі, — наважився заперечити Гейдріх.

— Гейдріху, я дозволяю вам чіпати цей інститут лише за узгодженням з Геббельсом! — фюрер явно починав нервуватися. Він ляснув долонею по столу. — Чуєте, Гейдріху, тільки після узгодження з Геббельсом! Доктор Геббельс розуміється на цьому краще за мене! Я доручив йому цю справу і не можу відмінити свій наказ. Геббельс довів надзвичайну важливість пропагандистської роботи під час австрійської і польської кампаній. Він був важливіший за вас із Канарісом, разом узятих! — Гітлер на підтвердження своїх слів активно жестикулював — робив рухи рукою, ніби рубав повітря невидимою шаблею. — Він довів важливість своїх проектів! Тому без санкції Геббельса я забороняю вам чіпати людей із цього інституту. Ні, не людей, жодної людини! Арешт будь-кого там повністю перекреслить усі плани Геббельса, наші плани! Нині нам немає жодного сенсу сваритися з українськими націоналістами! Вони проти Сталіна, а значить, за нас!

Гейдріх кивнув. Суперечити фюреру не було сенсу. Він знав, що Геббельс ніколи не допустить гестапо у стіни Українського інституту. Геббельс ненавидів Гейдріха і боявся посилення його й Гіммлера впливу на фюрера. Між Гіммлером і Гейдріхом, з одного боку, і Геббельсом з іншого, постійно велась боротьба за «близькість до тіла» і вплив на Адольфа Гітлера.

Розділ 33

10 квітня 1940 року, 14 год. 53 хв.

Москва, Кремль

Сталіна дістала муха. Як вона потрапила у святая святих, його кремлівський кабінет, ніхто не знав. Вона нахабно дзижчала, виписуючи в повітрі фігури вищого пілотажу, і то сідала на підвіконня з відхиленою шторою, де вигравав жовтим кольором промінь світла, то на теку «На підпис. Документи Політбюро», і тоді Сталін міг бачити її нахабне із зеленою спинкою тіло. Коли куранти Кремля відбили третю годину, вона сіла йому на щоку і він з відразою прогнав її, махнувши рукою. Його терпіння луснуло, він підняв слухавку прямого зв’язку з Поскрьобишевим і коротко сказав:

— Зайди.

Той зайшов і, щільно причинивши двері, зупинився біля віддаленого кінця стола, злегка нахилившись до Сталіна.

Муха виписувала неймовірні піруети. Робила те, що він ніколи не насмілювався зробити. Вона літала. Сталін усього раз наважився на політ — у 1935 році на найбільшому радянському літаку «Максим Горький». Літак мав довжину 35 метрів і розмах крил — 63 метри. Але щось тоді затримало Сталіна на землі. «Максим Горький» піднявся в повітря без нього. А через 15 хвилин «Горького» протаранив винищувач «І–6», що невдало виконав «мертву петлю». «Максим Горький» розвалився в повітрі на частини. Загинуло 47 осіб — усі, хто був на борту. У той день він вирішив, що ніколи не полетить і заборонив польоти усім членам ЦК.

Муха нарешті сіла на теку «На підпис. Документи Політбюро». Сталін кивнув. Поскрьобишев, не розуміючи, нахилився ще більше. Сталін ще раз кивнув, вказавши очима на зелену потвору:

— Муха!

Поскрьобишев нарешті зрозумів, чого хоче вождь. Він вийшов і відразу повернувся з мухобійкою. Кілька хвилин ходив за мухою величезним кабінетом. Навколо стола, до вікна, до карти світу. Він догнав її, коли вона сіла на острів Мадагаскар. І завдав удару. Але невдало — муха злетіла і продовжила свою подорож кабінетом. Сталін устав і теж уважно слідкував за поведінкою мухи. Урешті-решт, вона всілася на портрет Леніна. Проповзла по лобі, перебралася на щоку і завмерла на носі. Нахабна, антирадянська муха, яка за подібне кощунство мала відразу ж бути страченою. Поскрьобишев розмахнувся і раптом завмер, не наважуючись ударити мальованого вождя мухобійкою по обличчю. Озирнувся на Сталіна. Той роздратовано кивнув. І тоді мухобійка гучно ляснула Володимира Ілліча по носі. Розчавлена почвара на мить завмерла на щоці вождя світового пролетаріату і впала на килим. Поскрьобишев акуратно взяв її за ніжки і у витягнутій руці поніс до дверей.

— Берія приїхав? — запитав навздогін Сталін.

— Так точно, чекає у приймальні, — Поскрьобишев зупинився й озирнувся.

— Нехай зайде.

Коли Берія зайшов, Сталін кивнув йому на стільця. Озирнувся і якийсь час дивився на портрет Леніна, який щойно отримав мухобійкою по фізіономії. Повернувся до Берії:

— Від МЗС матеріалів не дочекаєшся! Молотов — тугодум! Доповідай ситуацію.

Витягнув шухляду стола, в якому лежав стосик коробок з «Герцеговиною Флор». Тютюн для цих цигарок возили з Балканів — з Герцеговини. І у зв’язку з бойовими діями в Європі почалися перебої з його поставками. Тому послужливий Власик зробив для Сталіна запас цигарок. Сталін узяв зі стосика одну коробку і почав відкривати. Розірвав тонкий хрусткий папір, яким вона була заклеєна по периметру.

— Данія капітулювала, — сказав Берія. — Дозвольте показати на карті, Йосипе Віссаріоновичу?

Сталін кивнув, повернувся впівоберта до карти. Берія взяв указку і відразу став схожим на короткозорого викладача географії.

— У Норвегії захоплено головні міста: Осло, Тронгейм, Берген, Нарвік. За нашими агентурними даними, англійці з французами готують великий десант. Він має захопити Фарерські острови, Ісландію і Ґренландію.

— Той десант допоможе, як мертвому припарка! Гітлеру таланить. Скрізь бліцкріг! А ми не змогли впоратися з Фінляндією. У нас немає армії, Лаврентію! Є стадо віслюків у погонах! Що ще? Які агентурні дані з Німеччини? — він поклав відкриту коробку цигарок на стіл. Зламав одну й розсипав тютюн на стіл. Видно було, що він нервує. Вилаявся: «Твою мать!» — змахнув тютюн на підлогу, взяв наступну цигарку. Підвів очі на Берію, побачив, що той уважно спостерігає. — Лаврентію! Не стій за спиною. Не люблю. Сядь сюди, — кивнув у бік столу.

Берія здригнувся від зміни тону. Сів на стільця. Випростав спину:

— Загалом нічого екстраординарного не відбулося, товаришу Сталін!

— А ординарного? Що там наші німецькі партнери, хай їм біс?

Берія на секунду замислився.

— Нашого зв’язкового, що працював під дипломатичним прикриттям як радник посольства, у Берліні збив автомобіль, — щойно доповів Захар. — Але не думаю, що це варте вашої уваги.

— Збив на смерть? — зацікавився Сталін.

— Так точно!

— Як це трапилося? — вождь нарешті впорався із цигарками і заходився набивати і розкурювати люльку.

— «Мерседес» зачепив його крилом і зник.

— Випадковість? — Сталін помахав долонею, розганяючи клуби диму, й підняв очі на Берію.

— Важко сказати. Швидше за все випадковість. Ми намагалися оглянути тіло. Але…

— То що — але? Тіло оглянули?

— Тут проблема, Кобо. Німці поховали тіло.

— Як це — поховали? — вже явно роздратовано запитав Сталін. На його обличчі з’явилася гримаса нерозуміння, що поступово перейшла в гримасу невдоволення. — Взяли і поховали нашого дипломата? Ти розумієш, що говориш?

— Кажуть, що поховали як тіло невідомого. Буцімто при ньому не було документів, — наче виправдовуючись, бурмотів Берія. Він боявся раптового спалаху гніву вождя. Але обійшлося.

— Це дуже підозріло, Лаврентію!

— Згоден, товаришу Сталін.

Сталін підвівся і в глибокій задумі довго ходив по кабінету. Нарешті сказав:

— А якщо німці почали проти нас якусь гру? Тобі це не спадало на думку? Треба якось без скандалу, щоб не дратувати німців, пересвідчитися, що його дійсно збив автомобіль, а не вбили в гестапо.

— Як? — брови у Берії піднялися. Він розвів руками. — Невідомо навіть, де могила.

— Це твоя справа, Лаврентію. Думай! Не знайдеш могилу зв’язківця, поїдеш у турму.

13 квітня 1940 року, 02 год. 23 хв.

Берлін

Двоє — радник посольства Єпіфанцев і військлікар-патологоанатом Осадчук, спішно відряджений НКВС із Москви до Берліна під виглядом дипломата, підійшли до одного з берлінських кладовищ із тильного боку. Це на випадок, якщо хтось буде стовбичити біля входу. Автівку залишили за кілька кварталів і довго блукали похмурими завулками між бетонними парканами й будинками з темними вікнами, схожими на складські приміщення. Не горів жоден ліхтар — Берлін боявся нальотів французької і британської авіації. Щоб не привернути увагу випадкових перехожих біля входу, перелізли через невисокий бетонний паркан, передаючи один одному чималий згорток — дві саперні лопатки і металеву сокирку-цвяходер. Саме в цьому районі кладовища були безіменні могили. Тут ховали тіла, які ніхто не шукав. На могилах лише номери без прізвищ і дат смерті.

— 134, 135, 136, — рахував уголос Єпіфанцев.

— Говори тихше, хай тобі біс! — роздратовано зауважив йому Осадчук.

— Тихіше, голосніше, яка, на хрєн, різниця! Все одно, якщо нас тут застукають, будемо мати халепу. А покійників, я сподіваюсь, наші розмови не потривожать, — сплюнув крізь зуби Єпіфанцев.

Дерева похмуро і невдоволено хиталися, то пропускаючи, то затуляючи місячне світло. Місяць був повний, хмар — мало. З одного боку, в цьому був позитив — їм не потрібен був ліхтарик, а з іншого — метрів за п’ятдесят їх уже було видно як на долоні.

— Якщо когось зустрінемо — відразу кидай згорток на землю, — порадив Осадчук. — Краще в кущі.

— Не лізь не в свою справу, — відрізав Єпіфанцев. — Я тут головний і чудово знаю, що маю робити. Головне, щоб до того моменту, коли нас застукають, ми не почали копати. А потім уже щось кудись кидати не має сенсу.

Вони дійшли до могили з номером 140 — тут ряд закінчувався. Виявилося, що їм треба повернутися майже до паркана, якого вони щойно перелізли. Єпіфанцев вилаявся.

Піднявся вітер, і тепер шурхотіння гілок дерев та ковили глушило їхні кроки.

— 156! Ось вона! — нарешті сказав Осадчук.

Могила знаходилася майже на краю кладовища, під самим парканом. Обидва зраділи — тінь від паркана трохи маскувала їх під місячним світлом.

— Мля, нас може тут побачити будь-хто і стукнути в гестапо, — сказав російською Осадчук. Було помітно, що він сильно нервує.

— Говори німецькою, — відповів Єпіфанцев. — Давай копати!

— Чого боятися? У нас же дипімунітет.

— Але ж повинні ми будемо якось виправдати те, що знаходимось біля розкопаної могили! Якщо попадемося, то Кобулов нам не подарує.

— Заткни пельку й копай.

Вони дістали саперні лопатки і почали швидко розкопувати свіжу могилу.

— От лайно! Ніколи не думав, що мені доведеться викопувати покійника, — важко дихаючи, пробурмотів Єпіфанцев. — Ще й вітер піднявся і виє так, ніби сто чортів. Вірніше, сто покійників.

— Не говори тут про сто покійників.

— А що, мороз по шкірі? Чи волосся дибки? — глузливо запитав Єпіфанцев.

— Ні, я матеріаліст і атеїст. Член партії. Якщо людина померла, то померла. Тіло згниє і перетвориться на тлін. І не більше того. А що сталося з цим покійником? — пихтів Осадчук, з натугою викидаючи груддя землі з могили.

— Його збив автомобіль. І ти маєш засвідчити, що його дійсно збив автомобіль і що він не піддавався тортурам. Тебе хіба не проінструктували? — Єпіфанцев зупинився, відсапуючись. Після кожного слова він робив паузу, гучно видихав повітря із звуком «хи-с-с».

— Проінструктували. У Москві. І тут — Кобулов. У загальних рисах. Але це вперше мені доводиться розкопувати могилу, аби визначити причину смерті. Дивно, ця людина приїхала з СРСР в Берлін і тут потрапила під колеса автомобіля. Міг би це ж саме зробити і в Москві.

— Що тут дивного? По-перше, він приїхав кілька років тому, — Єпіфанцев витер рукавом з лоба піт. — А по-друге, всі ми колись помремо. Хтось під колесами автомобіля, хтось на руках у невтішних родичів. Ми всі знаємо, коли і де народилися, але ніхто не знає, де помре. Кожному — свій кінець. Ідіот, копай там, де земля м’яка, ти вже вийшов за межі могили!

— А все-таки мені це діє на нерви. Навколо повно черепів і кісток у напівзотлілому савані! — Остапчук збив землю з леза лопати об край могили.

— Тут немає ніякого савану. Кладовище свіже, і мертвяки ще не встигли зотліти. І тут хоронять невідомих з моргу або одинаків. Вони або голі, або в якомусь дранті.

За парканом почулися голоси, потім кроки, і вони миттю замовкли і присіли у викопаній ямі.

— Гестапо? — злякано запитав патологоанатом.

— Ні, — похитав головою Єпіфанцев. — Парочка. Хлопець і дівчина.

— Чорт, — тихо вилаявся Осадчук. — Здається, справді якась парочка.

Голоси не віддалялися. Почулися поцілунки, що перейшли в сопіння й охання.

— Знайшли місце, — тихо сказав Єпіфанцев. — Іще б на могилі прилаштувалися.

Хвилин за двадцять шум стих, і голоси почали віддалятися.

— Швидко ж вони впоралися, — кинув Єпіфанцев.

— Слабак той фріц, — зауважив Остапчук. — Не зміг принести справжнє задоволення фрау.

— Фройляйн, — виправив патологоанатома Єпіфанцев.

— Що? — не зрозумів Остапчук.

— Не фрау, а фройляйн. Давай копати.

Могила була зовсім неглибокою, земля м’якою, і хвилин за тридцять саперні лопатки вже шкребли по дереву.

— Сподіваюся, ми не будемо витягати домовину нагору? — запитав патологоанатом.

— Якого чорта, треба лише підважити ляду. Тьфу, кришку.

Єпіфанцев вставив цвяходер у ледь помітну щілину під кришкою і навалився всім тілом. Кришка заскреготіла цвяхами, що гнулися і видиралися з дерева, і піддалася. Здається, труна була забита всього чотирма цвяхами. Метал у рейху був ледь не на вагу золота. Його не вистачало на танки й літаки, і ніхто не збирався витрачати його на безхатьків. Стукнуло дерево об дерево. У світлі місяця було видно труп — босий, у темних брюках і светрі. Біліло обличчя з відкритим ротом і відкритими очима.

— Боже, наче дивиться на нас! А який сморід! Я чув, що, вдихнувши трупний запах, можна швидко врізати дуба, — боязко сказав Єпіфанцев. — Дивись. Тепер твоя справа.

— Дивлюся, тут жодного садна.

— А ось тут? — Єпіфанцев і собі нахилився до покійника. Вказуючи пальцем, але водночас намагаючись не торкатися покійника.

— Ні, це пергаментні трупні плями. Сліди висихання. А ось гематоми від крововиливів. Це можуть бути сліди від автокатастрофи.

— Яка гидота! — скривився Єпіфанцев. — Он якісь личинки.

— Та заткни ти пельку. Посвіти сюди.

— Не можу, мене зараз знудить! Жахливий сморід! Можна, я не буду на це дивитися? Урешті-решт, це твоя справа.

Єпіфанцев відвернувся від домовини і важко навалився на край могили. Уткнувся обличчям у духмяну траву. Запах трави на якийсь час перебив трупний дух.

— Звичайна суміш сірководню і метану. Результат гідролізу й гідрогенізації жирів. Дай ліхтаря, що ми маємо тут побачити?

— Пошкодження трупа, що не могли виникнути внаслідок автокатастрофи, я ж тобі вже кілька разів пояснював! — нервово кинув Єпіфанцев.

— Дай мені рукавички.

Було чути, як Остапчук шарудить біля голови, потім почувся стукіт. Голова вдарилася об дерево.

— На голові жодного пошкодження. Не схоже, що він побував під автомобілем. Думаю, він помер своєю смертю. Давай зазирнемо під светр.

— Зазирай сам, мля, я не можу дивитися, мене нудить від цього солодкого запаху.

Патологоанатом підняв светра. На грудях проступили білі плями й плями плісняви.

— Під светром…

— Яким светром? — раптом майже вигукнув Єпіфанцев. Його відразу перестало нудити. — Він мав бути у костюмі! Присвіти в обличчя!

Затискуючи пальцями ніс, Єпіфанцев зазирнув трупу в обличчя. Обличчя розпухле від трупного розкладу змінилося. І він міг би не впізнати колегу по роботі. Але труп був лисим! А Ігуменов був блондином з розкішною шевелюрою.

— Це не він! Все, закінчуємо.

Вони взяли кришку з обох боків і накрили домовину.

— Приб’ємо кришку цвяхами? — запитав патологоанатом.

— До дідька! Покійнику все одно, а нам зайвий шум.

— Давай. Швидко!

Вони накрили домовину кришкою, потім сопіли хвилин двадцять, орудуючи саперними лопатками.

— Здається, землі не вистачає, — сказав Осадчук.

— Нічого. Не думаю, що гестапо контролює своїх покійників. — Мля, мене переслідує цей запах, я нічого не можу зробити.

Єпіфацев раптом нахилився, схопився двома руками за живіт, і його вирвало.

14 квітня 1940 року, 22 год. 14 хв.

Москва, Кремль

— Інше тіло? — здивовано запитав Сталін Берію, що сидів навпроти нього за обіднім столом.

Зустріч відбувалася опівночі в квартирі Сталіна в Кремлі. На столі стояла ваза з фруктами і відкоркована пляшка «Кіндзмараулі». На Берії був не військовий френч, а цивільний костюм, що вкупі з пенсне робив його схожим на конторського служку. Тендітна рука, якою він тримав бокал, здавалось, була годна на те, щоб перебирати струни на арфі, а не дробити щелепи ворогам народу. Сталін був у традиційному напіввійськовому френчі з розстібнутим коміром. У пригашеному світлі віспини на обличчі, що зазвичай досить сильно спотворювали його, не були помітними.

— Так. Ми дізналися у морзі лікарні, у сторожа, що видає покійників на поховання, номер могили і назву кладовища. Труп ексгумували. Там була інша людина, — сказав Берія.

— І що ти про це думаєш?

— Може, вони помилилися? У країні — воєнний бардак, — припустив Берія, пригублюючи бокал з терпкою рідиною.

— Хто помилився? — Сталін відщипнув від гілки винограду «Кишмиш» жовту ягоду. Він останнім часом за порадою лікарів перейшов із традиційних грузинських сортів винограду на безкістковий «Кишмиш».

— Німці помилилися у своїх записах з номером могили, — пояснив Берія.

— Німці ніколи не помиляються, Лаврентію. Німці — це організованість і точність! Це тільки в Росії безлад, коли можуть переплутати трупи! Або замість хворої ноги відтяти здорову. Чомусь вони не хочуть, щоб ми бачили тіло цього зв’язківця, — він вказав Берії пальцем на свій спорожнілий бокал.

Той швидко наповнив його по вінця, хлюпнув і собі:

— Давай заявимо протест.

— Ти що, ідіот? — розізлився Сталін. — Лаврентію! Протест країні, у якої під рушницею 140 дивізій? Від країни, яка щойно зганьбилася у війні з Фінляндією! Ми не самогубці. Ми тепер повинні Гітлеру зад лизати. Куди йшов той зв’язківець? З ким він зустрічався?

— З українськими націоналістами з Українського наукового інституту в Берліні.

— Націоналістами? — здивувся Сталін. — Які у НКВС справи з українськими націоналістами?

— Так, Кобо, з націоналістами. Ти ж знаєш, не всі українські націоналісти за Велику Німеччину.

— Так, деякі за велику Україну. Аж до Уралу. Це мені відомо. Значить, у зв’язківця було щось таке, що німці в жодному разі не хотіли нам показати. Що б це могло бути? Чим займається цей інститут?

— Достеменно невідомо. Патронує його Геббельс особисто.

— Дуже цікаво. Твої пропозиції, наркоме.

— Доведеться зустріч повторити, — знизав плечима Берія, налягаючи на виноград.

— Але тепер це наднебезпечно. Вони очей не спустять із цього інституту. Гестапо не допустить такої зустрічі. Якщо це буде дипломат, вони влаштують йому автокатастрофу, якщо нелегал — згине в німецькому концтаборі.

Сталін підвівся з крісла і почав повільно ходити кімнатою, пихкаючи люлькою. Нарешті знову сів у крісло.

— Лаврентію, це може бути щось дуже серйозне. А якщо це пов’язано з нападом Німеччини на нас? Чим може займатися нині у Німеччині Український інститут? — Сталін випустив з рота кільце диму, поглядом прослідкував, як воно підіймається до стелі й перетворюється на сизу хмаринку. — На зустріч із націоналістами добре було б послати якогось хохла. Щоб він був для них хоч якоюсь мірою своїм.

— А якщо послати замість зв’язкового цього, Гущенка, — запропонував Берія.

— Якого Гущенка?

— Того, що керує делегацією радянських художників. Вони днями від’їжджають до Берліна.

Сталін знову встав. У глибокій задумі обійшов навколо стола. Сказав:

— Цікава думка, Лаврентію. Але для цього Гущенка то буде наднебезпечна місія. Його буде пасти гестапо.

— І що ми втрачаємо? — байдуже блиснув пенсне нарком.

— Згоден — практично нічого. Якщо він отримає інформацію й передасть, то добре, а якщо загине, то його світлий образ буде жити у віках. Образ художника і бійця невидимого фронту. Його ім’ям будуть називати вулиці й площі. Ми у будь-якому разі у виграші. Гестапо вбило видатного радянського художника! Знаного в усій Європі! Гітлер буде вибачатися, — на обличчі Сталіна з’явилася посмішка. Він відчував, що може зробити непоганий хід у партії проти цього вискочня-художника. — Але вони можуть не клюнути. Все-таки не якийсь зв’язківець, а керівник великої делегації діячів культури.

Сталін поклав люльку, взяв бокал і заходив кімнатою туди-сюди, відсьорбуючи потроху кисло-солодку рідину. Берія, неначе флюгер за вітром, повільно повертав за Сталіним голову — туди-сюди. Нарешті вождь сказав:

— Якщо гестапо його не вб’є, то сам організуєш замах. Він все ж таки повинен загинути в Берліні. Гітлер — повинен вибачитися. За що? Правильно. За загибель керівника або навіть усієї делегації. Це треба добре продумати. І, коли все трапиться, підготуєш указ про присвоєння йому звання Героя Радянського Союзу.

— Кобо, це геніальна думка! — обличчя Берії випромінювало захоплення мудрістю вождя-напівбога. А думки крутилися навколо гарненької дружини художника. Кращого годі й сподіватися, якщо чоловік не повернеться з Берліну!

Сталін посміхнувся, дістав з нагрудної кишені френча годинник на срібному ланцюжку. Відкрив кришку: стрілки показували за чверть одинадцяту.

— Іди, Лаврентію, втілюй мої геніальні думки, а нам ще треба потоптати товаришку Давидову, йди. Я буду ночувати на Ближній. Скажи, нехай Поскрьобишев готує автомобіль.

Сьогодні Сталін вирішив поїхати з Кремля раніше, ніж зазвичай. Вождь мав уперше зустрітися з Давидовою після того, як їй зробили аборт. Вірний Власик уже послав за нею надійну людину. Коли вона з’явиться, він зробить вигляд, що дуже засмучений. І спробує втішити свою Віру Олександрівну, приму Большого театру і недосяжну мрію багатьох тисяч чоловіків.

Спочатку він увімкне патефон і поставить її улюблену платівку із романсами емігранта Олександра Вертинського. Колишнього врангелівського офіцера. І скаже, що вирішив дозволити йому повернутися в СРСР.

Вертинський бідує в Парижі й кілька років оббиває пороги радянського консульства з проханнями про повернення в СРСР. Доведеться лише прослідкувати, щоб його випадково тут не розстріляли. Вона, звісно, кинеться йому на шию…

14 квітня 1940 року, 23 год. 07 хв.

Москва, комплекс будівель НКВС

Через півгодини Меркулов сидів навпроти Берії у його кабінеті в будівлі НКВС. Перед обома стояло по чашці чаю. На тарілці турботливо нарізані і намащені секретарем Берії бутерброди з маслом. Знаючи, що Берія затримується допізна, секретар завжди тримав напоготові бутерброди й печиво. Зі стіни на обох дивилися портрети Леніна і Сталіна. Штори опущені. Звичайного стосу тек на столі не було. Всі вони турботливими руками секретаря вишикувалися у шафах. Словом, було помітно, що Берія щойно з’явився у своєму кабінеті.

— Мля, Меркулов, я не довіряю старим кадрам Єжова і Ягоди! Принаймні половина з них — англійські шпигуни і вороги народу. Що, якщо цей Гущенко перебіжить до німців? Треба приставити до нього когось надійного. Подумай — кого. І будь готовий за моїм наказом у Берліні знищити його, — Берія відсьорбнув чаю і взяв бутерброд. — Пригощайся.

— Що? Я правильно вас зрозумів, Лаврентію Павловичу? Знищити керівника делегації радянських художників Гущенка? — Меркулов зазирнув Берії в очі.

— Знищити художника Гущенка. А якщо скажу, то і всю делегацію. І так, щоб підозра впала на німців, — погляд Берії був твердим і холодним, без жодної краплі жалю.

— Яким чином? — беземоційно запитав Меркулов, намагаючись не виявляти свого ставлення до почутого.

— Ти у мене запитуєш? Ти і з Колькою Єжовим консультувався, як організувати ту чи іншу операцію? Я сказав: візьми бутерброд!

Меркулов узяв бутерброд. Відсьорбнув чаю. На чолі заклалися зморшки, було помітно, що він напружено думає. Берія, навпаки, спостерігав за ним з ледь помітною посмішкою.

Меркулов замислився:

— Якщо мова йшла про ліквідацію одинаків, то вирок виконували офіцер НКВС Коротков і ще один турок, якому ми платили окремо за кожну ліквідацію. А ще такими операціями переймався Судоплатов.

— Це той, що тепер займається Троцьким?

— Так точно!

— Ні, Судоплатова не чіпай! Троцький — це нині головне. А хто такий Коротков?

— Вибачте, Лаврентію Павловичу, але Короткова ви звільнили з роботи.

Щойно з’явившись у наркоматі в січні 1939-го, Берія вчинив рознос усім працівникам ІНО. Короткова, який володів німецькою і французькою, як рідними, і традиційно, за завданнями НКВС, займався ліквідацією ворогів народу за кордоном, він назвав агентом гестапо і звільнив з роботи. Проти Короткова зіграв той факт, що на роботу в ІНО його рекомендував Герсон — особистий помічник Ягоди. Герсона було розстріляно разом з Ягодою. І, звісно, Берія не збирався довіряти Короткову — їхньому протеже. Останній уже майже півроку чекав або табору, або розстрілу.

— А, Коротков — це старий кадр Єжова — Ягоди? Пам'ятаю, я викрив його як агента гестапо? — згадав Берія і щиро здивувався. — І ми його не розстріляли, а тільки звільнили з роботи? Дивовижно!

Якийсь час обоє мовчали. Берія допив чай, поставив свою чашку на стіл і позіхнув:

— Добре, подумай, хто це може зробити, крім Короткова.

— Але ж Гущенко багато зробив, — все ж не витримав Меркулов.

— Досить! — гаркнув Берія й ударив долонею по столу так, що розплескав недопитий чай із чашки Меркулова. — Мої накази — це накази партії! Жодних запитань! У вороги народу захотів? Це особиста вказівка Хазяїна. Він краще знає, що робити! Все, ти вільний.

Розділ 34

«Нет для советского художника более благородной и благодарной задачи, чем работа над образом Иосифа Виссарионовича Сталина. Она огромна и небывала для нас по ответственности. На зтой работе проверяется зрелость советского изобразительного искусства».

Олександр Герасимов, журнал «Советское изобразительное искусство», 1940 рік

* * *

Герасимов зайшов до своєї приймальні і побачив, що його секретарка Лілія Гофман плаче. Він підійшов до неї, сів поряд. Його вже кілька днів гризло відчуття провини перед цією дівчиною. І сьогодні Герасимов наважився. Взяв її за руку:

— Ліліє, хочете розвіятися? — він сказав і сам злякався тієї пропозиції, яку зібрався їй зробити. Але чому він не може цього зробити? Хіба не в нього вона працює? Урешті-решт, її кандидатуру буде узгоджувати НКВС. Вони й будуть крайніми в разі чого.

Лілія, квапливо витираючи очі хусточкою, запитально подивилася на нього.

— Думаю, на якийсь час вам треба поїхати звідси. Розвіятися, відпочити. Згодні?

Вона, не вагаючись, кивнула. Нехай будь що буде, аби не чергова зустріч із Берією.

— Я можу влаштувати вам відрядження до Німеччини, — Герасимов сперся ліктем на стіл, нахилив голову і зазирнув Лілії в очі. Намагаючись підбадьорити її, широко посміхнувся. — У нас їде невелика група з підготовки виставки в Берліні. А ви чудово говорите німецькою.

— Мої батьки з донбаських німців. Із містечка Міллерового, це не завадить? — злякано запитала вона.

— Нині з німцями ми друзі! Думаю, ваше походження не має значення. Хоча, звісно, компетентні органи мають теж погодити вашу кандидатуру. Але, я сподіваюся, все буде добре, — він устав, поплескав її по плечу і зник у кабінеті.

Що роблять з нами гарненькі жінки! Герасимов хоробрився і намагався тримати марку перед своєю секретаркою. А може, це так він спокутував перед нею свою провину? Але це, безумовно, був один з найсміливіших і найризикованіших кроків у його житті.

* * *

Водій урядового автомобіля ЗІС, старший лейтенант держбезпеки Осипов зупинив автомобіль наркома у дворі будинку НКВС, що на площі Дзержинського. Його ЗІС-101 нічим не відрізнявся від ЗІСу Сталіна, але лише зовні. Він був значно слабшим за безпекою — не мав такого, як у автомобілів Хазяїна, броньованого захисту. Але все ж і цей автомобіль відрізнявся від серійних зразків посиленою підвіскою і форсованим двигуном.

Берія у супроводі охоронця швидко пройшов через чорний хід до свого кабінету. У приймальні на нього чекав вірний Саркісов. Він запопадливо, як і личить підлеглому, потис руку Берії. З легким нахилом корпусу, зазираючи в очі.

— Заходь, — Берія кивнув головою у напрямку високих дверей.

Сказав секретареві:

— Нікого не впускай.

— Лаврентію Павловичу, я випадково дізнався, що секретарка Герасимова включена до складу делегації, яка їде в Берлін, — скоромовкою, явно розраховуючи на похвалу, доповів Саркісов.

— Що? — у Берії очі полізли на лоба. Він зняв шинель і жбурнув у руки помічникові (повісь у шафу). — Ах, старий лис, мерзенний забруднювач полотен! Приревнував дівку до мене! Дізнайся, хто у неї залишається в Союзі.

— Уже дізнався. У неї залишається стара мати. У місті Міллерове. 75 років, — відповів Саркісов, вішаючи шинель у шафу.

— Добре, — Берія впав у крісло. — Молодець. Хвалю за оперативність. Вези ту шльондру сюди.

— Матір?

— Твою мать, Саркісов, підвішу за яйця!

— Зрозумів — доньку. У квартиру на Кутузовському?

— Ні, в цей кабінет! — загримів Берія. — І негайно!

За годину Лілія Гофман, секретарка Герасимова, сиділа на краєчку стільця перед всесильним наркомом.

— Значить, їдеш у Берлін? — холодно запитав він.

Вона кивнула. Наче виправдовуючись, не підводячи очей, тихо сказала:

— У відрядження. На кілька тижнів.

— Навіщо це тобі? — він свердлив її поглядом, хижо виблискуючи скельцями пенсне.

Лілія підвела очі й від його погляду у неї миттєво пересохло в роті, гучно застукотіло серце. Вона зрозуміла, що за півгодини може опинитися в тюрмі.

— Я хотіла б побачити Берлін. Тим більше, наші країни в таких дружніх стосунках…

— Як вовки з вівцями! — гаркнув нарком так, що, здалося, забряжчали шибки. — Наскільки я знаю, тут у тебе залишається мати, — він розкрив синю теку на столі. Її щойно заніс секретар. Прочитав: «Мати — Марія Кіндратівна Гофман. Росіянка. Уроджена Петрова». — А батько твій був із донбаських німців. Ти здивуєшся, коли скажу, що не буду тобі заважати. Хочеш їхати — їдь. Але не квапся дякувати. За все треба платити. Зробиш наступне. Поїдеш в одному купе з керівником делегації. Увійдеш у довіру. Звабиш його.

— Я не можу… — вона круглими очима дивилася на нього. Заперечно хитнула головою. — Ні, я не хочу!

— Це наказ. Якщо тобі не подобається Лаврентій Берія, будеш спати з цим художником. Я так вирішив, і так буде, — відрізав нарком.

— А якщо я не погоджуся… — вона затнулася на слові «спати».

— А якщо ти не погодишся, то матір твоя поїде у турму або на Колиму! І, запевняю тебе, там більше тижня вона не протягне. Так що будеш спати з цим художником. Ти повинна бути скрізь разом з ним. Про кожен його крок будеш доповідати нашому резиденту в Берліні Амаяку Кобулову або людині, яка до тебе з’явиться і скаже, що її прислав Амаяк. Будеш виконувати всі його вказівки. А за мамою твоєю ми придивимося, аби ти в Берліні була слухняною дівчинкою. І не надумала дременути!

Берія рвучко встав, пройшов кабінетом, зупинився позаду неї. Поклав руки на плечі. Вона відразу напружилася. Сиділа не сміючи поворухнутися.

— Ти повинна провокувати його.

— Як провокувати? — запитала вона, не повертаючи голови і відчуваючи, як його руки все сильніше стискають її плечі.

— Будеш говорити, що Сталін — диктатор, Берія — вбивця. Тобі дозволено все. А про його реакцію будеш доповідати нашим людям. Ти відповідальна за те, щоб він, чого доброго, не втік на Захід. У нього тут родина, але береженого, як кажуть, і Бог береже.

— Я цього не зможу робити! Я не знаю, як це робити! Облиште, мені боляче, — вона рвучко повела плечима, звільняючись від його рук.

— Доведеться, Лілю, це потрібно всьому радянському народу! На тебе дивляться усі робітники й селяни країни. Партія! Ти вже не можеш відмовитися.

— Тоді я краще залишуся, — Лілія ледь стримувалася, аби не розплакатися.

— Де залишишся? — Берія повернувся в крісло, на його губах грала ледь не традиційна для їхнього спілкування посмішка.

— У Москві. Я не хочу нікуди їхати, — вона схлипнула, притиснувши долоні до щік.

— Пізно, люба, — Берія встав, обійшов навколо стола, знову взяв її за плечі. Вона підвелася. Тоді він обійняв її, взяв за груди. Вона не опиралася, її воля давно була зламана. — Пізно. Мені потрібна людина, яка буде наглядати за цим художником. Ти тепер найкраща кандидатура. Кращої годі й бажати. Ти будеш поряд із ним і доповідатимеш про нього.

Лілія відсторонилася і повернулася до нього обличчям. Він обійняв її рукою за талію. Скельця пенсне, виблискуючи, зазирали їй в очі. Вона відвела погляд.

— Вважай, що це завдання партії. Від завдань партії не можна відмовлятися просто так. Можна лише відмовитися і поїхати в турму або валити ліс. Уявляєш, що така тендітна дівчина буде робити на Колимі на лісоповалі? Що будуть робити з такою тендітною дівчиною на лісоповалі?

Берія притиснув до себе її безвольне тіло і поцілував у губи. Подумав, що вибудував чудову комбінацію. Гущенко буде під наглядом, а тут він поки що розбереться з його дружиною. Берія був упевнений у своїй цілковитій і неподільній владі над цією молодою жінкою. Підштовхнув її до дверей:

— Все, ти вільна. І май на увазі, я простежу, аби товариш Герасимов не змінив свою думку про необхідність твоєї поїздки. Раджу не втрачати часу і звабити того художника вже в потязі. Я накажу, щоб Саркісов підкинув тобі побільше якогось гарного шмаття. Словом, у тебе буде дві валізи закордонного ганчір’я. Це тобі допоможе. І щасливої дороги, товаришко Ліліє Гофман!

Дивлячись на Лілію, яка повільно, наче на ватних ногах, прямувала до дверей, подумав:

«Тому художнику буде непогана компенсація за його дружину. Нехай порозважається перед своєю героїчною кончиною».

Розділ 35

15 квітня 1940 року, 12 год. 37 хв.

Москва, комплекс будівель НКВС

— Ось така справа, Миколо Петровичу, — сказав Павло Фітін, начальник 5-го відділу Головного управління держбезпеки НКВС. Він був не в мундирі, а у костюмі. Гущенкові він здався доволі вишукано одягненим. — У Берліні зустрінетеся з Кузелею. Кузеля — це український націоналіст. Досить відомий. Заступник керівника Українського інституту в Берліні. Зблизитесь із ним, підіграєте йому.

— У якому сенсі «підіграю»? — здивувався Гущенко.

— Скажете, що в душі ви, як українець, теж за Велику Україну — від Бресту до Уралу. Ваше завдання — взяти мікроплівки, які він передасть для нас. Що на плівці, нам невідомо. Завдання водночас і просте, і складне.

— У чому складність?

Фітін устав і якийсь час мовчки ходив кабінетом, очевидно, щось обдумуючи. Нарешті сказав:

— Не буду приховувати. Попередня спроба зустрічі з Кузелею провалилася: наш агент потрапив під колеса автомобіля.

Фітін стояв і дивився у вікно. Начебто його дуже зацікавили горобці з НКВСівського двору: офіціантка з їдальні саме кинула їм жменю крихт і вони влаштували у дворі купу малу. Гущенко був певен, що він устав і зараз дивиться у вікно лише тому, що не хоче зустрічатися поглядом.

— Він залишився живий? — запитав Гущенко, витримавши паузу.

— Невідомо. За непідтвердженою інформацією, отримав травми, несумісні з життям, і, не приходячи до тями, помер. Тіла його ніхто не бачив. Можливо, це випадкова автокатастрофа, а можливо… Ми розцінюємо, що це випадковість з імовірністю відсотків на 50. Але ж, самі розумієте, у нашій справі і 5 відсотків можуть заважити на життя.

— Я можу запитати, що це була за людина? Якщо це не секретна інформація. Питаю з оперативною метою, звісно.

Фітін нарешті повернувся і сів навпроти Гущенка. Його обличчя не виражало жодних емоцій. Ні співчуття, ні посмішки, ні скорботи.

— Радник посольства. Працював на Контору під дипломатичним прикриттям. Загалом нічого особливого. Зірок з неба не хапав. Виконував не найважливіші завдання. Піди-принеси-прослідкуй. Зв’язок тощо…

Зараз Фітін нагадував Гущенкові механічного манекена, а не керівника ІНО. Було абсолютно очевидно, що він говорить не все, що знає.

— У нього була родина?

— Так, — Фітін кивнув. — Залишилася дружина і донька.

— Я можу відмовитися? — Гущенко був добре спантеличений пропозицією пройти слідами чи то загиблого, чи то безвісти зниклого радника посольства.

— Слухайте, Миколо Петровичу, а хочете коньяку? — раптом запитав Фітін, посміхаючись. Його обличчя нарешті ожило. «Через щирі почуття, що опанували цю людину, чи це маска для маніпуляції співрозмовником?» — подумав Гущенко.

— Хочу, — сказав він.

Фітін пішов до шафи, схованої у стіні, й повернувся з пляшкою й фужерами. Хлюпнув на дно широких фужерів коньяку. Один поставив перед Гущенком, із другого надпив. «Дивись, — подумав Гущенко, — навчилися, як у Європі, — пити коньяк із широких фужерів, щоб можна було гріти рідину і відчувати букет смаку». Він зробив ковток, коньяк працівники НКВС пили досить пристойний — французький «Мулен де ля гран».

Фітін випив усе, поставив фужер, поклав руки на стіл і, не дивлячись Гущенкові в очі, сказав:

— Чи можете ви відмовитися? Чому ні? Можете. Скажімо так, можете. Але на нашу підтримку більше не сподівайтеся. Якщо, наприклад, вас наступного разу притягнуть до нас у кайданках через безглузду смерть якогось дипломата або ще через якусь дрібницю.

— Зрозуміло. Як я маю вийти на Кузелю?

— Ви зателефонуєте Кузелі непарного числа між 15 і 16 годинами. На інші дзвінки він реагувати не буде. Я радив би вам це зробити з якогось автомата на Вільгельмштрасе. Звідти вам 5 хвилин до місця зустрічі. Це місце не було завчасно обумовлено. Він погоджувався зустрітися будь-де. Але після першої невдалої спроби до самого інституту заходити я вам забороняю. Телефонувати до Кузелі додому теж не можна. Коли домовитеся про зустріч, сядете за будь-який вільний столик. Справа від себе покладете «Беобахтер» логотипом угору. Ми домовилися, що людина, яка з ним зустрінеться, буде з «Беобахтер».

Отримаєте матеріал і поставите йому кілька запитань. Загалом про ситуацію у керівництві Німеччини, її стратегічні плани. Перелік питань надасть вам товариш Кузьмук із секретного відділу. Вивчите їх напам’ять. Те, що отримаєте у Кузелі, передасте нашому резидентові у Берліні Амаяку Кобулову. Це все.

— Словом, дружба дружбою, а порох треба тримати сухим, — підсумував Гущенко.

— Так, ситуація з Німеччиною непевна. Ми не дуже віримо в щирість Гітлера відносно дружби із СРСР. І ще, окреме прохання — у нас дуже мало інформації про Гітлера, як про особистість. Нічого не відомо про його особисте життя. Ви, мабуть, знаєте, що за педерастію у Німеччині загрожує десять років таборів. І такий дивний збіг — Гітлер ніколи не буває на публіці з жінками. Ніколи! У нього немає і ніколи не було дружини. Останнім часом з’являлися чутки, що він живе з якоюсь фотомоделлю. Але ні імені, ні якоїсь іншої інформації про неї ми не маємо.

— Яким чином я можу отримати подібну інформацію? Як на мене, для цього треба мати вихід у найвищі сфери.

— Ні, зовсім ні, — Фітін посміхнувся, продемонструвавши рівні, але не дуже білі зуби. — Ви маєте дуже багато знайомств у Німеччині. Нас цікавить усе — навіть чутки. Що говорять журналісти, художники, ваш добрий знайомий з відомства Ріббентропа — гер Клейст. Ця інформація може бути для нас дуже важливою у плані пропагандистської війни, якщо така колись виникне.

Фітін узяв пляшку і ще хлюпнув у фужери коньяку. Сказав:

— І ще — хороша новина. Враховуючи, що завдання справді непросте, ми вирішили змінити позицію щодо «чобіт» для вас на завершальному етапі. У випадку необхідності ними вас забезпечить наш резидент у Берліні.

Від Фітіна Гущенко пішов у майстерню, проігнорувавши «Боженка» і «Переправу», до кінця дня працював над своїм автопортретом. Навіщо? Може, хотів залишити своє зображення на випадок, якщо не повернеться з Берліна? Для Шурика. Для Марії.

Він писав портрет і думав про те, що сказав йому Фітін. Гітлер не цікавиться жінками. Гущенко міг би повірити в це, якби не знав про прогулянку Адольфа і Марії. Хоча то була суто приятельська прогулянка. Можливо, це лише підтверджує здогади Фітіна?

Увечері він тихо увійшов до квартири. У Гвоздикових уже було темно. Ступаючи навшпиньки, пройшов до себе. Тихо, так, щоб можна було чути, лише притиснувши вухо до динаміка, включив приймача. Випадково упіймав Париж. Диктор говорив, що у Франції введено смертну кару за комуністичну пропаганду. Потім процитував Черчилля, який критикував нерішучість Чемберлена і заявив, що демократичний світ має стати на шляху агресії двох соціалістичних диктатур — Німеччини й СРСР. Що демократичні країни повинні завдати удару по бакинських нафтових промислах, щоб перервати нафтовий потік, який вермахт використовує для окупації Європи.

Хвилин за п’ять прокинулася Марія і, підвівшись на лікті, запитально подивилася на нього. Він посміхнувся їй. Кивнув головою — все гаразд. Швидко роздягнувся і ковзнув під ковдру.

— Tu alles encore Berlin? (Ти все-таки їдеш у Берлін?) — тихо, одними губами запитала вона.

— Oui, — цього разу він не сварив її за французьку.

— Est-il possible de renoncer? (Можна відмовитися?)

— Non. (Ні.)

Вона поклала йому голову на плече. Взяла його руку і поклала на себе.

— Я погоджуся з будь-яким твоїм рішенням.

Зачувши скрип підлоги у коридорі, Гущенко підніс палець до губ. А далі вони швидко влаштували «хвилинку Гвоздикова».

— Я захоплююся розумом і прозірливістю великого Сталіна, — голосно сказав Гущенко/

— Він приведе Країну Рад до нових перемог, — відповіла Марія. І вже пошепки додала: — Ти мій! І тому ти повернешся… Тому, що інакше не може бути… Я буду чекати. І нічого не станеться.

Розділ 36

17 квітня 1940 року, 17 год. 45 хв.

Москва

Потяг відходив з Білоруського вокзалу до Риги. Завтра у столиці буржуазної Латвії берлінський вагон мали причепити до потяга Рига — Берлін. До Берліна їхало троє делегатів, які мали підготувати ґрунт для приїзду великої делегації радянських художників.

Був чудовий весняний день. На блакитному небі виднілося кілька хмарок-баранців, так званих купчастих, або ж «хмар гарної погоди». За такої погоди зазвичай віриться, що все буде добре, а завтрашній день може видатися кращим за сьогоднішній.

Микола Гущенко стояв з дружиною на пероні вокзалу. На руках тримав сина Шурика. Повз них снували пасажири. Перегукувалися гудками паровози. Біля вагонів стояли провідники в ідеально випрасуваній чорній формі з молоточками в петлицях. Працювати провідником у потязі, який їздив за кордон, було величезною удачею. Влаштуватися на таку роботу можна було лише за величезним блатом. Така робота означала доступ до буржуазних цінностей: одягу, продуктів тощо. Тому кожен з провідників неабияк дорожив своїм місцем. На відміну від провідників внутрішніх потягів, вони навіть посміхалися і допомагали пасажирам увійти. Один з таких провідників ввічливо посміхався сім’ї Гущенків. Гущенко за звичкою озирнувся, чи не видно когось підозрілого. Ніби нічого особливого. Звичайна вокзальна метушня.

— Тату, ти їдеш на Німеччину? — запитав Шурик і спробував кашлянути.

— На Німеччину синку, на Німеччину… — Микола Гущенко з тривогою подивився на сина. Вони з Марією боялися, що в сина може початися бронхіт. Він кахикав учора увесь день, але температури не було, і залишалася надія, що все минеться.

— На павозику? Кхе-кхе…

— На паровозику…

Гучномовці транслювали промову Сталіна про війну у Фінляндії:

«…Правильно ли поступили правительство и партия, что обьявили войну Финляндии? Война была необходима, так как мирные переговоры с Финляндией не дали результатов, а безопасность Ленинграда надо было обеспечить безусловно, ибо его безопасность есть безопасность нашего Отечества».

— Такий гарний сонячний день, а ти їдеш, — сказала Марія, щільніше притискаючись до чоловіка. — Le printemps est arrivé.

Цього разу він знову не зробив їй зауваження. Але вона сама виправилася:

— Прийшла справжня весна. А ти маєш кудись їхати. Це так несправедливо і так жахливо… — вона сховала обличчя у нього на грудях.

— Справді чудовий день. І ви із Шуриком дуже гарні, як цей сонячний день.

— Мені чомусь дуже сумно, Миколо, — сказала Марія, зазираючи йому в очі. — Якесь таке дивне відчуття. Що ти їдеш дуже надовго. Що вони якось маніпулюють тобою. Про тебе забули на кілька років, потім згадали.

— Тату, ти пивезеш мені цукегки, — втрутився в розмову Шурик. — Кхе.

— А звісно що, синку. Якщо ти перестанеш кашляти.

— Тобі ще рано цукерки, — заперечила Марія. І додала, звертаючись до чоловіка: — Він же не може це контролювати.

«…Там, на Западе, три самых больших державы вцепились друг другу в горло — когда же решать вопрос о Ленинграде, если не в таких условиях, когда руки заняты и нам представляется благоприятная обстановка для того, чтобы их в зтот момент ударить?» — вривався у розмову гучномовець.

— Звісно. Вибач, люба. Що тебе турбує? — Гущенко вільною рукою обійняв дружину. — Ось, бачиш, я їду за кордон. Це свідчить про те, що мені цілком довіряють. Пам’ятають. Після повернення, думаю, можна буде говорити про поліпшення наших житлових умов. Хлопчина скоро виросте. Ми ж не можемо все життя тулитися у цій крихітній кімнатці й стояти у черзі в сортир за слюсарем Гвоздиковим! Я їду! Це добрий знак. Ти знаєш, скільки людей мистецтва невиїзні, — він намагався бути переконливим.

— Начебто й так, але на душі якось неспокійно, — гірко зітхнула Марія.

«…Перед финнами мы с начала войны поставили два вопроса — выбирайте из двух одно: либо вы, господа финские буржуа, идете на уступки, либо мы вам даем правительство Куусинена, которое вас распотрошит, и они предпочли первое…»

— Тато поїде на Німеччину, заобить гошики і купить синочку велосипед, — радісно зауважив Шурик.

— Так, Шурику. Обов’язково, — погодився він.

«Нам страшно повредила польская кампания, она избаловала нас.

Наша армия не поняла, не сразу поняла, что война в Польше это была военная прогулка, а не война».

— Все буде добре. Я просив Довженка, аби він придивився за вами. Все-таки він не остання людина у цій країні. Довженко навідуватиме вас, — Гущенко намагався вставляти якомога більше оптимістичних ноток. Хоча на душі шкребли кігті. І підкірку свердлила думка: а може, ти, Гущенко, бачиш дружину і сина востаннє у цьому житті? А може, жити залишилось місяць чи два?

— А ти? — запитала вона.

— Що я?

— Я хвилююся за тебе. Ще раз питаю, ти їдеш лише як керівник делегації чи…

— Люба, — він обірвав питання. Повинен був її заспокоїти. Якби вона знала, все одно нічим не змогла б допомогти. — Більше ніяких спецзавдань! Все це у минулому. Їду лише як керівник. Слідкуй за Шуриковим станом. Завтра вранці, якщо не перестане кашляти, йдіть до лікарні.

«Так вот, что помешало нашему командному составу сходу вести войну в Финляндии по-новому, не по типу гражданской войны, а по-новому? Помешали, по-моему, культ традиции и опыта гражданской войны. Как у нас расценивают комсостав: а ты участвовал в гражданской войне? Это било огромной ошибкой».

— Тату, а ти не будеш гатися у Німеччині з іншими дітками? — не вгавав Шурик, час од часу шарпаючи батька за краватку.

— Не вигадуй, Шурику, — сказала Марія.

— Так чи ні? — допитувався син.

— Ні. Нізащо! Тільки з тобою. І тільки коли повернуся.

— Ти швико повенеся?

— Дуже швидко, синку.

«Все эти разговоры, нужен ли автомат, который столько патронов берет, все эти разговоры, что нужно стрелять только по цели, — все это старое, это традиции гражданской войны. Это не содержит ничего современного».

Виступ Сталіна на мить заглушив звук вокзального гучномовця.

— Поїзд Москва—Рига відправляється за п’ять хвилин. Пасажирів просимо зайняти свої місця у вагонах.

Гущенко поцілував Шурика, потім Марію. Вона сказала:

— Nicolas, je t’aime. Ніколя, я тебе кохаю, — змахнула долонею сльозу, ледве стримуючи ридання.

Він віддав дружині сина і піднявся в тамбур. Усміхнувся. Посварив пальцем: не плач і не говори французькою! Помахав рукою.

Марія спробувала посміхнутися йому у відповідь, але вийшла лише якась гримаса — губи тремтіли. На щоках блищали сльози.

У Гущенка на душі теж було неспокійно. Але він намагався зображати безтурботність. Більше за звичкою, ніж побоюючись чогось, ще раз окинув поглядом перон. Нічого підозрілого.

Вокзал, виблискуючи сонцем у вікнах, повільно поїхав назад. Він махав рукою, і Шурик помахав йому. Подумав — хочу запам’ятати цю мить. Блакитне небо, будівля вокзалу і дружина із сином на руках у променях вечірнього сонця. Вона закарбувалася у нього в пам’яті, немов вітальна листівка. Він пройшов у тамбур, грюкнули двері, зачинені провідником. Йому здалося, що там, за дверима, які щойно зачинилися, вже таке звичне для нього московське життя. А ось тут починається щось зовсім нове, незвідане і, можливо, небезпечне. Крізь вікна вагона ще долинав голос Сталіна і поступово губився у стукотінні коліс.

«Люди, которые живут традициями гражданской войны, — дураки, хотя они и хорошие люди, когда говорят: «А зачем нам самозарядная винтовка?» Наши солдаты не такие уж трусы, но они бегали от автоматов…»

Гущенко недарма непокоївся: за його від’їздом спостерігали не тільки дружина і син. За ними всіма спостерігала ще одна пара очей. То був помічник Лаврентія Берії в особливо важливих, а також особистих справах — старший майор Саркісов. Він стяв, прихилившись до стіни і через вікно вокзалу спостерігав за відходом потяга.

Зайшов у кімнату залізничної міліції й наказав залишити його біля телефона самого. Попросив з’єднати із секретарем Берії й за кілька секунд слухавку взяв Лаврентій Павлович.

— Потяг щойно вирушив, — коротко доповів Саркісов.

— Дружина проводжала його? — запитав Берія.

Голос наркома тонув у шумах. Телефон у Москві працював набагато гірше, ніж урядова вертушка. Саркісов щосили притискав слухавку до вуха, аби нічого не пропустити. Гаркнув:

— Так точно!

— Сама? — прохрипів голос Берії.

— Ні, із сином.

— Як вона виглядала?

— Була засмучена.

Телефон трохи помовчав. Саркісов слухав шурхотіння із жадібною увагою.

— Добре, трохи розберуся зі справами і займемося нею. А та шльондра?

Саркісов зрозумів, що мова йде про Лілію Гофман.

— Поїхала. Прийшла раніше. До відправлення потягу вони з художником не контактували. Ми їм організували квитки в одне купе.

— Молодець! Добре, якби вона звабила його ще у потязі. Гаразд, повертайся, — похвалила Саркісова слухавка, і той задоволено посміхнувся. Запитав:

— Нагляд із квартири художника зняти, товаришу нарком?

— У жодному разі!

Розділ 37

Гущенко пройшов червоною килимовою доріжкою. Подумав — чомусь у СРСР скрізь — у міністерствах, ресторанах, навіть вагонах — червоні доріжки. Чому не сині або зелені? Чи людина, яка замовить синю доріжку, буде вважатися англійським шпигуном? А смугасту — французьким? Навряд чи хтось так вважає. Але, посміхнувся сам собі, про всяк випадок надійніше замовити червону.

Через різну ширину колії зазвичай радянські поїзди йшли тільки до кордону, а далі треба було пересідати на інший поїзд. Але було кілька вагонів, які просто переставляли на залізничні візки з відповідними ширині колії колісними парами. Гущенкові пощастило потрапити саме у такий вагон.

В його купе біля вікна вже сиділа дівчина. Його сусідка на цю подорож. Він її трохи знав — секретарка Герасимова Лілія Гофман. У купе поряд їхав чиновник від Спілки московських художників Петро Гагарін.

Дівчина була гарною. Довге біляве волосся, сірі очі. Світла шкіра, римський ніс. Невизначеного віку — між двадцятьма і тридцятьма роками.

— Здрастуйте, Миколо Петровичу, — ввічливо привіталася вона.

— Привіт, — він поставив чемодан під сидіння. Відзначив, що в секретарки Герасимова речей більше щонайменше утричі. — Ми, здається, знайомі, — він із цікавістю поглянув на неї.

— Я вас, звісно, знаю. Хто ж не знає художника з Франції Миколу Гущенка? — посміхнулася вона у відповідь на його зацікавлений погляд.

— Чому з Франції? — здивувався він, сідаючи навпроти.

— Не уявляю, — його супутниця опустила вії й накреслила щось мініатюрним пальчиком на столі. — Так говорять, що ви приїхали із Франції. А ви мене знаєте?

— Я вас теж трохи знаю. Який художник у Москві не знає чарівну секретарку самого голови оргкомітету радянських художників товариша Герасимова?

— Напросилася на комплімент. Утім, дякую.

У міжнародному вагоні полиці для спання були одна над одною — з одного боку. На другому боці був столик й умивальник. Загалом купе було зручне, якщо не враховувати духоти від розпечених сонцем стін вагона.

Зазирнула провідниця. Він замовив собі й новій сусідці каву.

— Дуже дякую, — подякувала вона.

— Нагадайте, як вас звати.

— Лілія, — почулося у відповідь. — Лілія Гофман.

— Гарне ім’я. Та й прізвище знамените. Був такий казкар. Знаєте, мабуть, — казки Гофмана? Не ваш родич?

— Гофмана знаю. Я викладала у школі німецьку мову і зарубіжну літературу. Зокрема, й Гофмана. Але не маю до нього жодного відношення. Це серед німців дуже поширене прізвище.

— Як у Росії Іванов? — пожартував Гущенко.

— Можливо. У будь-якому разі, як Петров — точно.

Тим часом поїзд набрав швидкість і розмірено застукотів. Залізничні пакгаузи і брудні будинки швидко закінчилися, і далі поїзд мчав по мальовничій лісистій місцевості. Верхівки дерев мчали за потягом, складаючись у різні химерні фігури.

За кавою поговорили про ранню весну і красоти Москви. Про те, які гарні нові станції метро. Який надсучасний вид транспорту тролейбус. І про те, що от-от по радіо будуть передавати не тільки звуки голосу, а й обличчя диктора. Словом, розмова сусідів по купе про все і водночас ні про що. Під час розмови Гущенкові, правда, здалося, що сусідка надто пильно спостерігає за ним. Але він відразу списав це на свою параною, що з дня на день прогресувала. Можливо, й автомобіль під вікнами, і слюсар Гвоздиков, який підслуховує під дверима, — це простий збіг обставин? Наприклад: автомобіль — його не стосувався. А слюсар Гвоздиков просто вуаєрист. Від французького «вуаєр» — дивитися. Так у Франції називали людей, які люблять підглядати за інтимним життям сусідів чи сторонніх людей. У СРСР цього слова не знали. Тому що подібних людей відправляли на уранові рудники або на золоті копальні на 25 років. Чому Гвоздиков не може бути вуаєристом?

У двері постукали, і до купе зайшов давній знайомий Гущенка — Петро Гагарін. Гагарін був чиновником зі Спілки московських художників, який мав відповідати за технічну підготовку виставки. На ньому був костюм, що просився в чистку, і блакитна сорочка з Мосторгу. Гагарін був товстим коротуном, з чималим черевом, лисиною, обрамленою сріблястим пушком, великою головою з подвійним підборіддям з ямочкою.

Гагарін колись сам починав, як художник, але швидко проміняв непевність творчої долі на стабільність і впевненість у дні прийдешньому номенклатури від мистецтва. Йому було близько п’ятдесяти років, і він був цілком задоволений чиновницькою долею. Гагарін поставив на стіл пляшку горілки «Екстра». Було очевидно, що Гагаріну — гульвісі й веселуну — відверто сумно.

— Ну звісно, — розвів руками Гущенко. — 3 чого б іще почати.

— А ти як думав? — сяючи задоволеною посмішкою, Гагарін потиснув руку Гущенкові й хвацько, відстобурчивши товстий зад, поклонився і чмокнув у зап’ясток Лілію.

— Доброго дня, фрау Ліліє!

— Доброго дня, гер Гагарін. По-перше, мені більше подобається фройляйн Лілія. А по-друге, принаймні до кордону, товаришка Лілія, товаришу Гагарін.

Лілія швидко приготувала бутерброди із сиром. Хліб і сир теж приніс із собою завбачливий Гагарін. Двері купе замкнули.

Горілка під плавне похитування вагона зближує, і скоро всі вже поводились як давні знайомі. Тим більше, що й раніше не раз зустрічалися, але не так кулуарно.

— Гущенку, ви знаєте, що означає назва цієї горілки? — загадково, з хитринкою в погляді, запитав Гагарін, якому алкоголь зовсім розв’язав язика. Він постукав пальцем по пляшці.

— «Екстра»? — найкраща. Це ж очевидно, — не роздумуючи відповів Гущенко.

— Угу, — погодилася Лілія, надкушуючи бутерброд.

— Ні. Читайте, як абревіатуру «Эх, как стало тяжело русскому алкоголику».

Лілія голосно засміялася, Гущенко теж посміхнувся, а Гагарін реготав, ляскаючи долонями по стегнах.

— А тепер — у зворотньому порядку, — продовжив веселун Гагарін: — «А разве так создашь Коммунистическую экономику?»

Веселощі продовжувались, та поступово розмови перейшли на професійні теми.

— Я бачила, як ви працюєте, товаришу Гущенко! Дуже швидко! Мені взагалі подобається, як ви малюєте, — говорила Лілія з неприхованим захопленням у голосі.

— Дякую, — Гущенко з посмішкою схилив голову і подумав: «Якби твій шеф бачив, як я малюю, то був би дуже незадоволений». Відомо, що кожен, хто малював швидко і мазками, отримував лайливе серед радянських художників прізвисько — Імпресіоніст.

Сп’янілий Гагарін вставив і собі трохи «меду»:

— Він і вас може намалювати. Це — Шекспір палітри! Дуже швидко намалює! Я бачив, як він це робить. Він гігант пензля! Правда, Гущенку? Давайте, збацайте нам ню з нашої кралечки…

Лілія почервоніла і, махнувши на Гагаріна рукою, зробила вигляд, що зацікавилася чимось за вікном.

— Ню навряд чи зможу, але просто портрет — запросто, — пристав на пропозицію Гущенко.

— Швидко? Миколо Петровичу, а за який час ви могли б мене намалювати? — зацікавилася Лілія, повертаючись від споглядання пейзажів за вікном до застільної, вже із елементами фривольності, бесіди.

— Двадцять хвилин, — особливо не замислюючись, сказав Гущенко.

Гагарін рішуче запротестував, недовірливо замахав рукою:

— Не може бути! За двадцять хвилин? Ніколи не повірю. Закладемося на пляшку!

— Згода.

— Але щоб було схоже! — підняв угору вказівного пальця Гагарін. — Інакше парі відміняється.

— Умови приймаються, — легко погодився Гущенко.

Гагарін пішов до свого купе за другою пляшкою.

За відсутності Гагаріна, розмова стала більш інтимною.

— До речі, товаришу Гущенко, ви одружені? — раптом запитала Лілія Гущенка, який уже дістав аркуш паперу й олівець.

— До речі, так, — кивнув він. — А ви?

— Я ні, — відповідає «натурниця» й відразу ставить наступне запитання: — Ви кохали колись по-справжньому?

— Звісно, — Гущенко кидає здивований погляд на дівчину і бачить, що та зніяковіла. Продовжує: — Мені, дяка богові, вже сорок.

— Для чоловіка сорок — не вік. Але мова не про пересічне кохання… — її голос звучить загадково, а в очах стрибають бісики. Чи, може, то віддзеркалення світла ліхтарів, що пролітають за вікном?

— А які ви знаєте різновиди? — здивовано запитує він.

— Ну, мова не про якісь традиційні і порядні речі… — вона продовжує флірт.

Гущенко швидко кинув оком на Лілію. Гарна штука малювання з натури — можна відкрито спостерігати за виразом обличчя співрозмовника.

— О, Ліліє, за нетрадиційне кохання в СРСР передбачений термін. Років десять, здається. Та і в Німеччині також, — відбувається він жартом.

Лідія насуплює брови і сердито б’є долонею по столу.

— Гущенко, не клейте дурня! Мова йде не про звичайне кохання! І не про те, що ви подумали. А про пристрасть. Шалену пристрасть! Чи кохали ви колись жінку так, щоб це було проти правил, прийнятих у суспільстві?

— Ні, — невпевнено говорить Гущенко. — Чесно кажучи, я не зовсім розумію, про що мова. Про які такі правила?

— Такий красень і не розуміє! Я вам не дуже вірю, Миколо Петровичу! — кокетливо зауважує Лілія.

І поки Гагарін повертається з провідником і склянками чаю, що дружно побрязкують під стукіт коліс, Лілія вже тримає свій портрет у руках.

Гагарін гучно охаючи, ахаючи і прицмокуючи язиком від захоплення, визнає свою поразку. Правда, вибачається і заявляє, що, на жаль, узяв із дому не дві пляшки горілки, як планував, а одну, й обіцяє спокутувати свою вину і купити у Ризі коньяк. У СРСР коньяк — страшенна рідкість. А в Ризі, за інформацією Гагаріна, цього добра навалом.

Він іще поривається сходити до вагону-ресторану за горілкою, потім пропонує заспівати хором, але коли Гущенко і Лілія дружно відмовляються і від горілки, і від співу, заявляє, що вони не компанійські люди, і йде у своє купе спати.

Гущенко виходить у коридор і стає біля вікна. Лілія виходить слідом і стає поряд. Вітер із відкритих вікон грає шторами і куйовдить її волосся. Час од часу воно торкається його щоки. Лілія раптом запитує:

— А ви могли б покохати таку дівчину, як я?

Гущенко здивовано повертається до неї. Поїзд гальмує, і сила інерції майже кидає Лілію йому в обійми. У світлі ліхтаря, що повільно пропливає повз вагон, Гущенко ловить відвертий закличний погляд. Вона відстороняється, але дуже повільно, і він раптом розуміє, що Лілія або зовсім сп’яніла, або його спокушає. Опускає очі і думає, що йому треба спокійно проаналізувати цю несподівану ситуацію. А зараз варто виграти якийсь час. Він знову дивиться дівчині прямо в очі, і вона не відводить своїх. Щоб розрядити атмосферу, Гущенко відповідає нейтрально:

— Мені треба трохи подумати над цим надзвичайно цікавим питанням.

— Подумайте, мислителю, — в її очах виблискує місячне сяйво.

— І тоді, коли я подумаю, ми ще повернемось до цієї теми, — говорить він і йде в купе.

За вікнами потяга опускався чудовий весняний вечір. Місяць поступово піднімається з-за обрію, вимальовуючи в небі силуети височенних сосен, і під стукіт коліс мчить навздогін. Не маючи жодної надії на успіх.

Розділ 38

У Ригу мандрівники прибули наступного дня. Московський вагон мали причепити до берлінського потяга ввечері. Так що був час для прогулянки. Добові складали 15 марок, і перша доба вже минула без витрат. А значить, трійка посланців від радянського мистецтва могла шикувати.

— Чи не могли б ви вийти, щоб я переодягнулася? — запитала Лілія з милою посмішкою, її вираз обличчя неначе говорив: втім, якщо ви не вийдете, це мене не засмутить.

А може, Гущенкові все це здається? Він вийшов у коридор, потім пройшов вагоном до тамбуру, з відкритих дверей дихнуло весняною свіжістю. Зупинився, розглядаючи рижан, які снували пероном. Загалом строкатий гамірливий натовп мало чим відрізнявся від натовпу на ленінградському вокзалі. Повернувшись, зіштовхнувся у дверях з Лілією. На ній був крислатий капелюх, блакитна сукня-кльош до колін і рожевий светр. Одяг занадто яскравий для Москви, але, мабуть, саме так, вважала Лілія, повинна одягатися модна жінка за кордоном.

— Ви гуляти? — жартівливо запитав Гущенко. — Чи просто хочете продемонструвати рижанкам останній писк радянської моди?

— Радянська мода тут ні до чого. Це все закордонні речі, — з легкою образою в голосі парирувала блакитно-рожева дама. — Я збираюся виглядати тут своєю. Саме, як рижанка.

— А, розумію. Ваше вбрання не занадто яскраве для цього?

Блакитно-рожева дама спопелила Гущенка поглядом і пішла з вагона.

Гущенко трохи вагався: чи йти до міста? Але ідея провалятися увесь день у задушливому купе, врешті-решт, зазнала поразки, і він теж вирішив прогулятися Ригою.

Попросив провідника закрити купе на ключ. Пройшов через перон, вокзал й опинився на привокзальній площі. Побродив туди-сюди, жадібно вдихаючи повітря європейського міста, розглядаючи будівлі й рижан. У будинках назустріч весні вже відкрили кватирки, яскравим сонцем виблискували вітрини магазинів. Натовп обтікав його, і Гущенко, придивившись, зрозумів, чим рижани відрізнялися від москвичів. Загалом одяг рижан був за яскравістю десь посередині між сіро-зеленими тонами одягу москвичів і значно яскравішою і багатою палітрою кольорів одягу парижан. Вирази облич теж являли собою щось середнє між заклопотаними, спрямованими в нікуди поглядами москвичів і традиційними посмішками «від усіх — усім» парижан. Так що сусідка по купе трохи таки передала куті меду із синьо-рожевою гамою кольорів. Можливо, вона виглядала б своєю в Парижі на Champs-Elysées.

Гущенко зайшов у першу-ліпшу продуктову крамницю на величезному ринку, що шумів біля вокзалу. Його вразила кількість одягу й продуктів. Звісно, у Франції бачив і не таке. Але з радянської преси він уявляв, що в буржуазній Латвії через «гноблення латвійськими баронами» трудовому люду живеться надзвичайно складно. Але на ринку люди — на вигляд саме робітники і селяни, жваво торгувалися біля куп овочів і фруктів, соковитих шматків яловичини. І ціни, як відзначив Гущенко, були навіть нижчими, ніж на московських ринках. Продовольчий базар плавно переходив у ринок промислових товарів, де торгували взуттям, одягом, хутром, меблями та радіоприймачами.

Ринок був поряд з розкішним готелем «Метрополь». Раптом Гущенко наштовхнувся на Лілію, навантажену кількома чималими пакунками. І відразу подумав, що в Парижі ця дама теж не видалася б своєю. Швидше за все її одяг пасував би до якогось латино-американського міста. Наприклад, Ріо-де-Жанейро.

— О, Гущенко! Мені вас сама доля послала, — вона швидко тицьнула свої пакунки йому в руки. — Уявляєте, я не втрималася і спустила принаймні третину своїх відрядних! Сподіваюсь, ви джентльмен і не дозволите мені тягти це все самій?

Під час акту передачі її очі дивилися так грайливо, а форми похитувалися так звабливо, що відмовити не було ніякої можливості. Хоча Гущенко все ж спробував заперечити:

— Я джентльмен. Але, сподіваюся, ви не хочете запропонувати тягати це мені, та ще й увесь день?

— А яку ви бачите альтернативу? — щиро здивувалася барвиста, як метелик, дама.

— Ну, хоча б віднести це у вагон! — знайшов він вихід зі, здавалося, безвихідної ситуації.

— Слушна думка, Гущенко. Ви значно кмітливіший, ніж я думала. Ну що ж, ходімо.

Це звучало так: ви кмітливий, а я розумна. «Ну що ж, — скоро перевіримо, хто з нас має більше мізків», — подумав Гущенко і приречено поплентався на вокзал.

Щойно речі опинилися в купе, Лілія досить нахабно запропонувала Гущенкові себе в супутники.

— Я бачила, що ви сумуєте, ходите площею туди-сюди, — і, доки Гущенко не встиг заперечити, додала: — І навіть не сумніваюся, що сумувати вдвох веселіше.

Скільки їй років — двадцять три, двадцять п’ять? Може, навіть більше.

Вони пройшли через вокзал, тепер уже вдвох, і якийсь час бродили без конкретної мети — виходили на набережну, потім поверталися на бульвари з розкішними крамницями. Гущенку дуже непросто, але таки вдалося відмовити Лілію від відвідин кожної з них. Крамниці, звісно, були приватні, і, мабуть, через те у вітринах виднілося нечуване для Москви розмаїття товарів. Із крихітних кафе долинали звуки музики і виходили ситі усміхнені чоловіки й кокетливо одягнені жінки. Іноді з підворіть визирали яскраво нафарбовані дівки у сукнях з глибокими декольте, але, забачивши, що чоловік із дамою, ховалися в тінь. Лілія теж помічала цих дівиць і, зустрівшись з ними очима, гидливо відверталася.

Гущенко не знав жодного слова латвійською і тому запитав у першого-ліпшого перехожого спочатку французькою, а потім німецькою, де тут можна перекусити.

Перехожий, на вигляд дрібний буржуа, кинув поглядом на супутницю Гущенка, на нього самого, наче оцінюючи, який рівень закладів пасує цій парі, і порекомендував «Cafe de l'Opera» — «Оперне кафе», де, за його словами, не збирається всілякий набрід.

Лілія самовдоволено позирнула на Гущенка й посміхнулася йому. Погляд говорив: бачите, як високо оцінюють мене рижани.

Пішли шукати «Оперне кафе», і за квартал набрели на цілу низку кафе й ресторанчиків.

— «Рококо», «Моне» — це той художник? — погляд у бік Гущенка. — «Нінон», «Франкфурт-на-Майні», — читала Лілія назви латиницею. Врешті-решт, вони дійшли до «Оперного кафе». Саме того, де не мало бути всілякого наброду. Публіка тут справді зібралася небідна. То тут, то там миготіли фраки й метелики.

У меню було багато шику. Гущенко, крім добових від Герасимова, отримав принаймні в п’ять разів більше від Контори на представницькі витрати і тому міг цей шик запросто оплатити.

Утім, він вирішив не пускати особливого пилу в очі цій досить нахабній рожево-синій особі, що приліпилася до нього, ніби банний лист. Він запропонував Лілії печену картоплю, фаршировану індичку і фужер вина. На що вона з радістю пристала. Схоже — добряче зголодніла. Сказала:

— Хіба я маю вибирати? Мої добові давно витрачені. Що замовите, те й доведеться їсти. Віддаюся на поталу заможному панові художнику.

Офіціант приніс загорнуті у серветки столові прибори. Лілія розгорнула свої, взяла серветку і почала за звичкою відвідувачів радянського «Общепіту» витирати ложку, виделку й ніж. Гущенко зацікавлено спостерігав цю картину. Як він і підозрював, дії блакитно-рожевої дами не залишилися непоміченими. Через кілька секунд підійшов офіціант. Забрав у неї прибори і поклав нові. Лілія здивовано кинула на нього поглядом, знову взяла серветку.

Гущенко пирснув, а потім щиро розреготався.

— Що таке? — здивовано запитала вона, піднявши брови і округливши очі. — Що тут відбувається?

— Якщо ви витрете прибори знову, він вам їх знову замінить! Тут не прийнято так робити. Офіціант думає, що прибори брудні.

— Боже, яка я ідіотка! — Лілія почервоніла до самих вух і приклала долоні до щік.

— Приємно чути самокритику з ваших вуст. Не засмучуйтеся, — заспокоїв її Гущенко. — Радянські туристи нерідко потрапляють за кордоном у халепу. Тут зовсім інший стиль життя. Утім, у халепу потрапляють й іноземці в СРСР. Це два різні світи. На жаль…

— А що там ви сказали з приводу самокритики? Я видаюся занадто самовпевненою? — Лілія наморщила лоба і запитально подивилася на свого візаві.

— Ні, не занадто. Трохи самовпевненою.

Поки готувався обід, Гущенко, позираючи на живописні полотна, якими були прикрашені стіни, завів розмову про художні напрямки. Урешті-решт, треба ж про щось говорити. Полотна були виконані в модному на Заході стилі «імпресіонізм».

— Вам подобаються імпресіоністи? — запитав він.

— Імпресіоністи чи їхні роботи? — запитанням на запитання швидко відповіла вона. Мабуть, теж віддаючи перевагу розмові над мовчанням.

— Звісно, мова про стиль.

— Ви знаєте, Гущенко, я на цьому не дуже знаюся. Імпресіонізм. Експресіонізм. Знайома з термінами лише з критичних заміток у «Правді».

Розмова ні про що триває, аж поки їм не приносять страви.

Здається, Лілія добряче зголодніла. Вона починає жваво орудувати виделкою. Але розмова про художні напрямки продовжується.

— Добре, ви чули такі імена, як Ван Гог, Моне або Ґоґен? — запитує Гущенко.

— «Моне» — це той ресторанчик, що трапився нам дорогою. Але ще я чула, що є такий художник.

— Був, — виправив її Гущенко.

Лілія не звернула на уточнення жодної уваги.

— Решту прізвищ не чула. Але у вас є чудова нагода, аби розповісти мені про них.

— Тут мало говорити. Треба бачити, — відповідає Гущенко. — Слова, коли йдеться про такі імена, нічогісінько не варті.

Якийсь час вони їдять мовчки, але Гущенко помічає, що дівчина, час од часу, позирає на нього з-під лоба.

— Гущенку, а я думала, що ви егоїст, — нарешті перериває вона мовчанку.

— І що? Я і є егоїст — погоджується він.

— Але ж ви не пошкодували на мене добових! Що для радянського художника чи чиновника, даруйте, не знаю, як вас зараз сприймати, не дуже характерно. І це дуже приємно.

— Я прихований егоїст, що маскується під філантропа.

У ресторані працює радіоприймач. Диктор латвійською оголошує новини. Вони розрізняють лише імена — Сталін, Гітлер, Даладьє.

— Що ви думаєте про ситуацію у світі? — раптом запитує Лілія.

Несподівана зміна теми, утім, Гущенко завжди готовий до навколополітичних розмов. Він уже давно визначився з відповідями на подібні запитання.

— Англія й Франція, які всіляко штовхали нацистську Німеччину проти Радянського Союзу, тепер змушені самі відбивати її натиск. Вони пожинають плоди своєї віроломної політики. Адже всі спроби нашого уряду домовитися з Англією й Францією про запобігання німецькій агресії спільними зусиллями ні до чого не привели.

Вона підводить на Гущенка здивований погляд. Він не відводить очей і з посмішкою спостерігає, яке враження справили його слова.

— Гущенко, не морочте мені голову, — вона, нарешті, розуміє, що він клеїть дурня.

— Мудрість сталінської партії запобігла цій загрозі. Укладання з Німеччиною пакту про ненапад зірвало чергову спробу міжнародної реакції знищити першу в світі соціалістичну державу руками німецьких і японських мілітаристів.

— Хай вам біс, Миколо Петровичу, — вона розреготалася.

Дістала із сумочки олівця і написала на серветці:

— Сталін — диктатор.

Потім, упевнившись, що він прочитав, закреслила напис, порвала серветку на дрібні шматки і поклала у попільничку.

— Це все легко можна склеїти, — зауважив Гущенко, із скептичною посмішкою спостерігаючи за цими маніпуляціями. — Ви не знаєте, хто такий Поль Ґоген, зате знаєте таке рідко вживане слово, як «диктатор». А якщо я зберу ці обривки, склею і віднесу в НКВС?

Вона здригнулася, зібрала всі папірці під здивованим поглядом офіціанта, який приніс їм салати, і сховала у сумочку. «Все нормально», — кивнув Гущенко офіціанту, аби тому не спало на думку замінити ще й серветки.

— Ліліє, і сумочка не дуже надійне місце. Краще б вам цю серветку з’їсти або спалити.

— Не треба з мене глузувати, — насупилась вона. — Я не збираюся їсти серветки.

Гущенко стенув плечима і вирішив: досить іграшок. Треба спробувати розставити крапки над «і»:

— Лілє, чого це ви раптом так засмутилися? Я пожартував. Ви справді не в Москві й усе це можете говорити вголос. Але скажу вам наступне. Ось, на перший погляд, ви або провокатор, або за день наслухалися буржуазної пропаганди. Де тільки встигли? Я нібито постійно був з вами.

Вона сиділа, втупившись поглядом у стіл. Повільно підвела на нього очі:

— Ви хочете сказати, що я… — в її очах починають розгоратися злі вогники.

Так, розставити крапки над «і» поки що не виходить.

— Гаразд, пропоную взагалі не говорити про політику, — розрядив Гущенко обстановку.

— Добре, — швидко погодилася вона. — Давайте не про політику. І справді, ви могли б, наприклад, сказати, що в мене модний одяг, який мені личить.

— Ви виглядаєте чудово. Вбрана у такі кольори, ви не загубитеся у найльнішому натовпі.

— Ви або занадто любите гостре слівце, або зовсім невиховані! Нормального комплімента від вас не дочекаєшся! Ви завжди зіпсуєте його, хай і краплиною, але дьогтю. Невже я так безглуздо виглядаю в цьому вбранні? Тільки не брешіть і не беріть на кпини!

— Не одяг прикрашає людину, — проронив він максимально нейтрально.

— А що ж?

«Хочеш комплімента? — подумав Гущенко. — Ну, нехай буде комплімент».

— Те, що під одягом.

— І що ви там побачили? — пожвавішала вона.

— Я не рентген, аби бачити те, що під одягом. Але не буду заперечувати, під одягом всі ваші форми виглядають досить звабливо.

— Вам подобається наша кухня? — до них підійшов господар закладу, перебиваючи Гущенкову спробу компліменту. Вгадавши іноземців, запитував німецькою.

Гущенко дякує і відповідає ствердно.

— Раді будемо бачити вас наступного разу.

Виходячи з «Оперного кафе», Гущенко запитав Лілію:

— Ну що, ви зауважили різницю?

— Яку різницю?

— Різницю з московським «Общепітом», — говорить Гущенко. — Усім працівникам якого глибоко байдуже, чи смакують їхні страви відвідувачам.

На Ригу швидко опускався вечір. Водночас загораються десятки вогнів, і в сутінках місто виглядає ще кращим. Вогні ліхтарів і вечірня зоря на чорно-синьому небі вдало підкреслюють стрімкі шпилі дахів.

— Тут смеркає значно пізніше, ніж у Москві, і значно швидше, — зауважив Гущенко. — Час прямувати до вокзалу.

Бульвари теж розквітли гірляндами ліхтарів і яскраво освітленими вітринами крамниць. Вони знову вийшли на набережну. Води видно не було — лише чутно плескіт невидимих хвиль. Лілія, задивившись на цю чудову картину, перечепилася і ледь не впала. Та Гущенко вправно підставив їй руку.

— Ви галантний, — вдячно сказала Лілія. — Тільки дуже ретельно це приховуєте.

— Це перебільшення.

— Гущенко, це що, скромність? Ні, ви милий! У вас можна було б закохатися, якби ви були неодруженим. А так…

«І це мене цілком влаштовує», — подумки відповів їй Гущенко.

* * *

Наступного дня Гущенко прокинувся о восьмій. Поїзд хитало від, здавалося, шаленої швидкості. Стінами купе пробігали тіні дерев.

Визирнув у вікно. Час од часу в прогалинах лісу було видно остови спалених гармат або танків. Обгорілі дерева стояли, наче чорні свічки. Потяг ішов територією Польщі. Глянув на нижню полицю. Лілія спала на боці. Волосся розкидане по подушці, рот напіввідкритий, одна рука під щокою. Що за думки криються у цій гарненькій голівці, і що цій дівчині треба від нього, художника Миколи Гущенка? Що означає її присутність тут, і що означає її фривольна поведінка — звична аморальність чи свідома провокація? Як сталося, що він опинився в одному купе з нею, а не з Гагаріним, чоловіком-колегою?

До речі, а де був Гагарін, поки вони з Лілією бродили вулицями Риги, раптом подумав Гущенко. Чому він не набивався ні йому, ні Лілії в компаньйони? Спав у задушливому вагоні? Чи бігав з доповіддю у радянське посольство у Ризі? Не може бути, щоб п’яниця Гагарін… Ні, не може бути. Значить, чарівна Лілія? Параноя…

На черговій станції у вагоні раптом стало дуже гамірно від гучних розмов, вигуків і реготу німецьких військових. Вони раділи перемозі Німеччини над Данією і тріумфальній ході німецької армії Європою.

У другій половині дня потяг мчав уже територією Німеччини. За вікнами пролітали гарненькі, схожі на іграшкові, будиночки з клумбами, що вже почали вкриватися зеленою травою і квітами. Іноді ці мирні краєвиди закривали ешелони вагонів зі щільно запнутою брезентом військовою технікою.

Розділ 39

Саркісов виструнчився на порозі кабінету Берії і вдячним поглядом поїдав свого благодійника.

— Дякую вам, Лаврентію Павловичу! — в його голосі був мед і в очах — собача відданість. Так дивиться пес на господаря, облизуючи руку, яка щойно пестила його загривок.

— За що це? — здивовано блиснув пенсне з-за стосу тек в його бік Берія.

— За включення до першого спецрозподільника.

Першим називали спецрозподільник ЦК. За часів тотального дефіциту доступ до нього вирішував практично всі проблеми із забезпечення родини продуктами й одягом.

Берія, мимоволі копіюючи Сталіна, встав і повільно пройшовся кабінетом. Навіть руку заклав за полу френча точно так, як закладав хвору руку Хазяїн. Зупинився поряд із Саркісовим.

— Ти знаєш, Саркісов, влада багато до чого зобов’язує. Я за освітою технар. Але ось почав читати Вольтера. І знаєш, що він говорить? Не варто вголос говорити про милості, якими нас наділяють жінки й королі! Зрозумів? Милості жінок і королів держи в секреті! І роби вигляд, що ти живеш так само важко, як і народ, — він узяв Саркісова за металевий ґудзик на мундирі. Очевидно, цей жест мав виражати високий ступінь довіри наркома до свого помічника.

— Так точно! — погодився відданий служка.

— Це все він, — кивнув на портрет Сталіна. — Йому маєш бути вдячним. А мені доведеш свою вдячність реальними справами! Як там дружина художника?

— Нічого особливого, товаришу нарком. Звичайне життя, ніякої крамоли. Дім, робота, дитсадок.

— Ну що ж, давай мені цю вірну дружину. Увечері…

Повернувся до стола, сів. Якийсь час сидів мовчки.

— Хоча ні, не сьогодні. Я їду інспектувати… Слідкуй, щоб вона не поїхала кудись! До батьків чи родичів. Відповідаєш особисто!

— Є маленька проблема, товаришу нарком — у неї дитина. Дворічний хлопчик.

— Я не знаю… — Берія невизначено махнув рукою. — Виріши якось. Цей художник мені щось не йде з думки. Занадто багата у нього біографія! Денікінці, Берлін, Париж, Ромен Роллан, цей Синяк чи Сіньяк. Ми дуже спокійно на все це дивимося! Так, зробив великий внесок, кілька сотень креслень нової зброї. Але треба проявити комуністичну принциповість у роботі з ним! Може, він справді подвійний агент? Хоч би не накивав п’ятами! Мля… Про нього знає сам Хазяїн, і якщо щось піде не так, підвісить нас за яйця. Ти, Саркісов, своїми яйцями ще ж дорожиш? — Берія голосно заіржав.

Саркісов ввічливо хихикнув у відповідь:

— Так точно, товаришу нарком!

— Правильно робиш. Пошли людину, щоб без зайвого шуму зробила в квартирі цього художника обшук. Але так, щоб не було помітно. Візьми когось із «слідаків» у Богдана Кобулова. Там є гарні спеціалісти. Щоб про це знало якнайменше людей. Меркулову, Фітіну ні слова. Це їхня людина, вони за нього ручалися, швидше за все ми нічого не знайдемо, а тому нехай даремно не нервуються.

* * *

Марія Гущенко зайшла на пошту, щоб укинути листа й перевірити абонентську скриньку. Пошта зі скриньок у комуналці нерідко зникала, на відміну від їхньої квартири в Парижі, де під’їзд зачинявся на замок й у кожного мешканця був власний ключ. Тому найважливішу пошту вони отримували на цю поштову скриньку. Марія відкрила її крихітним ключиком. Дістала журнали. Лист із Парижа від колишньої сусідки по під’їзду й подруги Мішель Дюпре. Ще один — від Ромена Роллана. Шкода, що Гущенко поїхав. Листу від Роллана він би дуже зрадів.

Поклала листи в сумку. Вийшла на вулицю. Весняне сонце вдарило їй в обличчя, і вона інстинктивно прикрила рукою очі.

З поштою тут гірше. Вона постійно ловила себе на тому, що порівнює життя тут і життя там. Якою щасливою вона була в Парижі! Дружина відомого художника, власника ательє, яке було цілим салоном. А тепер, здавалося, все хороше було в минулому!

Але не з усім було гірше в Москві. Наприклад, з вуличною злочинністю у Парижі було гірше. У Москві не було безхатьків, майже не було п’яних — їх відразу забирала міліція на великих зелених автомобілях із заґратованими вікнами й відвозила у витверезники. Витверезників у Парижі теж не було. А от пошта зі скриньок у Парижі не зникала. Можливо, тут її крали з ящиків тому, що журнали і газети в СРСР були дефіцитом?

Вона вперше почула тут це слово — викинули дефіцит, стояти в черзі за дефіцитом. Слово було похідним від латинського «deficit» — «не вистачає».

Тут, в СРСР, на відміну від Франції, однією із найповажніших професій була професія продавця. Саме через те, що продавець мав доступ до дефіциту. Продавці дивилися на покупців зверхньо. А покупці хапали будь-що — будь-який дефіцит. А оскільки дефіцитом було майже все, то й хапали майже все. Це було дивно і незвично.

Якесь диво: щоб передплатити синові дитячий журнал, треба спочатку передплатити три газети «Правда»! Навіщо їй три газети «Правда»? У Парижі чи в Бухаресті, де вона жила з батьками, за гроші можна було купити все. У Москві, щоб купити дефіцит, грошей було недостатньо. Потрібно бути близьким до влади. Або мати блат. Ще одне дивне слово.

Вона прочитала книгу Ільфа і Петрова «Золоте теля» (книга була смішною, на диво відверто критикувала радянський лад) й особливо запам’ятала сцену, де головний герой, отримавши мільйон, не може його витратити. Тому що все — дефіцит.

Марія й досі не могла зрозуміти, чому не можна надрукувати якийсь популярний журнал більшим накладом? Гущенко на це її запитання відмахнувся — пробурмотів: «Планова економіка, ти не зрозумієш!» Нехай планова, то що, не можна спланувати вдосталь усього, що потрібно?

Вона ніяк не може призвичаїтися до життя у Москві. Вона не завела знайомства із жодною жінкою із їхнього двору. Зустрівшись, жінки іноді годинами теревенять під під’їздом. А вона лише вітається з ними. Через це Гущенко з усмішкою іноді називає її «дикункою». Але коли запитує: чи важко їй тут у Москві, вона зазвичай відповідає: все добре. Хіба вона може бути незадоволеною життям, адже поруч із нею її Ніколя і її Шурик. Що їй залишається? Просити Бога, щоб у них усе було добре.

За цими роздумами вона дійшла до свого будинку. Вирішила зайти і залишити вдома газети, а потім забрати Шурика з дитсадка. Зовні, на відміну від того, що було всередині, будинок виглядав дуже гарно. На лавці біля входу сиділа 80-річна Євдокія Никанорівна Мініна — третя мешканка їхньої комунальної квартири. Вона була корінною москвичкою. Москвичкою принаймні у третьому поколінні. Зі збіднілих дворян. Саме її «ущільнили», щоб поселити слюсаря Гвоздикова і художника Гущенка. До приїжджих Євдокія Никанорівна ставилася з певним презирством — понаїхали тут! Хоча Гущенки були у дещо кращому становищі, адже вони була приїжджими із самого Парижа. А значить, були майже рівні москвичам. Але все одно — через них Євдокії Никанорівні доводиться тіснитися в комуналці! До Гвоздикових Євдокія Никанорівна ставилася вкрай негативно, дивилася зверхньо, практично не спілкувалась з ними і виходила до загальної кухні, лише коли ті були на роботі.

— Доброго дня, Євдокіє Никанорівно, — ввічливо привіталася Марія.

Євдокія Никанорівна окинула її холодним презирливим поглядом з ніг до голови і лише потім крізь зуби процідила:

— Добридень…

Марію здивував тон сусідки. І цей незвично колючий погляд! Вона й раніше не жалувала сусідів, але щоб так… Чи це черговий напад хвороби «ненависть за участь у моєму ущільненні»? Час од часу стара нагадувала Марії, що кімната, яку займали Гущенки, колись була її спальнею.

— Євдокіє Никанорівно…

— Так…

Вона присіла поряд зі старою, зазирнула їй в обличчя. Та відвела погляд.

— Щось трапилося?

— Ні, нічого, — повільно, з паузами між словами, відповіла стара. — Микола Петрович вдома?

— Ні, я ж вам учора говорила, що Ніколя у відрядженні.

— Далеко?

— У Берліні.

— У Берліні? Нічого собі. Значить, далеко й надовго, — так саме холодно сказала сусідка.

Марія стенула плечима, встала і пішла до темного під’їзду — звісно, що далеко й надовго. Власне кажучи, чому вона має поводитися ввічливо з цією завжди незадоволеною старою стервою? Яка, здається, ненавидить увесь світ.

— Маріє! — раптом гукнула її Євдокія Никанорівна. — Вас тут запитували.

— Хто? — Марія зупинилася і від несподіванки рвучко, неначе їй хтось дав ляпаса, повернула голову до старої.

— Якийсь молодик. Дуже цікавий… Високий, ввічливий.

«Ах, ось у чому справа, — зрозуміла Марія. — Подумала: чоловік у відрядження — і відразу з’явився якийсь молодик. Стара дурепа!»

— Не відрекомендувався? — запитала вона.

— Ні. Сказав, що знайомий.

— Чий знайомий, Миколи Петровича?

— Ні, — стара на мить замислилась. — Він не сказав чий. Знайомий і все. Я подумала, що ваш.

— Щось запитував? — продовжувала допитуватися Марія.

— Запитав, коли ви буваєте вдома.

— Євдокіє Никанорівно, будь ласка, нічого не розповідайте про мене ніяким молодикам, тим більше тим, які не називають себе, — Марія почала нервувати.

— Добре, але я думала, що ви його знаєте. Я зустріла його біля дверей вашої кімнати. Думала, що ви дали йому ключ.

— Ні, я не давала ключів нікому! — значить, стара зустріла його не у дворі, а навіть у квартирі!

— Якщо він не мав ключа від вхідних дверей, то як він зайшов?

— Я не знаю, може, він зайшов до Гвоздикових. Може, вхідні двері були незамкнені.

— Ну, вибач, дорогенька. Але ж він запитав тебе…

— Я не знаю, хто він! Я не чекаю ніяких гостей, — який жах ці комуналки. І як їй не вистачає паризької квартири! Боже, невже те життя в Парижі і є тим світлим і радісним фрагментом в її долі, а тут завжди буде так?! Буде лише ця жахлива комуналка…

Вона обернулася і швидко пішла до дверей під’їзду, піднялася сходами. Вставила ключ у двері, повернула. Пройшла через спільну кухню. Пригнулася під шнурами з білизною.

Дяка богові, Гвоздикових немає, а значить, не потрібно ні з ким вітатися, обговорювати: хто і які дефіцити сьогодні дістав, скільки хто стояв у черзі.

Ну й нехай комуналка! Ну й нехай у вікно видно лише шматочок неба й брудний двір з дощатим парканом! У неї коханий чоловік і коханий син. За годину вона піде забирати його з дитсадка. І він виведе її з цього песимістичного настрою. Відволіче від думок про цього незнайомого молодика біля їхніх дверей. Може, це якийсь приятель Гущенка, якому той дав ключ від вхідних дверей. Але навіщо і кому? Чому їй не сказав про це? Подумала: «Чоловік у відрядження — і зразу з’явилася купа проблем».

Але Микола їй нічого не говорив про те, що дав комусь ключа! Дивно. Він такого ніколи не робив. Вона увійшла до своєї кімнати. Подумала: ось маленька кімната, яка раптом стала незвичайно порожньою для неї. Як величезний, закинутий усіма палац. Поклала газети на стіл і підійшла до дзеркала.

Молодик… Євдокія Никанорівна підозрює її в романі на стороні, а вона любить свого Гущенка. Показного, навіть гарного! Відомого художника! Чи майже відомого. Добре, щоб він ще не заглядався на інших жінок. Іноді вона помічала це за ним. Та все ж він люблячий батько і ніжний чоловік. А як вона? Дзеркало відповіло — гарна. Зморшок на шиї практично непомітно. Та й на обличчі майже немає. Високі груди, тонка талія. І навіть народження сина не зіпсувало її фігуру. Підсмикнула сукню. Ноги досить довгі. Загалом Марія залишилася задоволеною тим, що продемонструвало їй дзеркало. Повернулася в один бік. В інший — і раптом злякано завмерла. В обличчя дихнуло протягом з балкона!

Протяг! Звідки тут протяг? Йдучи, вона закрила балкон! Старі балконні двері, щоб не було протягу, треба було щільно притиснути до одвірків, аж до гучного клацання. Притиснути дуже сильно, у неї самої ледь вистачало на це сили. Йдучи, вона завжди їх притискала, і двері ставали на місце з гучним «К-рр-ег!», перекриваючи щілину. Перед тим, як іти сьогодні вранці, вона це зробила. А зараз повітря зі шпарки дуло їй просто в обличчя! Що це означає? Тільки одне — у квартирі хтось був!

Може, вона забула. Ні, вона підписувала листа батькам у Бухарест. І повітря дуло їй в обличчя. Вона притисла балконні двері, і вони стали на місце. Струмінь повітря зник. Марія підписала конверт і відразу пішла.

А той молодик? Їй стало моторошно… Вона затремтіла і позирнула на Сталіна на стіні. Він дивився на неї. Ти бачив? Хто тут був? Сталін мовчав. Лише лукаво посміхався у вуса.

Вона швидко зачинила двері, вибігла на сходи, озирнулася — нікого. Вибігла у двір — Євдокії Никанорівни вже не було. У дворі було порожньо. Раптом у скронях загупала думка: «Шурик!» А раптом це пов’язано із Шуриком?! Раптом з ним щось трапилося, і той чоловік приходив повідомити її?! Марія не розуміла, чому їй це спало на думку. Хіба вона знає, що може, а чого не може бути в цій шаленій країні! Вона чимдуж побігла до дитсадка. Озиралася й бігла. Сонце миготіло їй назустріч у гілках дерев. У голові стугоніла думка: чотири правила Гущенка — не вір, не бійся, не проси, не шкодуй! Не бійся, не бійся, не бійся! Гущенко обіцяв їй безпеку в цій країні, їй і синові. Але, можливо, цієї безпеки виявилося недостатньо!

Зупинившись біля огорожі, побачила, що Шурик не грається з дітьми, а сумно сидить на краю пісочниці, тримаючи в руці дерев’яну лопатку. Нерви, напружені, як струни, враз ослабли. Вона полегшено зітхнула. Схопилася за паркан і кілька хвилин постояла відсапуючись. Із Шуриком усе гаразд. Вона штовхнула хвіртку. Підібравши спідницю, сіла на край пісочниці поряд із Шуриком. Шурик копав лопаточкою ямку, коли в піску з’являвся камінець, діставав його і відкладав убік. Вираз обличчя його був сумним і зосередженим: брови нахмурені, нижня губа випнута вперед.

— У чому справа, синку? Чому ти засмучений?

Він підняв голову і, лише тепер побачивши її, кинувся обійматися.

— Пивіт, мамо. А де наш тато?

— У Німечиині, у Берліні.

— У Беліні? Що таке Беліна?

— Берлін. Це велике-велике місто. Дуже далеко…

— Він у місті Белін?

— Так.

— Заобляє гошики?

— Заробляє гроші…

— Щоб купити ігашки і нямочки?

«Нямочки» мовою Шурика означало — продукти.

— Ти дуже розумний, любий.

Підійшла вихователька. Привіталася:

— Доброго дня. Ваш із дворічних розмовляє найкраще. І взагалі дуже розумний!

— Дякую, — вона вдячно посміхнулася виховательці.

— Я дузе-дузе озумний, — підтвердив слова виховательки малий Шурик.

Розділ 40

Сталін поїхав на Ближню дуже рано — уже о пів на п’яту вечора, і Берія відразу викликав Саркісова. Той з’явився за кілька секунд. Мабуть, сидів у приймальні, очікуючи на виклик свого господаря. Берія потягнувся так, що хруснули суглоби. Відкинувся на спинку крісла. Подивився у вікно. З його вікна було видно високе блакитне небо. Блакить була такою, як буває лише навесні — без насиченого синього. Така блакить, від якої не хочеться відводити погляд.

— Ніколи навіть помилуватися небом! Уявляєш, старший майоре Саркісов? Ось ти можеш стати біля вікна і хвилин десять милуватися синім небом. А я — ні! Ось перевага, за яку б я багато чого віддав. Згоден? — він подивився на помічника.

— Так точно, — жваво закивав той. — Не жалієте себе, Лаврентію Павловичу, все життя віддаєте партії й державі.

— Саркісов, не варто завжди бездумно погоджуватися з начальством. Тим більше, так відверто лестити! Урешті-решт, це викликає підозру! Можуть подумати, що ти прихований троцькіст або англійський шпигун. Треба іноді заперечувати, хоча б для вигляду.

— Так точно, в сенсі — нікак нєт.

Берія засміявся, махнув у бік Саркісова рукою. Підвівся, підійшов до вікна. Кинув поглядом униз. Двором походжав ворон, відмахуючись дзьобом від настирливих горобців. Згадав, що кілька разів бачив, як Сталін дивився на ворона і ворушив губами, ніби про щось пошепки розмовляв з ним. Цікаво, про що? У цих перешіптуваннях із птахом, який, за деякими даними, живе сотні років, було щось містичне. Повернувся до Саркісова:

— Хазяїн поїхав, і Кремль відразу спорожнів. Кішка за ґанок — миші в танок. Молотова немає, Кам’яна задниця поїхав ублажати свою ненаситну жидівку. Поскрьобишева немає. Не можна вирішити жодного питання! Що там із тим художником, обшук проведено?

— Так точно. Коли дружини художника не було вдома. Ми не знайшли нічого крамольного. Були якісь книги французькою, ми сфотографували, але спеціалісти запевнили, що то книги з мистецтва.

Берія на хвилину задумався, потер лоба рукою:

— Значить, нічого крамольного. Добре. Він прибув у Берлін?

— Так точно! Я вважаю, учора ввечері. Мої люди бачили, як він прощався з дружиною і як відійшов потяг.

— Добре. Ну то вези його дружину. Тільки не додому. Сьогодні мої вдома. Привезеш у квартиру на Кутузовському.

Але не так сталося, як гадалося. Не встиг Саркісов вийти з приймальні, як зателефонував Власик і сказав, що Сталін вимагає до себе Берію разом із Судоплатовим і матеріалами по операції «Качка».

Власик не знав, що являє собою операція «Качка». Про неї в СРСР взагалі знало не більше десяти осіб. Операція «Качка» була планом збройного нападу групи бойовиків на віллу Троцького в Іспанії і його вбивства. Сталіну щойно принесли переклад чергової статті «демона революції» в «Нью-Йорк Таймс». Хазяїн був розлючений і вимагав завершити операцію не пізніше травня. Виступи у західній пресі єврея Лейби Бронштейна, більше відомого у світі як Лев Троцький, все більше дратували його. Напередодні серйозного конфлікту в Європі, в який міг бути втягнутий СРСР, його головний ворог за кордоном мав бути знищений.

* * *

Ein Volk, ein Reich, ein Führer.

(Один народ, одна Батьківщина, один вождь)

Йозеф Геббельс

19 квітня 1940 року, 19 год. 50 хв.

Берлін

У часи правління Адольфа Гітлера Німеччиною від німців приховували, що на тому місці, де знаходиться Берлін, уздовж рік Шпреє і Хафель, ще в X—XII століттях жили слов’янські племена: лужицькі сорби і венди. Їхньою мовою назва Берлін означала «вільне місце».

Пропаганда доктора Геббельса стверджувала, що сорбів, вендів та інших унтерменшів тут ніколи не було, а Берлін — суто німецька назва. Мовляв, вона походить від німецького слова «бер», що означає «ведмідь»: тут у лісах раніше водилось багато ведмедів.

Правда ж була в тому, що феодали із заходу — здебільшого це були лицарі-хрестоносці — вподобали ці мальовничі місця. Їхні війська — гарно навчені, в металевих обладунках — поступово витіснили звідси слов’ян і захопили їхні поселення. І ті беззбройні селяни-хлібороби втікали на схід і південь від жахливої навали «залізного війська».

І ось майже через сім століть потяг Рига — Берлін мчав просторами, де колись зіштовхнулися східна й західна цивілізації, місцевістю, вкритою болотами, озерами й негустими сосновими лісами.

Сонце вже сховалося за високими соснами, коли потяг дістався передмістя Берліна — «ведмежого міста», або ж «вільного місця». Промчавши повз пакгаузи і вагонні депо, експрес почав уповільнювати хід. І ось у клубах пару, що стелилися за паровозом, до вагона вже повільно підпливає найбільший в Європі Ангальтський вокзал Берліна. У Гущенка було відчуття, ніби раптом хтось прочинив вікно і на нього подуло крижаним вітром. Шкірою побігли мурашки. Що чекає його тут? Зв’язківець, який намагався виконати доручене йому завдання, загинув. Якщо припустити найгірше, і з радянського посольства у Берліні є витік інформації, можливо, вже на вокзалі на нього чекатимуть агенти гестапо, які сядуть на «хвіст» і будуть вести його до кінця. До якого кінця? До кінця під колесами автомобіля? Хоча гестапо може працювати більш різноманітно. Значить, він може «необачно» випасти з вікна готелю. Чи, може…

— Шановні пасажири, — вирвав його із задуми голос провідника. — Вас вітає столиця націонал-соціалістичної Німеччини — місто Берлін. Ласкаво прошу до виходу! Шановні пасажири, вас вітає столиця…

На вокзалі під звуки маршу «Deutschland, Deutschland über alles, über alles in der Welt…» («Німеччина, Німеччина над усе, над усе у світі…») радянську делегацію зустрів помічник Клейста Шютте в розшитій золотом чорній уніформі дипломата, що трохи нагадувала фрак. Будівлю вокзалу прикрашали нацистський червоний прапор зі свастикою і прапор Берліна — біло-червоний з великим чорним ведмедем. Перон вокзалу нагадував мурашник і був би дуже схожий на перон у Ризі, якби не величезна кількість людей у формі. Найбільше, звісно, було військових у сіро-зелених шинелях або сіро-зелених френчах із чорними комірцями і чорними погонами. Але була і жовто-зелена, чорна форма, білі кітелі, траплялися шкіряні плащі. Звісно, брюки-галіфе і чоботи, чоботи, чоботи… Словом, розмаїття строїв на всі смаки. Шютте всадовив їх у чорні урядові автомобілі «мерседес-бенц» і відразу повіз у готель.

Гущенко з цікавістю визирав у вікно, намагаючись вгадати знайомі місця і вулиці. Але практично нічого не впізнав. Столиця рейху була зовсім не такою, якою він покинув її майже півтора десятиліття тому. З’явилися нові будинки в монументальному стилі з гіпсовими свастиками під дахами. Гущенко раптом подумав, що архітектурний стиль Третього рейху дуже схожий на стиль Країни Рад — величезні будівлі, що давлять на свідомість своєю показною величчю, улюблений обома вождями будівельний матеріал — граніт. Колони, арки, де тільки можна — скрізь тематична скульптура: робітники або робітниці, військові, нацистська символіка — свастики й орли, які підпирають дахи.

На багатьох вулицях бруківку змінило нове асфальтне покриття. Колеса автомобіля по ньому не гриміли, як раніше, а йшли з тихим шурхотінням. Впадало в очі сміття, яке вітер ганяв тротуарами. На стінах залишки плакатів, безліч листівок. Де поділась, відома в усьому світі, німецька маніакальна акуратність?! Гущенко відразу згадав, як господар крамниці, де він працював у 1920 році, мильною водою драїв тротуар перед входом. Та хіба до чистоти німцям тепер, коли йде війна?

Люди, незважаючи на два автомобілі, що проїжджали повз, простували у справах із застиглими обличчями-масками. Гущенко подумав: «У Берліні й перехожі на диво схожі за своїм виразом облич на москвичів. Холодні й відсторонені обличчя, на відміну від привітних рижан і парижан».

Над Шпреє клубочився і накочувався на місто вечірній туман. Гущенко кинув оком у бік Лілії, яка сиділа поряд з ним. Лілія не відривала погляду від будинків і вітрин незнайомого міста. Швидше за все, вона вперше за кордоном. Запитати? Та хіба йому не все одно? Гагарін дрімав. Ось кого, здавалося, менше за все цікавили краєвиди за вікном.

Коли вони дісталися центру міста, де мали поселитися в готелі «Рейх», що знаходився на центральній вулиці Курфюрстендам, було вже темно. Розкішна вивіска, обрамлена численними лампами, не світилася. Утім, Гущенко помітив, що в Берліні не світилася жодна реклама чи вітрина. Більш того, автомобілі, які їх везли до готелю, мали на фарах чохли, що пропускали лише вузенькі промені світла. І всі автомобілі, які трапилися їм назустріч, мали такі ж чохли і, мабуть, саме тому їхали дуже повільно. Будинки, що тонули в мороці, здавалися нежилими.

На лацкані у перехожого, що пройшов повз готель, Гущенко помітив щось на кшталт значка із фосфору.

— Навіщо перехожим ті світляки? — з цікавістю запитала Лілія у Шютте.

— Це щоб не зіткнутися із зустрічним перехожим, — догідливо пояснив той. — Коли зовсім стемніє, це буде дуже ймовірно. Радив би й вам купити такі значки. Коштують вони п’ятдесят пфенігів за штуку. Дуже зручна річ. Я постійно користуюся таким після того, як мені якийсь ідіот мало не виколов парасолькою око.

У готелі двері були завішені цупкою чорною тканиною. За першою щільною завісою, яка запинала двері з вулиці і яку ввічливо відхилив перед Гущенком Шютте, була друга. Опустивши першу і зайшовши у своєрідний тамбур, можна було відіпнути другу.

Таким чином, на вулицю не проникав жоден промінь світла.

— Гер Шютте, навіщо такі заходи безпеки, хіба Берлін бомбардує англійська авіація? — здивувався Гущенко, спостерігаючи, як портьє дбайливо запинає за ними чорну тканину.

— Ні. Цього ще не було жодного разу. Англійцям забракло сміливості бомбардувати Берлін! Кишка у них тонка! Але ми маємо бути готові до всього, — з гордістю, відповів Шютте.

— Логічно, — погодився Гагарін, який до цього похмуро мовчав.

Вікна номера Гущенка виходили на Курфюрстендам.

— Вам, гер Гущенко — найкращий номер. Завтра зможете побачити святкові заходи, — зауважив Шютте, оглядаючи номер разом із Гущенком.

— Щиро дякую! Пробачте моє невігластво, а яке завтра свято? — запитав Гущенко. Він, здається, не пам’ятав жодного німецького свята у квітні.

— Завтра день народження нашого фюрера. Свято для всього німецького народу! — радісно повідомив Шютте, струшуючи пилинки зі своєї розкішної з золотим шитвом уніформи дипломата. — До речі, геносе Клейст перепрошував, що не зміг приїхати. На честь свята його нагороджено портретом фюрера з особистим підписом, це дуже велика честь, і сьогодні він приймає вітання.

— О, вибачте… Я справді невіглас! Відтоді, коли я поїхав з Німеччини, багато чого змінилося. Мабуть, таки змінилися і традиційні свята. Передайте наші щирі вітання панові Клейсту, — довелося розсипатися у вибаченнях Гущенкові.

— Нічого, не вибачайтеся! Головне, що ви пам’ятаєте, коли день народження Сталіна… Пане портьє, тут пил, — звернувся він до працівника готелю.

Портьє у форменому одязі, з вусами — копією вусів фюрера — і потужним запахом міцних цигарок, сказав, що номер щойно прибрали новим пневматичним апаратом під назвою пилосос, і гер Шютте, швидше за все, запилив мундир у машині або у вестибюлі. Передаючи ключі, він попередив Гущенка, що відпинати штори у нічний час суворо заборонено. За порушення цього наказу можна потрапити в гестапо.

— Але ж, як мені сказали, нальотів ворожої авіації досі не було, — здивувався Гущенко.

— Ні, це не зовсім так, пане, — заперечив портьє. — Було два, правда, ще минулого року. Але пересторога не завадить.

Номер був справді розкішним. Велике ліжко, письмовий стіл. Килим на підлозі.

— На жаль, ванна кімната одна на кілька номерів, — повідомив портьє. — Але кожен номер має умивальник і душ.

Шютте відкрив свій портфель і дістав якісь яскраво-жовті паперові прямокутники, як виявилося — продовольчі картки.

І якраз до речі, бо увійшов Гагарін і невдоволено почав бурчати про те, що у Москві іноземців не обмежують у їжі. Він любив добре попоїсти.

— Не хвилюйтеся, гер Гагарін, — парирував Шютте. — Запевняю вас, що за карткою ви зможете харчуватися не гірше, ніж у Москві! Німецький громадянин за цими картками отримує фунт м’яса, п’ять фунтів хліба, три чверті фунта жирів, півфунта цукру і фунт ерзац-кави з ячменю.

— Справді непогано, — погодився Гагарін. — А як щодо шнапсу?

Гагарін любив попоїсти, але ще більше, як пересвідчився Гущенко у потязі, випити.

— Гер Гагарін, ви ні в чому не будете обмежені. Є купа товарів, які продаються без карток, — намагався заспокоїти Гагаріна Шютте. — Наприклад, той же шнапс. Крім того, робітникам, які зайняті важкою працею, видають спецкартки, в яких прописана подвійна норма. І я вам видав саме такі. Про те, щоб ваша делегація отримала все на найвищому рівні, потурбувався сам імперський міністр іноземних справ.

Гагарін не встиг виказати своє захоплення турботою міністра.

— А ванна? — наче фурія, увірвалася в номер Лілія. — Портьє сказав, що ми не можемо прийняти ванну! Це вже занадто! Після такої дороги!

— Так, фройляйн Ліліє, — розвів руками Шютте. — На жаль, уже місяць діє урядовий указ, за яким ванну можна приймати лише два рази на тиждень. А якщо конкретно, то в суботу й неділю. Але ми потурбувалися про вас, і ви матимете ванну сьогодні. Це знову ж за особистою вказівкою геносе Ріббентропа. Зараз я маю попрощатися, а на вас чекає вечеря.

Шютте галантно відкланявся, потис чоловікам руки, кумедно відставляючи зад і нахиляючи голову, поцілував Лілії руку і залишив їх у готелі.

* * *

Вечеря. Лілія одягнена, як вона гадає, за останньою модою, втім, можливо, так і є. Гущенко, який не дуже на цьому розуміється, вкотре дивується — де в чорно-сірій Москві вона змогла дістати стільки яскравого шмаття. На ній жовтий жакет з підкреслено широкими плечима, глибоким декольте, завуженою талією, сильно затягнутою широким паском. А ще — пишна спідниця нижче колін. На обличчі — маска великої леді.

У ресторані, розташованому на другому поверсі готелю, столи квадратні, вкриті білосніжними скатертинами. На стіні величезна картина: Гітлер на трибуні над натовпом у костюмі штурмовика вказує кудись рукою. Обличчя фюрера натхненне. Всі присутні з захватом дивляться на фюрера. Внизу напис: «Фюрере, ми йдемо за тобою!».

На кожному столі — по два червоних прапорці. Один з білими серпом і молотом, інший — із чорною свастикою на круглому білому полі.

— На нашу честь, — зауважив Гагарін, зсутулившись над меню і кивнувши у бік прапорців. — Значить, поважають… Я тут ні чорта не розумію. Гущенко — перекладай.

У меню значились досить прості страви.

— Скажімо так: це зовсім не буржуазна Рига, — резюмував Гущенко свої дослідження меню. — Мабуть, це саме те, що можна отримати без картки. Суп з картоплею, тріска в гірчичному соусі, картопляні котлети, десерт — пудинг і компот. Якщо ви не проти, я замовлю все.

Офіціант іде виконувати замовлення, а Гущенко оглядає залу. Він зі здивуванням відзначив, що за сусідніми столиками кілька жінок одягнені не менш картато, ніж Лілія. Можливо, через те, що готель, а відповідно й ресторан, є чимось на кшталт розкішного московського «Метрополю».

— Ліліє, як це сталося, що в СРСР і Німеччині модниці одягнені приблизно однаково? Мова, звісно, не про перехожих на вулиці, а про таких шикарних осіб, як ви, — відважує він комплімент Лілії.

— У нас у Москві непмани так одягаються, — вставляє Гагарін, колупаючи зубочисткою у вусі.

Та Лілії комплімент Гущенка, видно, припав до душі. Вона помітно зашарілася від задоволення:

— Коли хочете, ви можете бути галантним, — кидає йому вдячний погляд. — Всі модниці в СРСР купують одяг на Сретенці у першому і поки що єдиному будинку моделей — тресті «Мосбілизна». Або на чорному ринку.

— Нехай так. Але звідки на Сретенці знають, що носять у Берліні чи Парижі? Не тримають же вони там агентів?

— Гущенко, все набагато простіше, — Лілія махнула рукою. — Думаю, що мода йде через кінематограф. У нас моду переймають у Любові Орлової. Модні радянські жінки одягаються і фарбуються, як Орлова. Подивіться на цю молоду особу за сусіднім столом. Чим не Орлова?

— Добре, а звідки Орлова знає, що носять у Європі? — продовжує допит Гущенко.

Гагарін уважно оглянув дам за сусідніми столами. Причому так, що ті це помітили і почали перешіптуватися і кидати погляди у бік радянської трійці.

— Я знаю й це, гер Гущенко, — Лілія, ніби учениця в школі, підняла руку. — Орлова наслідує Марлен Дітріх. Це моє особисте спостереження. Марлен Дітріх ми іноді бачимо у фільмах, що йдуть у наших кінотеатрах. Правда, картини йдуть із запізненням років на п’ять. Але Орлова їх дивиться відразу після виходу на екран. Все гранично просто! А ви, Гагарін, перестаньте витріщатися на жінок! На вас уже звертають увагу. Поводьтеся пристойно.

Гагарін щось бурмоче собі під носа і відвертається.

— Дякую за підказку, — здивовано говорить Гущенко. — Ви великий знавець світу моди!

— Будь ласка, звертайтеся за консультаціями. Мені не шкода.

— Таким чином, усе повертається на круги своя, — вставив і собі кілька слів Гагарін. — Лілія, приїхавши в Німеччину, одягається за модою американської актриси, німкені за походженням, яка відмовилася повернутися до Німеччини й агітувати за Великий рейх, а прийняла американське громадянство.

Незважаючи на зовнішній шик, у ресторані відчутний запах чогось кислого. Запах «московського общєпіту», — подумав Гущенко і знову із жалем згадав розкішну Ригу. Як було б добре провести місяць там, а не у смердючому воюючому Берліні!

Нарешті офіціант приносить вечерю. Гущенко зауважив, що Гагарін їсть, гучно плямкаючи. Лілія — так, ніби не має апетиту і виконує неприємний обов’язок.

Гагарін озирається на офіціанта, по-змовницьки підморгує і запитує Гущенка:

— Миколо, як думаєш, горілка тут є?

— Є. Але горілка в Німеччині дуже дорога. Це все одно, що американське віскі у Москві.

— Віскі? Ніколи такого не пив, — стенув плечима Гагарін.

— Не сумуй. У Німеччині є шнапс. Але раджу тобі замовити пиво. Це національний напій. Повір мені, тут горілка така ж лайнова, як у Москві — пиво. Справжнє пиво можна спробувати лише у Берліні.

— Тоді і я хочу спробувати пива, — раптом рішуче заявляє Лілія.

— Добре, — Гущенко гукає офіціанта і, перейшовши на німецьку, запитує, яке є пиво і чи воно відпускається не за картками. Ні, пиво продається вільно. Він замовляє три «Берлінер кіндль».

Гагарін вибирає темне, а Гущенко і Лілія — світле. На превеликий подив усіх, виявляється, що «Берлінер кіндль» в ресторані є аж п’ять сортів — крім світлого і темного, ще є нефільтроване, міцне і біле. Гагарін, який звик вистоювати величезні черги за пивом, щось невдоволено бурмоче про недорізаних буржуїв. Він принюхується до пива, ковтає слину. Урешті-решт повертається до Гущенка:

— Чому ви замовили саме цю марку? — зацікавлено запитує. Помітно, що то цікавість не аматора, а професіонала.

— Колись воно було популярним. Думаю, за десяток років нічого не змінилося. До речі, соціальний устрій в Німеччині — робітничий націонал-соціалізм. Сьогодні це країна робітників і селян. Недорізані буржуї тут ні до чого.

У ресторані півморок, але вікна завішені важкими чорними шторами. Гущенко піднімає очі догори. На стелі великі люстри, як рештки довоєнних розкошів. Але й тут помітна ознака воєнного сьогодення — в люстрах горить лише третина ламп.

Шматочки хліба, подані до вечері, просто крихітні. І майстерною рукою кухаря розкладені по всьому дну хлібної вази, щоб їх здавалося більше. Лілія бере в руки серветку й ложку, але, наткнувшись на насмішкуватий погляд Гущенка, зупиняється. Бурмоче щось малозрозуміле і кладе ложку й серветку на стіл.

— Оце Берлін! Здається, жодних ознак війни! — уже з захопленням говорить Гагарін, відсьорбуючи пиво. Здається, перший ковток подіяв на нього, як еліксир гарного настрою. — О, смак божественний. Будьмо! — цокає своїм бокалом об бокали Гущенка і Лілії, що стоять на столі.

— Немає ознак війни — це значить, що не стріляють на вулицях? — зауважує Лілія. — А всі ці затемнення і світломаскування? Хіба це не сліди війни? І взагалі, Гагарін, не налягайте на пиво з таким ентузіазмом, не забувайте, що ви представляєте тут велику державу.

— Ліліє, не варто нервувати через дрібниці. Тим більше я не алкоголік, а ви не парторг, — парирує Гагарін.

— Ага, — погоджується Гущенко, а сам думає про те, що Гагарін у радянському ресторані, мабуть, не наважився б згадувати парторга «всує». У СРСР і стіни мають вуха. А відстань від батьківщини розслабляє. Чи, може, має право на існування його думка, що саме Гагарін, а не Лілія працює на Контору і наглядає за ним? Ні, не може бути, Контора не опуститься до залучення до роботи без п’яти хвилин алкоголіка. А якщо він лише прикидається алкоголіком? Але так натурально…

— Офіціанти ввічливо попередили, що вівторок — день без м’яса, але сьогодні ж понеділок, а в меню і сьогодні ми м’яса не бачимо, — зауважує спостережлива Лілія. — Ось вам і ознаки війни!

— Може, тут м’ясом вважається тріска? До речі, тверда, як підошва черевика! Нею можна забивати цвяхи, — говорить Гагарін.

— На війні як на війні, — резюмує Гущенко. — Як для воюючої країни, кухня справді непогана.

— А до чого тут війна? — зауважує Гагарін, допиваючи вже другий кухоль пива. Перший він знищив, здається, одним ковтком. — Війна повинна впливати на харчі, наприклад у Польщі, яка програла. Нині з Польщі мають усе вивозити в рейх. До речі, Німеччину досить добре годує СРСР.

— Краще годувати Німеччину, ніж воювати з нею, — глибокодумно зауважує Гущенко, піднявши вказівного пальця.

— Як на мене, тільки бовдури з’ясовують стосунки силою! Цікаво, а тут можна палити? — запитує Лілія, озираючись на всі боки.

— О, нарешті слушне зауваження! — говорить Гущенко.

— Про куріння?

— Ні, про те, що з’ясовувати стосунки на війні — ознака недалекого розуму.

Лілія запалює цигарку, діставши її з сумочки, і кладе ногу на ногу. При цьому широким вирізом жакетки демонструє ще й груди.

«Загалом вона виглядає гарно. Але не привабливо. Щось є у ній фальшиве: чого тільки вартий цей нахабний відвертий погляд… І ці дивні паузи у мові, наче вона наперед обдумує, як і що має сказати», — думає Гущенко.

— Б’юся об заклад, Гущенко, що ви ніколи не палили, — говорить Лілія.

— Саме так. Однак звідкіля така впевненість? — здивувався він. — Чи у вас є здібності провидиці?

— Тут все просто, ви — самозакоханий егоїст! А значить, як усі самозакохані егоїсти, маєте надзвичайно перейматися своїм здоров’ям, — резюмує Лілія, підтверджуючи свої висновки широкою посмішкою.

— Дай і я запалю, — Гагарін, що допиває третій бокал, вже добряче сп’янів і тягнеться до Лілії. — Я не закоханий та ще й відвертий альтруїст.

— Які ви знаєте слова, Гагарін! Може, вам досить пити? — простягає вона йому цигарку. — Сподіваюся, ви точно не алкоголік?

— Точно, але у мене є інша вада, — говорить Гагарін.

— Яка?

— Пристрасть до гарненьких жінок! — випалює Гагарін, сьорбаючи пиво.

— Щось я не помітила, — холодно, відверто насміхаючись, зауважує Лілія.

— Я стримуюсь страшенним зусиллям волі! Щоб зараз не накинутися і не обійтися з вами круто!

І Гущенко, і Гагарін засміялися. А Лілія почервоніла традиційно до кінчиків вух:

— Не меліть дурниць!

Гагарін вимагає в офіціанта четвертий бокал, потім п’ятий. Після п’ятого замовляє сто п’ятдесят шнапсу. І коли Гущенко і Лілія відмовляються, швидко оприходує його сам. А далі починає відкривати душу — хапає то Гущенка, то Лілію за плечі й кричить:

— Я художник, мля! А займаюся чорт зна чим… Давайте пошлемо офіціанта, нехай десь знайде горілки! Цей шнапс — справжня гидота!

— Гагарін, не ганьбіть високе звання радянського чиновника від мистецтва! — намагається зупинити його Лілія.

У відповідь Гагарін підсідає до Лілії і кладе їй руку на плечі. І швидко переходить на «ти»:

— Лілю, не будь такою холодною, — він нахиляється до неї, намагаючись поцілувати. — Гущенко, ти нам заважаєш! Іди зараз же спати!

— Гагарін, знаєте прислів’я: «Не по Сеньке шапка»?! — вона відхиляється від настирливого залицяльника.

— Я знаю прислів’я: «По Сєнькє шапка».

Гущенко з посмішкою спостерігає за цією сценою: Гагарін присувається зі своїм стільцем до Лілії, а вона, навпаки, відсувається. Так вони повільно подорожують навколо столу. Він розуміє, що Гагарін із тих чоловіків, які, сп’янівши, починають розпускати хвіст, немов павичі під час шлюбних ігор. А коли жінка раптом пристає на їх залицяння, не знають, що з нею робити. Та Лілія не квапиться погоджуватися.

— Гущенко, та скажіть же що-небудь цьому нікчемі!

— А що я можу, — той з посмішкою стенає плечима. Говорить з неприхованою іронією: — Може, це і є те велике і всепоглинаюче почуття, якого ви так прагнули!

— Ви ідіот! А Гагарін — просто п’яний паскудник! — вона встає і пересідає на протилежний кінець стола. Роздратовано додає: — Урешті-решт, ви керівник делегації і маєте контролювати поведінку цього алкоголіка.

Утім, Гагарін швидко вгамовується сам, його починає хилити в сон. Язик заплітається, повіки опускаються на очі, а підборіддя — на чималий живіт. Час од часу починає бурмотіти щось незрозуміле, мляво махає то однією, то іншою рукою, немовби відганяючи невидимих мух. Лілія з виразом огиди на обличчі кидає на Гагаріна погляди «а-ля медуза Горгона». Нарешті Гагарін піднімає голову, здивовано обводить затуманеним поглядом залу, вибачається і плентається в номер спати. Його добряче хитає, і на виході з ресторану він ледве втрапляє у двері.

Гущенко залишається з Лілією сам на сам. Хто вона? Провокатор? Співробітник Контори? Секретарка найголовнішого начальника над усіма художниками в СРСР Герасимова — співробітник Контори? Не може бути! Але чому так відверто чіпляється до нього? Урешті-решт, Гущенко у своєму внутрішньому реєстрі заносить Лілію в графу колекціонерок, які сприймають кохання як ковток пива. Хоча що йому до неї? Чому він так переймається психотипом цієї особи?

Вона пальцем ворушить два червоних прапорці — один із серпом і молотом, інший — зі свастикою в білому колі. Запитує:

— Що означає свастика?

Гущенко намагається відновити у пам’яті свої знання ще з берлінських років. Краще рже говорити про свастику, аніж вести дурнуватий флірт.

— Наскільки я пам’ятаю, це якийсь дуже древній символ. Символ руху, життя. Символ Сонця. Бачите? Кінці загнуті у напрямку його руху.

— Словом, свастика означає щось хороше.

— Саме так. Ще говорять, що значення свастики змінюється. Якщо кінці загнуті у напрямку руху сонця — це добро. Якщо проти — то зло.

— А як у нашому випаду?

— У нашому? Тобто у націонал-соціалістів?

— Так. На оцьому прапорці. Це означає добро чи зло?

— Звісно, добро.

Вечерю закінчено. Вони встали з-за столу і вийшли у коридор. У коридорі — відкритий балкон. Чорні штори шарпає вітер. Гущенко відхиляє одне цупке полотнище, потім друге. На балконі стоїть коридорний. Він ввічливо поступається місцем — пропускає Гущенка з Лілією до перил. Надворі глуха ніч. Повз вікна суне нескінченний натовп у бік рейсхканцелярії. Трохи далі видно перехрестя, до якого підходить колона людей з факелами. Там починається Вільгельмплац. Людей не видно, шеренги вогнів виглядають дуже ефектно: здається, вони сунуть вулицею самі собою. Навіть сюди долітають вигуки «Хайль!» На будинку навпроти — величезний орел з кованого металу. Він тримає у кігтях свастику. Голова орла сягає п’ятого поверху. Орел, незважаючи на світломаскування, дуже гарно підсвічений прожекторами знизу та згори і виблискує сріблом.

— Що це за акція? — Гущенко запитує німецькою коридорного, який стоїть поряд.

— Вибачте, геносе? — коридорний робить крок до них.

Це звернення «товариш», за часи Drittes Reich — Третього рейху, стало досить поширеним у Німеччині. Хоч і не так, як в СРСР. Так звертаються один до одного члени партії, гітлерюгенду, навіть робітники. У коридорного на лацкані значок «Трудового союзу». Для Гущенка це «товариш» німецькою іще в дивину. У 20-х роках, коли він жив у Німеччині, подібне звернення можна було почути лише від комуніста.

— Хто ці люди? — запитує, вказуючи рукою на натовп, Гущенко.

Коридорний, вирячивши від здивування очі — як такого можна не знати, відповідає:

— Завтра день народження фюрера. А це parteigenossen — товариші фюрера по партії й прості німці, — раптом коридорний широко посміхається — зрозумів, що перед ним іноземці.

— Товариші по партії?

— Так, пане, — він більше не звертається до Гущенка «товаришу». — Це товариші фюрера по Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei — Націонал-соціалістичній робітничій партії Німеччини. На Вільгельмштрасе їх з балкона рейсканцелярії вітає наш фюрер.

— Але ж день народження лише завтра, — дивується Гущенко.

— Так, але любов німців до фюрера настільки велика, що Німеччина починає святкування вже сьогодні. Рівно о 12-й ночі всі старі товариші фюрера привітають його у рейсхканцелярії.

Натовп внизу раптом починає шаленіти; на заклик диктора, який важко розібрати, люди дружно піднімають руки і горлають «Хайль!»

— Неймовірне видовище! Німці так сильно люблять свого фюрера? — дивується Лілія, повертаючись до коридорного. Їй доводиться майже кричати, щоб коридорний міг її зрозуміти.

— Обожнюють! — широко посміхається і кричить у відповідь той.

Рев натовпу стихає, але чи надовго? Звідкись з’являються дві автівки.

Вони зупиняються під балконом, і з кузова людям починають роздавати факели. Спалахують сірники, і море вогню поступово розтікається в усі боки. Картина справді ефектна. Нічого подібного ні Гущенко, ні Лілія досі не бачили.

— Народ любить фюрера, незважаючи на війну й обмеження у постачанні? — скориставшись паузою, уточнює Гущенко.

Коридорний якийсь час обдумує відповідь. Нарешті відповідає:

— У фюрера не було іншого виходу, крім війни. Ви не шведи? — запитує їх.

— Ні, росіяни.

— А, — ще ширше посміхається коридорний. — Тоді все зрозуміло. Ви чудово говорите німецькою! — говорить Гущенкові. — Я спочатку подумав, що ви німець. Але потім вирішив, що ви шведи. Фройляйн білява і схожа на скандинавку.

— Дякую. І за фройляйн теж. А як німці ставляться до війни у Польщі? — запитує Гущенко на правах іноземця, якому дозволені ідіотські запитання.

— Наш фюрер просив поляків надати для Німеччини коридор у Східну Пруссію до наших братів-німців. Хіба це справедливо, що вони жили в чужій країні? — коридорний добре підкований політично. І відповідає на всі їхні каверзні запитання не задумуючись.

Гущенко раптом розуміє, що любов більшості німців до фюрера є абсолютно щирою. А чому це його дивує? Хіба більшість радянських людей так само щиро не любить Сталіна?

— Наче несправедливо, — підіграв Гущенко коридорному.

— Фюрер і вся німецька нація такої ж думки! Польща відмовилася. Більш того, під час «кривавої неділі» в Бломберзі поляки вбили 50 тисяч німців! Це було у березні минулого року. Нашим німецьким братам довелося масово втікати з Польщі. Хіба це по-людськи?! Фюрер не міг відсторонено спостерігати за цим страхіттям і тільки у вересні, зауважте, лише через півроку після цієї різанини, почав польську кампанію. Німці виступили на захист своїх братів! І ці мерзотники, поляки, капітулювали за два тижні.

— А як ви розцінюєте масовані бомбардування Варшави і загибель мирних жителів? — продовжував допит Гущенко.

— Так само, як поляки дивилися на німців, убитих у Бломберзі! Не ми почали першими! І потім у Польщі ми ж діяли разом з Росією.

— Як це разом? — щиро дивується Гущенко.

— Після війни Польща забрала багато земель у Росії. А тепер ваші війська увійшли у східну Польщу і захопили Лемберг. Ми діяли разом. Фюрер публічно визнав, що він помилявся щодо геносе Сталіна і щодо вашої системи.

— Хіба фюрер може помилятися?

— Тоді фюрер мав неповну інформацію про СРСР. А тепер ми будемо разом боротися проти світової буржуазії і євреїв. Так говорить фюрер!

— Ви так чудово розумієтесь на політиці, — похвалив Гущенко коридорного.

— Я активіст «Трудового фронту», — посміхається той і ввічливо киває головою. — Вибачаюся, робота, мушу йти. Будьте ласкаві, тримайте штори так, щоб на вулицю не вибивалося світло, — коридорний потис руку Гущенкові, поклонився Лілії й пішов. «Слушна пересторога в той час, як вулицею тече палаюча ріка факелів», — подумав Гущенко.

— Про яку «криваву неділю» йшла мова, Гущенко? Я майже нічого не зрозуміла з вашої розмови, — запитує Лілія.

— Ви ж ніби добре розумієте німецьку? — дивується Гущенко.

— Розумію. Я викладач німецької, а не перекладач! Як ви теж розумієте, це ж різні речі. Я все розумію, але ці терміни…

— Тобто ви, офіційний перекладач нашої делегації, володієте німецькою у межах знань учня середньої школи? — спробував поглузувати Гущенко.

Та Лілія не розуміє жарту.

— Ображаєте, Гущенко, у мене батько — з донбаських німців.

— Дивно, як вас випустили сюди.

— Досить вже мене обговорювати. То що то за кривава неділя?

— Я уяви не маю про цю криваву неділю, — Гущенко сказав неправду. З передач закордонних радіостанцій він знав, що під тиском німецьких погроз у поляків не витримали нерви і вони влаштували різанину серед німецького населення Бидгоща, або німецькою — Бломберга. У передачах англійців ішлося про 150 загиблих, а німці говорили про 50 тисяч.

— А що за місто Лемберг? — продовжувала допит Лілія.

— У нас це місто називається Львів. Ліліє, ви дійсно не знаєте елементарних речей! Навчайтеся, це підніме ваш авторитет серед учнів.

— Я давно не викладаю. І, до речі, не збираюся повертатися до цього ремесла. Так що ваші глузування не за адресою. І ось що… Ось що… Вони мені байдужі!

Лілія, образившись, закопилила губу і замовкла. Далі факельний марш вони дивилися мовчки.

З динаміків долинав хриплий з нотками істерії голос фюрера: «Не держава керує нами, ми керуємо державою, не держава створила нас, ми самі створили державу! Поки хоч один із нас живий, він буде продовжувати нашу справу!» Кінець виступу потонув у хорі вигуків «Хайль!»

Розділ 41

20 квітня 1940 року, 6 год. 55 хв.

Берлін

Тихий стукіт у двері розбудив Лілію. Вона розплющила очі, якийсь час озиралася навколо, не розуміючи, де вона. Дивні в трояндах шпалери, високі вікна. Вона в Берліні! У готелі. Учора вони дивилися факельну ходу, а сьогодні — день народження фюрера. Стукіт повторився. Вона вислизнула з-під ковдри, накинула на плечі халат. Глянула на годинник: за кілька хвилин сьома. Стукіт повторився. Значить, їй не вчулося! Глянула у дзеркало, пригладила волосся, підійшла до дверей і запитала:

— Хто там?

— Товаришко Гофман, я радник радянського посольства Слинько, — відповів тихий голос російською. — За дорученням товариша Кобулова. Ви повинні знати… Вас попереджали… Відчиніть…

У неї від переляку гучно закалатало серце. Лілія прочинила двері. За ними стояв кремезний чоловік середнього зросту. Сірий костюм, темно-сірий капелюх. Широке обличчя, світле волосся. Ледь помітне подвійне підборіддя. Нічого примітного. Хоча їй здалося, що вона його десь бачила. Але, мабуть, усе-таки здалося.

— Я вас слухаю, — тихо сказала вона. Обличчя в неї відразу зблідло.

— Я можу увійти? Ви мене не повинні боятися, — швидко проказав чоловік, утиснувши обличчя між прочиненими дверима й одвірком.

Лілія завагалася, не знаючи, як повестися. Відвела погляд, ще раз скоса позирнула на неочікуваного відвідувача. Нерішуче сказала:

— Погодьтеся, ваш візит досить дивний. І дуже ранній.

— Ось моє посвідчення, — чоловік простягнув посвідчення у щілину, — я за особистим дорученням товариша Кобулова.

Лілія дивилася на чоловіка ще мить, переминаючись з ноги на ногу. Прибиральниця зі шваброю, яка саме мила коридор, зупинилася за кілька кроків, зацікавлено розглядаючи Лілію та її відвідувача.

— Впустіть мене, на нас звертають увагу! — поквапив її чоловік.

— Добре, заходьте, — Лілія ще раз глянула у дзеркало і заправила за вухо неслухняне пасмо волосся. Вигляд у неї, звісно, не дуже…

Чоловік кинув погляд у довгий напівтемний коридор, на прибиральницю, яка пішла, час од часу оглядаючись, і тільки потім зайшов. Щільно прикрив двері.

— Візит ранній лише для того, аби не зустрітися з вашими колегами. Як ви розумієте, візит конфіденційний. Наступного разу ми будемо зустрічатися подалі звідси.

Лілія сіла на диван. Чоловік без запрошення присів у крісло навпроти. Присунув його ближче. Заговорив швидко, майже душевно, іноді торкаючись правою рукою рукава її халата.

— Товаришко Гофман, по-перше, мені дуже приємно познайомитися з вами! Мені наказано нагадати вам про вашу місію тут. Ви маєте зблизитися з керівником делегації Гущенком до максимально тісних стосунків. Буду говорити відверто: бажано до інтимних стосунків, — він уважно дивився їй в обличчя, чекав на реакцію.

Лілія почервоніла. Провела тильною стороною долоні по лобі. Потім раптом тихо і нервово засміялася:

— Я знаю, я повинна спати з ним, мені говорив… говорив… — вона затнулася.

— Ну, навіщо так прямолінійно, — пробурмотів гість. Потер кінчик носа, на якому шкіра була у великих порах. — Це — бажано. Щоб було саме так. Інтимний зв’язок сприяє особливій довірі. Любити його вам не треба. Це якраз небажано. Достатньо вдавати закоханість.

— Яким має бути результат цих стосунків? Мені говорили тільки про спостереження за ним. Але спостерігати можна і без… Ну, ви розумієте, про що я.

— Буду відвертим. Він отримав від керівництва досить серйозне завдання. Дуже серйозне! Завдання надзвичайної ваги! Про його суть знають лише в Москві. Нас це не стосується. Відомо, що в його успішному виконанні зацікавлені найвищі посадові особи в Кремлі. Найвищі! Але керівництво непокоїться, що все може піти не за планом. Хоче знати всі його дії — крок за кроком. І одне з найголовніших завдань — попередити найменше його бажання дременути на Захід. Тобто у нейтральну країну чи ще кудись. Як ви розумієте, для такої обізнаності вам потрібно не відходити від нього ні на крок — і стати близькою людиною. Або, кажучи цинічніше, залізти до цього художника в ліжко чи, як ви правильно зауважили, спати з ним.

Лілія підвела голову. Вираз обличчя у чоловіка змінився. Тепер воно стало настороженим, очі хитрими. Їх погляди на мить зустрілися, але вона відразу опустила очі.

— Але ж він одружений і, здається, любить свою дружину.

— Повірте, жоден чоловік, одружений чи ні, не відмовиться від такої фройляйн, як ви, — широко посміхнувся візитер.

— Дякую за комплімент! — сумно відповіла Лілія. — Але я не в захваті від того, що маю робити.

— Усі ми час од часу мусимо робити те, що не дуже подобається, — наморщив широкого лоба візитер. — Ще раз нагадаю, ця справа на особистому контролі товаришів Берії й Кобулова. То ви згодні?

— А я можу відмовитися?

Він знову посміхнувся. Прибрав посмішку з обличчя. Суворо зміряв її поглядом — тільки спробуй! Глянув на годинник. Мабуть, боявся, що до Лілії може хтось зайти. Наприклад, той же Гущенко.

— Думаю, ми правильно зрозуміли одне одного. До речі, товариш Кобулов просив нагадати, що товариш Берія дав указівку придивитися за вашою мамою на час вашої відсутності, щоб із нею, бува, не сталося чогось поганого. Так що ви можете не турбуватися, — він промовисто подивився в очі Лілії. Його колючий погляд говорив: спробуй лише щось зробити не так, і твоя мама поїде на Колиму. — Ось моя візитівка — ви маєте телефонувати мені кожного парного числа о 20 годині й доповідати про все, що робив товариш Гущенко.

Вона повільно простягнула руку і взяла картку.

— Це зрозуміло? — чоловік підвівся. — Я дуже обмежений в часі. Будь ласка, відповідайте: вам зрозуміло все, що я сказав?

Вона мовчала. Крутила візитівку в руках і не бачила, що на ній написано. Не знала, що має говорити. Берія наказав слідкувати за її мамою. А значить, вони могли наказати їй зробити будь-що. І вона б не відмовилася.

— Зрозуміло, — відповів він за неї. Торкнувся рукою її рукава, щоб вивести зі стану прострації. — Телефонувати треба не з готелю, а, скажімо, з телефону-автомата, що знаходиться біля входу, наліво за рогом.

Чоловік попрощався, підійшов до дверей. Прочинив їх і обережно визирнув у шпарку. Впевнився, що в коридорі нікого немає. Потім ще раз озирнувся — по-змовницькому підморгнув їй, посміхнувся і зачинив двері. Лілія упала на ліжко, вткнувшись обличчям у ковдру, і заплакала.

* * *

«Lokal Anzeiger», 20 квітня 1940

«У якості подарунка до дня народження фюрера німецького народу Адольфа Гітлера, робітники Берлінського механічного заводу достроково завершили виконання чотирирічного плану. На честь цієї події відповідальним за виконання цього плану рейхсмаршалом Германом Ґерінгом колективу заводу було вручено перехідний золотий прапор».

20 квітня 1940 року, 9 год. 30 хв.

Берлін

20 квітня Гітлеру виповнився 51 рік. Фюрер німецького народу народився 20 квітня 1889 року в Браунауам-Інн, маленькому австрійському містечку поблизу Лінца, на кордоні з Баварією, на території тодішньої Австро-Угорщини. Він був четвертим із шести дітей Алоїса Шикльґрубера, дрібного службовця-митника, який 1876 року взяв прізвище свого прийомного батька — Гітлер, та Клари Гітлер (дівоче прізвище Пельцль). Алоїс та Клара були родичами і, щоб побратися, отримували спеціальний дозвіл.

20 квітня вранці, в день народження фюрера німецької нації, Гущенко вийшов на балкон свого готельного номера і, вдихнувши свіже ранкове повітря, побачив, що Берлін, скільки сягало око, вбрався у червоні кольори. Дерева вже вкрилися листям, і, разом з величезною кількістю червоного, місто стало нагадувати поле, вкрите маками. Довжелезні червоні транспаранти завширшки близько двох метрів і довжиною метрів із двадцять звішувалися з третіх поверхів більшості будинків і сягали землі. Посередині біліли кола з чорними свастиками. З дахів звішувалися червоні прапори, знову ж таки з павуками свастики. На розтяжках між будинками — прапори. Колонада у сквері навпроти перетворилася на червоні чотиригранні вази. З верхівки колони звішувалися чотири червоних стяги, перетворюючи її на високий паралелепіпед, а нагорі з паралелепіпеда, як квіти з вази, червоними віялами стирчали прикріплені до верхівки колони, стяги. Словом, прапори панували повсюду, де їх можна було причепити, — на готичних шпилях будинків, на балконах, на автомобілях, прапорці були в руках дорослих і дітей, що з веселим гомоном простували в напрямку Вільгельмплац.

Картина була фантастично яскравою і до болю нагадувала Перше травня у Москві. Враховуючи більш континентальний клімат Москви, погодні показники приблизно й відповідали Першотравню.

Рух автівок було перекрито. Люди йшли просто проїжджою частиною. У бік Вільгельмплац повільно їхала лише одна вантажівка, наповнена маленькими червоними прапорцями, і чотири солдати просто з кузова роздавали їх усім охочим.

На фасаді свого готелю Гущенко відзначив фантастичну для Берліна картину. Над входом вітер шарпав два червоні полотнища — одне зі свастикою, друге — зі серпом і молотом. Певно, вони висіли ще від учора, але в темряві Гущенко їх не помітив.

Подумав про те, що перехожі внизу, мабуть, і не помічають різниці між цими прапорами. Повернувся до номера, зайшов до умивальника. Дяка богові, хоч в умивальнику вода була постійно! Умився й поголився. Глянув на своє відображення у дзеркалі. Широке, явно неарійське обличчя. Трохи сивини у волоссі. Риси пропорційні. Майже кирпатий ніс. Загалом він завжди був задоволений своєю зовнішністю. «Ти готовий до всього?» — запитав двійника у дзеркалі. А може статися що завгодно. Відповів сам собі: завжди готовий. Але впевненості у відповіді не було.

Вийшов у коридор і замовив коридорному дві чашки чаю.

Німецький чай був несмачний, тхнув якимись ліками, але виявився все ж смачнішим за ерзац-каву. Увімкнув гучномовець на стіні. Диктор читав тексти вітань Гітлеру від Беніто Муссоліні та Йосипа Сталіна. Сталін бажав процвітання дружньому німецькому народу під мудрим керівництвом його фюрера Адольфа Гітлера. Далі динамік видав кілька мажорних акордів, що передували виступам офіційних осіб. Гущенко із цікавістю вислухав початок виступу доктора Геббельса.

Гучномовець, мабуть, був обов’язковим для кожного номера готелю. Геббельс говорив про те, що кожен німець має дякувати долі, що живе в один час і в одній країні з Адольфом Гітлером: «Німецький народ знайшов у фюрерові втілення своєї сили і найяскравіший вираз своїх національних цілей».

Коли Геббельс, на межі нервового зриву, накинувся на західноєвропейські плутократії, Гущенко вимкнув гучномовець і пішов до ресторану снідати.

Утім, у ресторані його теж заскочив верескливий тенор доктора Геббельса. Від вітань фюреру, схоже, не можна було сховатися ніде. Доктора Геббельса мав чути кожен! Скрізь і завжди! У будь-якому місці, у будь-який час. Цікаво, в клозеті німці теж мають слухати доктора Геббельса?

Сніданок був значно бідніший за вчорашню вечерю — пісна вівсяна каша з овочами, але офіціант радісно сповістив, що на честь дня народження улюбленого фюрера сьогодні кожен мешканець готелю одержить сто грамів м’яса, п’ятдесят грамів масла, два яйця замість одного і склянку томатного соку. Нехай кожен відчує свято! Нехай відчують свято і радянські геносе — союзники у боротьбі із західними плутократіями.

За десять хвилин з’явилася Лілія і приєдналася до Гущенка. На ній була рожева блуза у дрібні білі квіти, яка щільно обтягувала бюст, і темно-зелена спідниця, що не менш щільно обтягувала стегна. Гущенкові здається, що Лілія занадто довго походжає навколо стола, ніби демонструючи-звабливі вигини свого тіла, і сідає, неприродньо випинаючи вперед і так чималий бюст.

— Було б ввічливо запросити і колег на сніданок: мене й Гагаріна, — сказала вона, обдарувавши його звабливою посмішкою.

— Ага… Це, звісно, було б дуже ввічливо, але ви чомусь теж не запросили ні мене, ні Гагаріна, — він парирував випад дами і теж із посмішкою підвів очі на неї.

Але та не збиралася лізти за словом у кишеню:

— По-перше, запрошення — прерогатива чоловіків. А щодо Гагаріна… Якщо відверто, то я не хочу бачити зайвий раз того бовдура, що зіпсував мені вчорашній вечір!

— То той палкий залицяльник так і не домігся взаємності? — кепкував Гущенко.

— Як бачите! — відрізала Лілія. — Не домігся і не має на це жодного шансу.

Офіціант приносить сніданок зі святковою надбавкою.

— Ого, — дивується Лілія.

— Пригощайтесь, цей шик — на честь дня народження улюбленого фюрера німецького народу, — пояснив Гущенко. Жартівливо чокається із дамою склянкою томатного соку. — Так що, «хайль Гітлер», геносе Лілія! А як ви здогадалися, що я вже пішов снідати?

— Дуже просто. Постукала до вас. А мені ніхто не відповів. Вже одинадцята. І я подумала, що навряд чи ви милуєтеся маніфестацією німців на порожній шлунок.

— Ваші спостереження досить логічні. Ви жінка-Шерлок Холмс. Але навіщо я вам потрібен, хіба ваших мовних здібностей недостатньо, аби замовити щось у ресторані? Наприклад, два яйця замість одного, які вам належать по праву на честь дня народження улюбленого фюрера?

— Не хвилюйтеся, достатньо! І не намагайтеся виглядати дотепнішим, ніж ви є насправді. Мова йде про звичайну ввічливість. Ви або невихована людина, або не любите жінок. Ще може бути й третій варіант: ставитесь до них, як деякі чоловіки, — наче до нижчих істот.

— Як до нижчих істот? — досить серйозно перепитав Гущенко, уплітаючи святкове м’ясо. — Цікава теорія! Хотів би принагідно з нею познайомитися.

Лілія позирнула на нього, аби пересвідчитися, що він говорить серйозно. Обличчя Гущенка було зосередженим, він ретельно чистив перше «фюрерське» яйце.

— Ну, за дикими традиціями деяких народностей, жінок там і досі міняють на верблюдів чи корів. Я про це читала.

— Це ж у яких? — зацікавився Гущенко, намащуючи крихітний шматок хліба належним йому з нагоди свята маслом.

— Ну, в арабів, чи туркменів. Я читала, що жінку можна поміняти на 10 чи 20 корів.

— Аж на двадцять корів? Усього одну жінку? — щиро здивувався Гущенко. Навіть перестав жувати.

— Вам це здається смішним?

— Ні, цікава пропорція — обмін один до двадцяти. Вірніше, одна. Але я дав би за вас набагато більше.

— Ви про що? — не зрозуміла вона.

— Ну, не менше п’ятдесяти.

— Чого п’ятдесяти?

— П’ятдесяти корів, — пояснив Гущенко. — Я вас дуже високо ціную і ніколи не погодився б поміняти вас усього на двадцять корів. Тим більше на десять. На п’ятдесят найкращих племенних, і ні коровою менше…

— Ви — хам! — Лілія раптом жбурнула виделку на стіл так, що вівсянка полетіла у всі боки, і зробила вигляд, що збирається підвестися.

— Добре, — Гущенко зупиняє її, взявши за рукав. — Вибачте. Мабуть, тут я не правий.

Лілія сідає на стільця і витирає зі столу краплі каші. Далі вони їдять мовчки. І вже завершивши трапезу, аби розрядити обстановку, він запитує:

— А де ж наш Гагарін?

— Думаю, що після вчорашнього його гарматою не піднімеш, — стенає Лілія плечима. Вираз обличчя у неї все ще ображений.

— Тим більше, що гармати всі на параді перед улюбленим фюрером, — зауважує Гущенко.

— Слухайте, Гущенко, мені, наприклад, усе це залізяччя мало цікаве. Ви ж у Берліні, як у себе вдома, то, може, покажете мені місто? — з надією в голосі запитує Лілія.

— Чому б і ні. Може, за годину, спочатку давайте насолодимся святковим дійством. У нас же є чудовий оглядовий майданчик.

«Навіщо ж ти погодився? Чи, може, вирішив загладити провину за дурні жарти?» — запитує сам у себе Гущенко. Але слово не горобець.

Вони вийшли на балкон, з якого вчора дивились факельну ходу. Парад був у самому розпалі. Шум то накочувався, то стихав, наче океанські хвилі. Тротуари були заповнені натовпом. Линуть звуки маршу. Вулицею їдуть кіннотники в одязі хрестоносців. У кожного в руках пурпуровий прапор із п’ятьма золотими свастиками — однією по центру і чотирма у кутках полотнища. Кіннотників змінив піший стрій — у руках людей у коричневих мундирах квадратний червоний штандарт зі свастикою. Древка вінчали орли з розкинутими крилами.

З готелю було видно край площі перед рейсхканцелярією. Гущенко глянув на годинник — була одинадцята. І в цей момент на балконі, мабуть, з’явився Адольф Гітлер. Про це сповістив рев натовпу й істеричні вигуки тисяч горлянок: «Хайль Гітлер!» Гущенко бачив сотні піднятих догори облич. Він не бачив очей. Але був упевнений, що то витріщені у захопленні на улюбленого фюрера очі. Матері тримали на руках маленьких дітей, що тягнули руки до фюрера, батьки вели за руки дівчаток у світлих сукенках, з букетами в руках — теж для улюбленого фюрера.

На балкон долітали окремі слова виступу іменинника: «Давайте щодня, щогодини думати тільки про Німеччину, про народ, думати про державу, про нашу німецьку націю!»

Виступ був коротким і відразу продовжився парад — пішли військові. Колони пропливали повз готель і далі виходили на площу перед трибунами.

Спочатку пройшли військові з прапорами. Очевидно, то були прапороносці всіх військових з’єднань вермахту. Знову проїхали кіннотники, за ними пройшли моряки, піхотинці. Піхотинці йшли із заплічниками, ніби відразу після параду збиралися прямувати на фронт. Потім з’явилися танки й гармати.

Люди сиділи на деревах, на найвищих гілках — хлопчаки у формі гітлерюгенду — захисного кольору сорочках і чорних шортах. Із чорними галстуками на шиї, за формою трикутними, як у радянських піонерів. Хлопчаки розмахували червоними прапорцями.

Після військових пішли робітники у формі «Трудового союзу» з лопатами на плечах. «Іди вперед, сталевий німецький робітнику!» — долинуло від площі.

Гущенко і Лілія дивилися парад майже годину, але він не збирався закінчуватися. Лілію парад не дуже цікавив, і вона кілька разів виходила палити до вбиральні. У коридорі курити було заборонено — про це сповіщала жовта табличка з перекресленою цигаркою. Нарешті вона запитує Гущенка, чи не набридло йому споглядати це досить одноманітне дійство? Їхні очі зустрілися. В очах Лілії було стільки неприхованої нудьги, що Гущенко посміхнувся. Озирнувся, шукаючи поглядом когось з обслуги. Коридорний у формі готелю стояв біля сусіднього вікна. На запитання, скільки триватиме парад, відповів, що парад зазвичай триває 4–5 годин. Занадто численними є військові формування, що мають пройти перед очима улюбленого фюрера. Це взагалі — величезна честь для кожного військового.

Утім, коридорний порадив пану іноземцю дочекатися кінця, бо парад завершиться масштабним прольотом авіації. Причому як танки і гармати, так і літаки будуть найновіших зразків.

Щойно коридорний пішов, з’явився Гагарін. Від нього добряче тхнуло перегаром, він, здається, ще не зовсім протверезів і, крім того, не збирався відмовлятися від зазіхань на Лілію. Він потиснув Гущенку руку, а до Лілії поліз цілуватися. Та намагається уникнути обіймів і ховається за спину Гущенка. Штовханина триває кілька секунд, врешті-решт, Гагаріна вдається спровадити до ресторану.

Лілія починає вичитувати Гущенка за те, що той не може вгамувати Гагаріна. Він керівник делегації чи ні?

— Почекайте, ось цікаво — йде малеча, — зауважує Гущенко, не особливо зважаючи на її обурення.

Біля готелю проходила колона дітей — у сорочечках і шортах кольору хакі. У чорних галстуках і біло-червоних пов’язках зі свастиками на рукаві. Загін за загоном. Попереду кожного — кілька барабанщиків і горністів. На рукавах барабанщиків і прапорцях, причеплених до горнів, — знак, схожий на блискавку.

— Це що — німецькі піонери? — здивовано запитала Лілія.

— Щось на кшталт них. Це тут називається гітлерюгенд. Гадаю, сьогодні їх приймають у гітлерівські піонери. Як у нас на день народження Леніна.

— Тут тільки хлопчики. А де ж дівчатка?

— Ну, таких деталей я вже точно не знаю. Давайте запитаємо, — повз балкон ішла покоївка. — Фрау, — Гущенко перейшов на німецьку. — Що це за марш дітей?

— Після прийому в члени гітлерюгенду завжди відбувається марш «Юність рапортує партії і фюреру», — пояснює покоївка.

— У члени гітлерюгенду хіба приймають тільки хлопчиків?

— Для дівчат є інша організація: «Бунд дойчер модель» — «Союз німецьких дівчат». У ній дівчаток вчать веденню домашнього господарства й історії партії.

— І тільки?

— Головна мета організації — підготувати дівчаток до виконання священного обов’язку перед народом і партією — народити рейхові майбутніх солдатів.

— Дякую, фрау, — Гущенко повернувся до Лілії. — Вам усе зрозуміло, фройляйн Лілія? Тут покоївки вишколені й говорять майже як наші політпрацівники. Вам обов’язково варто було б прослухати курс «Бунд дойчер модель». Хоча б тому, що ваші предки — німці.

— Якось обійдуся без цього. То ми йдемо дивитися місто? — Лілія неспокійно озирається у бік ресторану, звідки скоро має з’явитися Гагарін.

— Нема запитань. Враховуючи, що сьогодні свято, нам треба бути в посольстві лише завтра.

Розділ 42

«Партія — це Гітлер, Гітлер — це Німеччина!

Так само як і Німеччина — це Гітлер!»

Із привітання з днем народження, виголошеного

рейхсляйтером Гесом 20 квітня 1940 року Адольфу Гітлеру

* * *

За півгодини Гущенко чекав Лілію в холі готелю. Годинник над входом показував пів на другу. Людей було досить мало. Лисий, як і вчорашній, але сьогодні вже безвусий портьє нудьгував за стійкою. Лілія з’явилася хвилин за п’ятнадцять, традиційно вбрана, наче павич.

Гущенко поклав ключі на стійку біля купки листів. Портьє ввічливо кивнув.

Вони вийшли з готелю і відразу занурилися у гамір і човгання сотень ніг по бруківці. Протиснулися через гурт поліцейських, які слідкували за порядком. Гущенко відразу звернув на бічну вулицю, аби не штовхатися з демонстрантами і глядачами, які заполонили тротуари. На асфальті, під весняним сонцем, виблискували калюжі після ранкового дощу. Тут, трохи вбік від центру, панував архітектурний вінегрет різномастих будиночків, здебільшого у готичному стилі. І чим далі, тим менше у цьому вінегреті траплялися офіційні споруди з бетону і граніту з чорно-золотавими вивісками біля входу. Раз у раз Гущенко з Лілією проходили крихітними сквериками з дерев’яними лавками, що досить органічно вписувалися в міський пейзаж.

Чоловіки, які зустрічалися їм, були або в формі, або в костюмах і краватках. Жінки — одягнені здебільшого в сукні за коліна і капелюшки найрізноманітніших фасонів. На ногах шовкові панчохи й туфлі на підборах. Берлін за колоритом одягу все ж більше нагадував Ригу, ніж Москву.

На розі в кіоску купили кілька німецьких газет. Усміхнена кіоскерка запитала, чи не хочуть вони купити збірку виступів фюрера. Ні? А доктора Геббельса? Ні? Дуже шкода. А, пан і пані, здається, іноземці — ввічлива посмішка. Тоді все зрозуміло. Адже кожен німець хоче мати виступ фюрера у вигляді окремої брошури.

У сквері сіли на лавку, і Гущенко розгорнув першу-ліпшу із придбаних газет. Нею виявилась щоденна «Lokal Anzeiger». На першій сторінці привітання Гітлеру від Сталіна, Муссоліні, болгарського царя Бориса. Сталін писав: «Дружба народів Німеччини і Радянського Союзу скріплена кров’ю і має всі підстави бути довгою і міцною». «Цікаво, чиєю кров’ю вона скріплена? Може, польською?» — подумав Гущенко. На карикатурах — Чемберлен і Черчилль. З одного погляду на шпальти газет зрозуміло, що головний ворог німецького народу — Англія. Традиційне прізвисько для Черчилля — «брехливий лорд». У багатьох випадках Черчилля позначали в газетах скорочено — W.C.

— Чому вони називають Черчилля W.C.? — запитала Лілія, зазираючи через його плече в розгорнуту газету.

— Глузують. Це перші літери його імені Winston Churchill і водночас — літери, якими позначена кожна туалетна кімната в Німеччині.

Лілія щиро розсміялася:

— Звідки ви знаєте?

— Здогадався. Ви ці літери теж бачите у нашому готелі.

На інших сторінках Гущенко відзначив оди СРСР і Сталіну.

— Про СРСР пишуть так, що складається враження, ніби читаєш «Правду», — зауважила й собі Лілія, продовжуючи зазирати в газету.

— Від ненависті до любові один крок, — резюмував Гущенко.

— Здається, правильно — від любові до ненависті?

— Яка різниця? — стенув плечима Гущенко. — У випадку СРСР і Німеччини якраз правильний перший варіант. А ось цікаво, — з посмішою зауважив Гущенко. — «Забороняється виготовляти підошви черевиків зі шкіри».

— Це ще навіщо? — здивувалася Лілія.

— Мабуть, шкіра потрібна для фронту, — припустив Гущенко.

Погортавши газети, вони пішли ще далі від центру, і пропорційно цій відстані зменшувалась кількість людей на вулицях. Хто не пішов на парад — відпочивали вдома. Мабуть, нечасто воююча Німеччина тішила своїх громадян святами.

Тут уже було дозволено рух автотранспорту. Повз них час од часу проїжджали незвичні шестиколісні двоповерхові біло-сині автобуси. І трамваї — жовті або біло-сині. Здвоєні або з одним вагоном. Чимало було велосипедів і мотоциклеток. Автомобілі були здебільшого чорні або сірі.

Пройшли повз салон «Cadillac». За вітриною стояв небачений в СРСР розкішний автомобіль.

— Гущенко, таке враження, що в Берліні з чоловіків тільки ви один не носите форми.

Гущенко зауважив, що Лілія цього разу має рацію. Водії, двірники, не кажучи вже про військовослужбовців, — усі носили якусь форму.

У сквері, повз який вони проходили, шикувався загін гітлерюгенду. Перед шеренгою здебільшого білявих хлопчаків років дванадцяти стояв чи то вчитель, чи то вожатий, як і всі, у формі, і щось голосно говорив. Гущенко з Лілією підійшли ближче.

— Для того, щоб із члена юнгфольк стати членом гітлерюгенду, ви повинні знати слова націонал-соціалістичного гімну, взяти участь у поході з ночівлею, пробігти 60 метрів, як мінімум, за 12 секунд, і скласти присягу на вірність рейху і фюреру! — виголошував учитель.

— Я не все зрозуміла. Юнгфольк, це що — молодша група? — запитала Лілія, беручи Гущенка під руку.

— Так. Їм пояснюють, що треба вміти, аби вступити у гітлерівський комсомол.

* * *

«Jugend dient dem Fuhrer. Alle zehnjährigen in die HJ!»

(Молодь служить Фюреру. Всі десятирічні — в гітлерюгенд!»)

Транспарант над входом у берлінську школу

* * *

Вони пішли далі, і Гущенко помітив, що Берлін дуже швидко розчаровує Лілію своїм виглядом: прапори на кожному будинку, величезні портрети улюбленого фюрера на кожному другому будинку. Вітер ганяв вулицями купи брудних листівок і обривки плакатів.

— «Certraudt Straße», — прочитала Лілія назву вулиці. — Боже, як тут брудно!

Вона наморщила носика, ніби випадково притискаючи його лікоть до своїх звабливих грудей.

— А хіба Москва чистіша? — запитав Гущенко, помітивши цей її рух, але не відреагувавши на нього. Випадковість? Можливо.

— Мені здається, що так. Це зовсім не той Берлін, яким я його собі уявляла, — з кожним кроком зваблива опуклість щільніше торкалася його руки.

— А чого ви чекали? Розкішних магазинів, театрів?

— Не знаю. Чогось принаймні розкішнішого за Москву, — вона повернулася до нього всім тілом, на мить притиснувшись грудьми і зазирнула в обличчя.

— Думаю, у ваших очікуваннях ви сплутали Берлін з Парижем або Прагою, — він не збирався реагувати на ці її інтимності.

— О, Париж, як я хочу побувати в Парижі! — із захопленням виголосила Лілія, повторивши рукогрудипотискання.

Гущенко ковтнув слину — від цих притискань його почало охоплювати збудження. Він зупинився біля однієї із жовтих листівок, що були наліплені ледь не на кожному будинку: «Громадянине, допоможи рейху! Здай старі речі з міді, свинцю, нікелю, олова на нужди вермахту!»

— Оце так! Ви зрозуміли суть листівки, Ліліє? — запитав Гущенко, метикуючи, як перервати цю нитку інтимності.

— Наче не зовсім. Що це за лайно? Навіщо їм старі речі з міді?

Гущенко на мить замислився. Вивільнив захоплену дамою руку, розправив листівку, ніби для того, щоб краще роздивитися. Потім торкнувся пальцями лоба, сказав:

— Все дуже просто. У Німеччині через бойові дії проблеми з поставками руди із Швеції. Цікаво, як країна взагалі може виготовляти достатньо танків і літаків, якщо не має металу?

— Може, із цих старих чайників, що їх здають люди? — припустила Лілія і знову заволоділа його рукою.

— Ліліє, ви уявляєте, скільки чайників треба на один танк? — запитав Гущенко і скорився обставинам, залишивши руку в полоні співрозмовниці.

Так, тримаючись під руки, вони повільно заглиблювалися у житлові квартали міста. Динаміки на стовпах кричали про те, що на честь дня народження фюрера з 20 квітня всі юнаки, починаючи з 10 років, мають вступати у гітлерюгенд. А найстарші, з 16 до 18, повинні обов’язково пройти курс початкової військової підготовки.

— Гущенко, ви все, здається, знаєте: як розшифрувати «гітлерюгенд»? — запихала Лілія.

— Чесно кажучи, я сам не дуже тямлю. Гітлерюгенд — скорочено HJ. Здається, він має повну назву «Гітлерюгенд. Спілка німецької робітничої молоді».

— От лайно! — з обуренням сказала Лілія. — Вони все скопіювали у нас!

— Або навпаки, — зауважив Гущенко. — Ми все скопіювали у них. Хоча ні. Гітлер прийшов до влади у 33-му. Тож ви маєте рацію. Сталін був першим.

Лілія задоволено посміхається. Тому що її здогадка вірна, а може тому що, поклавши вільну руку на ту, якою тримає Гущенка, тепер ніби тримає його вже двома руками.

«Може, зав’язати з нею інтрижку?» — раптом починає вистрибувати в голові Гущенка бісик спокуси. — «Але чи випадкові ці притискання? — відразу зупиняє його внутрішній голос. — А якщо їй хтось наказав його спокусити? Наступне питання — навіщо?»

Від цієї думки йому стає не по собі. Демон спокуси перестає стрибати і повільно бреде геть.

Так і не побачивши чогось визначного, крім хіба що набережної Шпреє, вони захотіли їсти. Годині о третій зайшли до першого-ліпшого ресторану.

Ресторан — друге розчарування Лілії. Цей — гірший навіть за ресторан з кислим запахом у готелі. Бруднуваті шпалери на стінах, скатертини не першої свіжості, словом — не Париж. І навіть не Рига, з якою і вона, і він мимоволі тепер усе порівнюють.

Звісно, Гущенко міг би повести даму в розкішний «Haus Vaterland» — вінегрет із шикарних ресторанів на Potsdamer Platz. Але, по-перше, він не впевнений, що «Haus Vaterland» не закрили «Гітлер і К°», а по-друге, хоч у Гущенка є гроші, але він не має наміру зображати щедрого принца, який демонструє казковий світ розкошів Попелюшці. Тим більше, що поведінка Попелюшки здається йому підозрілою. Дай бог, щоб Попелюшка не виявилася на службі у Контори. Сидячи навпроти своєї партнерки по прогулянці, він задоволений уже тим, що груди Лілії тепер на відстані щонайменше метра.

У ресторані їжа за картками, а ось випивка — ні. Два бокали духмяного пива на двох певною мірою згладжують розчарування Лілії. Після пива Гущенкові продовжувати прогулянку вже не дуже хочеться, і він замовляє ще й ерзац-каву.

— Ми вже йдемо? — нетерпляче запитує Лілія після кави.

— А фройляйн не хоче продовжити бенкет? — «Чому я назвав її фройляйн, — подумав Гущенко, — адже я навіть не впевнений, що вона незаміжня? Хоча вона в потязі, здається, говорила мені про це».

Лілія мовчить, але не заперечує проти «фройляйн», не квапиться збиратися, тож Гущенко перепитує:

— Ліліє, у вас є конкретні пропозиції?

— Можна ще кудись піти? — невпевнено запитує-пропонує вона.

— Добре. Що б ви хотіли подивитися?

Вона стенула плечима:

— Сподіваюся, що в Берліні є хоч трішки симпатичніші місця, ніж ці, що ми бачили? Театри, магазини… гарні сквери, нарешті?

— Мабуть, є, — без особливого ентузіазму припустив Гущенко.

— То чому ви мені демонструєте якісь… клоаки, — фройляйн наморщила носика, демонструючи невдоволення.

— Ми просто пішли від центру в бік околиць. І до того ж ви не висловлюєте жодних конкретних побажань. Тим більше, як на мене, то всі місця, що ми бачили, досить пристойні. Я не уявляю, що вас може зацікавити! Ви хотіли подивитися місто Берлін. Будь ласка! Тепер, коли воно вас трохи розчарувало, ви, я думаю, хочете подивитися не місто, а якісь гарні місця в «нікчемному нецікавому брудному місті». Ми можемо пройтися центром, але ж то буде не справжній Берлін, а його гарна рекламна вивіска.

— Ви занадто багато філософствуєте, — в її голосі відчувається образа. — Замість того, щоб показати мені щось гарне…

— Як на мене, немає тут ніякої філософії. Якби я хотів філософствувати, то навів би вам вираз Поліклета, що краса — це пропорція частин, і не більше. Ті місця, що ви бачили, мабуть, усього лиш недостатньо пропорційні, як на ваш смак, і…

— Гущенко! — раптом вигукує дама, підносячи руку до чола, неначе у неї раптом заболіла голова. — Під три чорти того вашого Полік… Полік…

— Поліклета?

— Так, Поліклета! Досить! Ну нехай буде, як ви скажете. Але все ж я волію бачити вивіску, а не клоаку! Я хочу подивитися не типовий і брудний Берлін, не цей сірий примітив, а якісь гарні місця в ньому!

— Гарні оази в пустелі сірості. То, може, вам найти кращого гіда?

— Я весь час про це думаю! Але що робити — сьогодні вже зробила помилку. Можливо, завтра виправлюся.

Наївна особа. Вона думає, що у воєнному Берліні так просто знайти поводиря дівчині лише завдяки гарному личку, видатному бюсту і парі струнких ніжок.

— Ну добре, щоб зовсім не зрадити ваші сподівання, підемо на головну торгову артерію Берліна. Як на мене, це те, що може вас зацікавити.

Гущенко помітив, що Лілія надула щоки, але промовчала. Із цього моменту вона більше не намагається взяти його під руку. І це чудово, думає він. Треба про всяк випадок тримати дистанцію з цією дивною фройляйн.

Вони виходять з ресторану, Гущенко кидає погляд на небо. Його затягли сірі хмари, і це робить усе навколо ще більше невиразним і похмурим. Біля виходу з ресторану стоїть таксі. Вони сідають, але водій чемно запитує, їдуть вони у приватних чи в державних справах, на що Гущенко про всяк випадок відповідає, що в державних.

З таксі вони вийшли на Тауентцинштрасе, головну берлінську торгівельну вулицю. Лілія, як і раніше, на нього дметься. На Тауентцинштрасе велелюдно. Обшарпані вивіски. Натовп сновигає між крамницями, схоже, сподіваючись, що на честь дня народження фюрера почнуть давати щось без карток. Але товарів без карток дуже мало. Там, де вони з’являються, миттєво утворюються величезні черги.

— Так, колишнього шику крамниць і крамничок немає, — зауважив Гущенко. — Але все ж на безриб’ї і рак — риба. Ось вам найшикарніша вулиця в Берліні, — він позирає на Лілію. — Ласкаво прошу!

Та відповідає злим і холодним поглядом з-під лоба. Нарешті крізь зуби вичавлює із себе:

— Це нагадує вулицю Горького в Москві. А чому його немає?

— Немає чого?

— Та шику ж! Ви справді не розумієте чи глузуєте з мене? — вона вже не приховує, що дуже ображена.

— Та ні, і гадки не мав! — примирливо відповідає Гущенко. Розводить руками. — Просто ви так перестрибуєте з думки на думку, що я за вами не встигаю. А шику немає тому, що війна. Це справді найшикарніша вулиця… принаймні такою вона була до війни.

Вони мовчи пройшли по Тауентцинштрасе, поки не дісталися до центральної вулиці — Унтер-ден-Лінден. Мітинг-парад уже закінчився, але навколо ще багато людей. Повернули у напрямку Кайзер-палас.

— Бачите ту величну споруду? — запитав Гущенко. Він вдає, що не помічає розчарування Лілії. — То Кайзер-палас. Звідси з якогось із балконів Вільгельм II у 1914 році оголосив натовпу про початок війни, яка перетворилася на світову. Я кілька разів колись пробував малювати його. Не Вільгельма, звісно, а Кайзер-палас.

— І що? — буркнула вона.

— Загалом нічого. Він мені не вдавався. Холодну велич складно передати олією.

— То чим же тоді?

— Тільки аквареллю.

Гущенко раптом згадав акварелі Гітлера. Гітлер любив малювати все монументальне. Якраз Кайзер-палас у нього виходив досить непогано. Можна сказати, навіть гарно.

Біля входу у всі продовольчі крамниці висить оголошення: «Євреям рішенням уряду заборонено продавати натуральну каву і солодощі. Вони можуть робити закупи лише після полудня».

— Цікаве оголошення, — Гущенко робить вигляд, що не помічає показної холодності своєї дами. — Щось не помітив я сьогодні у продажу натуральної кави і солодощів. Євреїв теж не видно. До речі, ви, часом, не єврейка, Ліліє?

— Ні. А що тут доречного?

— Про всяк випадок запитую, якщо раптом побачу натуральну каву. Або солодощі.

Берлін здається царством політичного плакату, їх тут десятки різновидів і трапляються вони на кожному кроці.

Поряд з оголошенням на стіні величезний плакат: «Змова єврейства проти Європи!». Чоловік, на думку автора, з типовою єврейською зовнішністю — ніс гачком, темне волосся — сидить верхи на континенті Європа. Одна нога полощеться в Середземному морі. Друга — в Атлантичному океані. У змовника під пахвою чорна тека, на шиї жовта краватка.

Якийсь час вони мовчки розглядають плакат із «змовою єврейства». Нарешті Лілія говорить:

— У мене в роду були тільки росіяни і німці…

— О, то ви майже у себе вдома! — зауважує Гущенко з награним здивуванням.

— Атож. А ви часом не єврей?

— Ні, я українець. А ось ще цікаве-оголошення: «Для євреїв уведено комендантську годину: з 21.00 до 5.00».

— Нас це не стосується. Ми не євреї, то можемо гуляти допізна.

— Мені подобається ваша залізна логіка.

Гущенко подумав про те, що його дружина якраз єврейка. І раптом зрозумів, що, можливо, СРСР для його сім’ї — це не так уже й погано! Звісно, в СРСР теж є антисемітизм, але так, як у Німеччині, то це вже занадто. І ще спало на думку, що його син Шурик теж єврей, якщо визначати національність по матері, як це й ведеться у євреїв. Це просто жахливо, що світ так налаштований проти однієї нації.

Чим ближче до центру, тим більше нацистської символіки. Плакати, прапори, величезні панно. Портрети Гітлера, орли, свастики, блискавки «SS», натхненні обличчя будівників націонал-соціалізму. З гучномовців линуть бравурні марші.

На розі юнак і дівчина у формі гітлерюгенду тицяють усім перехожим, а разом з ними Гущенкові і його дамі, по листівці:

«Фюрер завжди правий. Корися фюреру. Німецька мати — найвище втілення жіночності. Німецький солдат — найвище втілення мужності. Бог не карає нас цією війною, він дає нам можливість довести, чи достойні ми нашої свободи».

Гущенко з відразою кидає листівку в урну, озирається і говорить Лілії:

— А ось дивіться, Ліліє, якась фантастична крамниця! Давайте зайдемо!

У вітрині крамниці з оригінальною назвою «Вечірній Берлін» тістечка, коньяк, копчена риба.

Крамниця виглядає фантасмагоричною примарою серед воєнного Берліна.

— А, ви — іноземці, — на запитання, чи це продається, продавець посміхається. І пояснює, що у вітрині все виставлено для того, аби на честь дня народження фюрера у берлінців був святковий настрій. Але все це не продається. Більш того — у коробках давно немає цукерок.

— Ну і лайно, — говорить Лілія російською, хитаючи головою. Вказує на пляшки. — А у пляшках замість коньяку може бути у кращому разі — чай, а в гіршому — арійська сеча. У Москві принаймні не дурять людей такими муляжами! Якщо товару немає, то його немає!

— Вибачте? — не зрозумів продавець, повернувшись до яскраво одягненої дами.

— Нічого, — махнув рукою Гущенко. — Фройляйн говорить, що то чудова думка — порожні коробки для створення святкового настрою. Фройляйн з Росії і говорить, що і там варто було б утілити цю ідею.

— О, Росія, велика дружня країна! — продавець з радісним белькотінням проводжає їх до дверей. — Росія — гут! Німці дуже вдячні радянським людям за допомогу у нашій боротьбі проти світового єврейства. Разом ми обов’язково переможемо!

— Хай їм біс, Гущенко, — говорить Лілія за порогом, — вони всі говорять якимись завченими кліше.

І раптом замовкає. На її вустах торжествуюча посмішка, очі горять. У неї вигляд кішки, яка вполювала мишу. Гущенко повертає голову у напрямку її погляду і бачить крамницю грамплатівок.

— О, грамплатівки! — вона сплескує руками із захватом дикуна, що побачив дзеркальце. — О!

Вони заходять у крамницю грамплатівок, і Лілія кидається до вітрини.

— Гущенко, дивіться, які платівки! У Москві таких не купиш ні за які гроші!

— Це продається? — обережно цікавиться Гущенко про всяк випадок.

— Так, пане, — відповідає продавець.

— Ура! Скільки це коштує? — запитує Лілія.

— П’ять марок.

— Тоді дайте мені цю і цю, і цю.

— Платівки продаються вільно і в необмеженій кількості. Але, люба фройляйн, за умови, якщо ви здаєте старі. Хіба ви цього не знаєте? Здаєте дві — можете купити дві. На наших заводах грамплатівок, через блокування цими англійськими свинями, недостатньо сировини.

— Лайно! — Лілія страшенно розчарована і, здається, зараз заплаче.

Гущенко бере її під руку і виводить з крамниці:

— Ви, виявляється, меломанка? Цікавий штришок до вашого портрету. Можемо йти?

Дама не відповідає, схоже, її душать сльози та ненависть до свого супутника. Жодного сумніву, що вона звинувачує його і в фіаско з грамплатівками. Чому? Це, мабуть, відомо лише самій Лілії.

Вони йдуть мовчки, поки не дістаються до Бранденбурзьких воріт. Тут величезний натовп жде початку чергової факельної ходи. Яскраво висвітлені зенітними ліхтарями колони з орлами і свастиками вгорі, у темряві, що поволі згущається, виглядають дуже ефектно. Натовп починає ревіти, і з’являються перші шеренги факелоносців.

До готелю мандрівники повернулися близько півночі. Гамір вулиці, яка продовжувала святкувати, увірвався за ними у вестибюль. Портьє подав ключі з традиційним для цього, а може, і для всіх берлінських готелів, нахилом голови. Таким собі міні-поклоном. Вони піднялися на другий поверх, де знаходився номер Лілії. Номер Гущенка — поверхом вище. Лілія повертає ключ у замку і переступає поріг. Обертається і підводить погляд на супутника.

— Ось так, екскурсію закінчено. Дякую за гарний день, Миколо Петровичу, — уїдливо говорить Гущенко.

Ліля ніяковіє й, опустивши очі, тихо говорить:

— Вибачте, і справді, я мала б подякувати…

Навіть у світлі ледь жевріючої лампи видно, що вона червоніє. Традиційно, по самі вуха.

— Нічого. Я звик, — картинно розводить руками Гущенко.

Лілія мнеться, переступає з ноги на ногу. Нарешті подає йому руку:

— Годі жартів. Я в деяких випадках поводилася неввічливо і була невдячною.

— Можна сказати, «іноді поводилася навіть грубо». Це більше відповідає дійсності.

— Так, навіть грубо, — повторює за ним вона і стискає його руку. — Я хочу, щоб ви на мене не сердилися.

— Справді? — «Я й сам того хочу», — думає Гущенко.

— Просто, — продовжує вона, — мене дуже розчарувало це сіре й жахливе місто. Я дуже шкодую про свою поведінку і хочу загладити провину, — тихо говорить вона, на крок наближаючись до нього, бере за руку і раптом підводиться навшпиньки й цілує в губи.

Взагалі-то, він, мабуть, далі повинен напроситися до неї на каву і… — починає вистрибувати у свідомості хтивий бісик. «Ні, не смій! — зупиняє його внутрішній голос. — Пам’ятай, скільки розвідників наклало головами через жінок!»

І Гущенко у відповідь не стискає, а відпускає її руку.

— Не хвилюйтеся, вважайте, що я не образився.

— То давайте зустрінемося завтра, — вона підводить на нього погляд. У тьмяному світлі важко зрозуміти, що випромінюють ці очі.

— Запросто. Але вдень я йду до посольства і ще купа справ. Давайте годині о 18 біля входу в готель. Раніше не зможу. Чесно.

Гущенко піднімається до свого номера. Думає: «Отака зміна настрою може бути, коли людина раптом розуміє, що поводилася нечемно або не так, як їй наказали поводитися».

А може, він вигадав казна-що? Він озирається: коридорний байдуже читає газету. Однак його не полишає враження, що хтось увесь час спостерігає за його діями. Коридорний? Можливо. А може, просто гра нервів? Він входить у номер, закриває двері на ключ і залишає його у замковій шпарці. Причому так, щоб його не можна було виштовхнути з коридору.

Розділ 43

Juden unerwiinscht! (Євреї не бажані!)

Обов’язкове оголошення біля входу в берлінські готелі і ресторани

наприкінці 30-х — початку 40-х років

21 квітня 1940 року, 13 год. 15 хв.

Берлін

По обіді Гущенко вирушив у радянське посольство, що знаходилося на центральній і найкрасивішій вулиці Берліна — Унтер-ден-Лінден. Унтер-ден-Лінден означає «під липами». Лип тут справді дуже багато. А ще багато лавочок, де вдень сидять старенькі і мами з дітьми. Усі дорослі, хто не наглядає за маленькими дітьми, враховуючи воєнний стан, удень мають працювати.

Від готелю до посольства було досить близько — хвилин двадцять пішки. Вулиці саме прибирали після вчорашнього свята. Двірники мітлами нагрібали величезні купи сміття: пляшки, обривки паперу, листівок, плакатів. Потім лопатами вантажили все це на вантажівки.

У Берліні знову відчутно пахло війною: час од часу вулицею мчали вантажівки із зеленими тентами або повні солдат у металевих шоломах, на яких вигравало сонячне проміння. Ось його обігнали тягачі з гарматами, кілька карет «швидкої допомоги»…

Гущенко пройшов урядовою Вільгельмштрасе повз Імперське міністерство іноземних справ. Трохи далі чорнів вхід у підземелля — бомбосховище. Металеві двері, по периметру дверей свіжа цегла: бомбосховище щойно відремонтували. Мабуть, після того, як у війну вступила Англія. Поляків, звісно, німці так не боялися. Могутня Англія з потужними повітряним і морським флотами — інша справа.

Подумав, що розташувавши поряд радянське посольство і німецьке міністерство, Провидіння розсудило дуже вдало — в бомбосховищі, у випадку нальоту англійських бомбардувальників, радянські й німецькі дипломати, як представники дружніх країн, можуть зустрічатися і поглиблювати радянсько-німецьку дружбу або подумати, яку б країну ще поділити (як Польщу) чи анексувати (як Австрію або Чехію).

Біля бомбосховища висіла об’ява, що расово чужі елементи в бомбосховище не допускаються. «І тут дискримінація, — подумав Гущенко. — Раз світовий сіонізм «спланував змову» проти німецького народу, значить, першими від рук світового сіонізму мають загинути німецькі євреї».

Двоє німців, років по 30, у мишачого кольору формі вермахту, з капральськими погонами, пройшли повз Гущенка, і він краєм вуха почув уривок розмови.

— Я вирішив одружитися з Ельзою. Вона така маленька, гарненька. І так мало їсть.

«Отакої, — подумав Гущенко. — У воєнному Берліні у жінки, мабуть, найважливішою є саме остання перевага».

Ще раз озирнувся на бомбосховище. Подумав про те, що купа радянських дипломатів за ознаками расової чистоти могла б не потрапити до бомбосховища. Цікаво, коли приїжджає Молотов, чи роблять виняток для його дружини-єврейки Поліни Жемчужиної? Чи Молотов їздить у Німеччину без дружини?

Відразу за рогом, на Унтер-ден-Лінден, він побачив червоний прапор із серпом і молотом. Вітер ліниво колихав полотнище. Нерозгорнуте, воно нічим не відрізнялося від нацистського прапора, що висів на наступному будинку, — там була якась урядова установа.

Неподалік посольства височів розкішний готель «Адлон» зі знаменитим «Фонтаном, що шепоче». Радянським дипломатам і спеціалістам, які приїжджають у Берлін, було заборонено жити і з’являтися в цьому готелі. Бо всі номери в ньому обладнані звукозаписувальною апаратурою гестапо. Радянські дипломати жили в будинку поряд з посольством. У них був спільний з посольським будинком двір, так що вийти на вулицю можна тільки через спільні ворота. Це було швидше проблемою, ніж зручністю. Бо в будинку навпроти радянського посольства кілька квартир були викуплені службами Гейдріха. Там уже досить давно працювали фотооператори, які вели постійну зйомку всіх, хто в радянське посольство входив і хто звідти виходив. Фотографії всіх людей систематизувалися і вносилися до спеціальної картотеки. Ті, чия особа була встановлена, в картотеці, окрім прізвищ, відразу отримували кодові номери. Невідомі залишалися тільки під кодом до ідентифікації.

За людьми, що заходили у ворота посольства, пускали «хвоста» для встановлення їх місця проживання. Таким чином, кожен німець, який входив на територію посольства, відразу потрапляв під підозру в роботі на НКВС. Наразі у такому зборі інформації потреба ніби відпала. Але Гейдріх, порадившись з Гіммлером, вирішив зйомку продовжувати. Причому фюрера до відома не ставили, бо були впевнені, що Адольф Гітлер зйомку заборонить. Микола Гущенко був відразу сфотографований, за добу його особу було встановлено. У картотеці він значився, як керівник культурної делегації, відомий художник й агент НКВС, на якого полюють спецслужби Франції.

Німецький поліцейський, який чергував біля входу, байдуже зиркнув на Гущенка. Той, за звичкою, роззирнувся навколо і, не помітивши чогось, що хоч віддалено нагадувало б «хвоста», відчинив масивну хвіртку в воротах.

Охоронець, який стояв з іншого боку в формі офіцера НКВС, перевірив документи Гущенка і козирнув.

Гущенко увійшов у посольство і зупинився, вражений розкішшю вестибюлю. Він був у посольстві вперше. Років п’ятнадцять тому він отримував радянський паспорт, але те дійство відбувалося у невеличкій кімнатці радянського консульства. У консульстві було дуже скромно, а тут позолочені канделябри, шовком оббиті стіни, дзеркала у розкішних рамах.

Здавалося, з-за рогу коридора от-от вийде посольський чиновник у перуці і шитому золотом мундирі з орденами. Все вказувало на те, що відтоді, коли це приміщення було посольством Російської імперії, тут майже нічого не змінилося. Хоча ні — прямо навпроти входу стояв бюст Леніна, прикрашений вазонами з квітами. Але це, мабуть, була єдина новинка. Причому місце для бюста було вибрано так вдало, а підставка так пасувала до інтер’єру, що швидше за все раніше там теж стояв бюст. Можливо, Миколи Другого, а до того, мабуть, Олександра Третього.

Після підписання в серпні 1939 року пакту про ненапад новим послом у Німеччині було призначено колишнього директора Московського текстильного інституту Шкварцева, який нещодавно прийшов до Наркомату іноземних справ за райкомівською путівкою.

Через свого секретаря посол, який мало розумівся на дипломатії й уникав зайвих зустрічей, направив Гущенка до першого секретаря посольства Козирєва.

Козирєв, огрядний чоловік років сорока, у сірій «трійці», з вусами «а-ля Молотов», швидко ввів його у загальний стан справ, ввічливо здивувався обізнаності Гущенка з берлінським життям і розповів, що в Берліні діє спеціальний універмаг для іноземців. Там можна купити все. Але те, що буде замовлено, запакують й опечатають. Оплатити покупку можна лише через касу посольства. І лише за тиждень після оплати посилка надійде знову ж таки на адресу посольства. Перший секретар явно квапився і намагався якнайшвидше здихатися Гущенка.

Утім, це була не головна зустріч, на яку Гущенко очікував сьогодні. Ще вчора зранку секретар посольства телефоном призначив йому зустріч з резидентом радянської розвідки у Німеччині Амаяком Кобуловим на 16-ту годину. Але Кобулова не було. Двері його кабінету на другому поверсі виявилися зачиненими. І Гущенко безцільно, майже 40 хвилин, тинявся порожніми коридорами посольства, думаючи про те, що ще трохи — і він буде мати величезну халепу з Лілією, з якою домовився зустрітися о 18-й. Тепер він обов’язково запізниться, а значить, вибухне грандіозний скандал. Але що він має робити? З резидентом він повинен зустрітися обов’язково.

Повернувши в один із бічних коридорів посольства, Гущенко натрапив на розкішний зимовий сад. Екзотичні рослини тут піднімалися з великих мармурових вазонів поряд із гіпсовими статуями. Статуї зображали, на диво, не вождів світового пролетаріату, а дів і атлетів у дусі класицизму часів римського імператора Августа.

Гущенко вгадав, зимовий сад у посольстві було влаштовано одним з останніх послів Російської імперії Миколою Остен-Сакеном. Вірніше, його дружиною Марією. Замінити статуї напіводягнених красунь і атлетів на бюсти вождів світового пролетаріату зібрався було посол Микола Крестинський, але не встиг, його відкликали в Москву, звинуватили у зв’язку з Троцьким і розстріляли.

Потім замінити скульптури збирався наступник Крестинського — Лев Хінчук. Але теж не встиг. Його відкликали в Москву і згодом теж розстріляли. Як троцькіста і контрреволюціонера. Не встиг замінити їх і посол Костянтин Юреньов. Його розстріляли, як німецького шпигуна.

Так і ходив Микола Гущенко між статуями, що кілька десятків років тому замовила у Парижі дружина посла Остен-Сакена, уроджена княжна Долгорука.

Кобулов, високий красень із широкою посмішкою і вусами, підстриженими за останньою модою, з’явився лише на початку 18-ї. Він добре говорив грузинською і російською, завжди був душею компанії. Але освіту мав — п’ять класів середньої школи та курси рахівників і жодного слова не розумів німецькою. Крім того, він абсолютно не розумівся на розвідці. Пізніше стане відомо, що його некомпетентність використовувало РСХА — Головне управління імперської безпеки, відрами зливаючи липову інформацію через підставних агентів.

Широким жестом привітного господаря Кобулов запросив Гущенка до кабінету. Кабінет був великий, в дальньому кутку стояв масивний письмовий стіл. На стіні портрет Сталіна.

Гущенко вперше бачив подібний портрет вождя — Сталін тримає в роті люльку і запалює її сірником. Кобулов зверхньо потиснув йому руку, не запросив сісти і з ледь-ледь, але все-таки помітним кавказьким акцентом сказав:

— Я знаю про ваше завдання у загальних рисах. Деталі відомі лише вам. Ви маєте повну свободу дій. Але з урахуванням того, що у нас з Німеччиною особливі дружні відносини, будь-який скандал ми вам навряд чи пробачимо. Тобто займайтеся своєю справою акуратно, не порушуючи німецьких законів. І прохання товариша Берії: нас цікавлять моменти особистого життя Адольфа Гітлера та верхівки партії і рейху, цікавить навіть інформація на рівні чуток. Особисте життя німецької верхівки досить закрите, і таку інформацію доводиться збирати по крихтах.

— Мені говорили про це. Але, чесно кажучи, мене не захоплює перспектива копирсатися в їхній брудній білизні, — зауважив Гущенко.

— Товаришу Гущенко, це потрібно Радянському Союзу та комуністичному рухові для пропаганди, — у голосі Кобулова відчувалося здивування, а тон говорив: «Ваша думка, товаришу Гущенко, тут нікого не цікавить». — Вважайте, що це додаток до вашого основного завдання, що цей наказ вам віддається мною, резидентом, іменем товаришів Берії та Сталіна. Це зрозуміло? Ви мене дивуєте: копирсатися у брудній білизні… Це якесь чистоплюйство! Вважайте, що ви мені цього не говорили. А я — не чув.

— Ну, якщо так, то нехай буде, — Гущенко пошкодував про сказане. Звісно, Кобулову плювати на його особисту думку. А він справді дурень — у присутності цього красеня, наближеного до Берії, почав плескати язиком зайве — «копирсатися у брудній білизні…» Не лише чистоплюй, а ще й дурень.

— Саме так! Причому хоч якісь відомості мені потрібно дуже швидко. Це прохання до вас і від товариша Фітіна — інформація в сьогоднішній шифровці, — він ляснув долонею по червоній теці, що лежала на столі. — Зможете?

— Так. Що я можу зробити швидко, то це поговорити з одним-двома іноземними журналістами, які довгий час працюють у Берліні. Думаю, вони можуть володіти такою інформацією.

— Чудово, — задоволено сказав Кобулов. — Ось так би й відразу. Ми розуміємо один одного з півслова. Враховуючи важливість вашого завдання, я дам вам телефон явочної квартири для термінового зв’язку. Її для нас кілька днів тому орендував німецький товариш, думаю, що телефон там поки що не прослуховується. Посольськими телефонами краще не користуватися. — Кобулов черкнув на папірці кілька цифр і простягнув Гущенкові. — Деталі організації виставки вам треба узгодити з кимось із заступників Шкварцева. Мене ця тема не цікавить, зайдіть хоча б до його радника Козирєва. Ще є до мене питання?

— Я був у Козирєва…

— Нічого, обов’язково зайдіть іще раз. Я дам йому щодо вас додаткові розпорядження.

Він відкинувся на спинку крісла і втупився у вікно поверх голови Гущенка, мабуть, таким чином даючи зрозуміти, що аудієнцію закінчено. Гущенко повернувся, але, зробивши крок до дверей, зупинився і запитав:

— Що відбувається у світі? Поки ми були в дорозі, не мали жодної інформації. Німецькі газети годують людей новинами по чайній ложці.

— Що розповісти… — явно неохоче відповів Кобулов настирливому відвідувачу. Розвів руками: — Німці вражають мене своїми успіхами. Добре, що ми з ними нині союзники. Але поговоріть про це краще з Козирєвим.

Щойно Гущенко вийшов, Кобулов викликав до себе радника посольства Никифорова. Під прикриттям посади радника посольства працював помічник Кобулова — кадровий розвідник і офіцер НКВС.

— Зараз до Козирєва зайде художник Гущенко. Запам’ятаєш його і станеш на два місяці його тінню. З ким зустрічається, де буває, коли йде з готелю і коли повертається, будеш доповідати мені особисто.

* * *

— Ви мерзотник! — вигукнула Лілія, спопеляючи Миколу Гущенка поглядом.

Він прореагував досить мляво:

— О, я очікував саме цього слова! Чомусь був упевнений, що ви почнете зі слова «мерзотник». Може, я екстрасенс і читаю думки? Цікаво, що буде далі? Спробую відгадати.

— Мерзотник, — повторила вона трохи тихіше й опустила очі. — А ще — підлий брехун.

— О, підлого брехуна я не передбачав! Значить, все-таки, читаючи думки, ще трохи помиляюся. Треба потренуватися. До речі, не репетуйте так, — попросив він. — Як говорять у дешевих мелодрамах. Я зараз усе поясню. Годину чекав у посольстві! Потім півгодини спілкувався з Кобуловим і ще півгодини з радником посла Козирєвим. Що мав робити?

— Мене не цікавлять ваші ідіотські виправдовування! — вона демонстративно відвернулася. — Не ці-кав-лять!

— Як на мене, виправдовування мої досить-таки розумні. І я навіть не виправдовуюся, я говорю вам, як насправді все відбувалося, — Гущенко примирливо взяв її за плече.

— Виправдовуєтесь, — вередливо зауважила Лілія. Повела плечем, скинувши його руку. — До мене тут уже чіпляються всі кому не ліньки! Спочатку — Гагарін, ледве здихалася його. П’яна сволота! Дістав мене своїми домаганнями! Потім підійшов іще якийсь… Я не могла зрозуміти, що від мене хочуть! З переляку з голови вилетіли всі потрібні слова! Може, думають, що якщо я стою біля входу в готель, то я продажна дівка?

— Не вигадуйте, Ліліє, продажна любов у Німеччині заборонена. Швидше за все, вони намагалися просто пофліртувати з гарненькою фройляйн. Хоча, своїм барвистим одягом ви схиляєте чоловіків до легковажних думок.

— Слухайте, Гущенко, ви хочете сказати, що я схожа на повію? — майже вигукнула Лілія, в її очах спалахнули блискавки, кулачки стиснулися, демонструючи готовність до бою.

— Ліліє, боже збав, ви схожі на гарну жінку, з якою кожен чоловік хоче пофліртувати, — переконливо заперечив Гущенко. — Скажу більше: я згораю від ревнощів і хочу зараз же тим нахабам набити пики.

— Нічого не маю проти! — вигукнула вона, змахнувши кулачком у нього перед носом. — Чоловіки можуть побитися за увагу жінки! Але, впевнена, що ви на це не здатні. Лицемір!

Гущенко пропускає цю шпильку повз вуха. Озирається навколо. За їхньою сваркою уважно спостерігає поліцейський на протилежному боці вулиці.

— Ну от, ми вже починаємо привертати увагу. Давайте кудись зайдемо. Ось хоч у той ресторанчик. Я страшенно зголоднів у цьому посольстві.

Він бере Лілію під руку, але вона її висмикує, продовжуючи демонструвати образу.

— Якщо ви не згодні, то я зараз піду, — Гущенко переходить від умовлянь до м’яких погроз і ще раз бере даму за лікоть.

Цього разу вона скоряється і слухняно плентається поряд. Але, здається, ледь не плаче від злості й образи. Вони переходять вулицю. І саме вчасно, щоб розминутися із взводом штурмовиків, які йдуть, карбуючи крок і співаючи. Три десятки горлянок волають:

Die Fahne hoch!

Die Reihen fest geschlossen!

SA marschiert

Mit ruhig festem Schritt

Kam’raden, die Rotfront

Und Reaktion erschossen,

Marschier’n im Geist

In unser’n Reihen mit.

— Що це за пісня? — вже примирливо запитує Лілія, всідаючись за столик кафе і діловито гортаючи меню. — Я за вчорашній день чула її, здається, разів сто. І по радіо, і на вулиці.

— Наскільки мені відомо, то гімн німецького націонал-соціалізму. Словом, партійний гімн, — Гущенко вкотре дивується крутим змінам настрою цієї дивної дами. Від образи не залишилося і сліду. На обличчі посмішка. Феномен! Ця жінка — якась психологічна хамелеонка!

На вулиці сьогодні досить холодно, і Лілія одягнена в плащ. Вона розстібає його, і він бачить ніжно-блакитну блузку з рюшами. Відзначає, що жінка щодня міняє вбрання. Цікаво, яка заробітна платня у секретарки Герасимова? Чи вона має додаткові джерела доходів?

— Партійний гімн? Як у нас «Інтернаціонал»? — не дивлячись на Гущенка, запитує Лілія, продовжуючи гортати меню.

— Просто в яблучко! Саме так. Як у нас «Інтернаціонал».

— І про що там ідеться? — вона підводить погляд і далі так звабливо опускає вії, що стає зрозуміло — Лілія відверто фліртує.

— Ліліє, вкотре нагадую: ви ж викладач німецької, хай йому біс, більше того, Герасимов говорив, що ви їдете, аби перекладати мені, — здивовано зауважує Гущенко. — Намагайтеся вслухатися в мову. Підручники одне, а практика у вас дуже шкутильгає.

— Але вони так горлали, що годі було розрізнити слова! — виправдовується Лілія.

— Гаразд, я спробую відтворити, — Гущенко хвилину ворушить губами і нарешті перекладає:

— Знамена вгору, щільніш ряди зімкнути.

Ідуть СА — ідуть штурмовики.

Бійці, які загинули від ротфронтівської кулі,

Невидимою силою вливаються в ряди,

— продекламував він. — Або щось подібне. Пісня називається «Хорст Вессель».

— А хто це, Хорст Вессель? — продовжує бомбардувати його запитаннями Лілія, паралельно вивчаючи меню.

— Хорст Вессель був штурмовиком, якого вбили. Він і став одним із символів націонал-соціалізму, — терпляче пояснює Гущенко. Він добре знав цю історію. В той час, коли він жив у Парижі, її переказувала вся французька преса.

— «Ротфронтівська куля», це що мається на увазі?

— Куля комуніста, гадаю.

Очі в Лілії лізуть на лоба:

— Куля комуніста? Жах! Немає на них НКВС!

— У Німеччині замість НКВС — гестапо. Гестапо — «GeheimeStaatspolizei», «таємна державна поліція».

— А його справді вбив комуніст? — продовжує допит Лілія.

— Кого?

— Цього Весселя.

— Долі Хорста Весселя не співчувайте! Коли я жив у Франції, то ця історія була на слуху. Я читав у газеті, що Вессель і якийсь комуніст просто не поділили коханку. До того ж — повію. Комуніст був колишнім коханцем, а націонал-соціаліст — його наступником. Як кажуть, справа житейська. Звичайний любовний трикутник: повія — комуніст — націонал-соціаліст. Але доктор Геббельс зробив з нациста мученика. Якби все сталося в СРСР, мучеником був би комуніст, а Вессель — підлим убивцею.

— Боже, яка проза! Гущенко, вкотре переконуюсь, ви — цинік.

— Не проза, а звичайна пропаганда. А я не цинік, а реаліст. Героїв дуже мало, мерзотників — набагато більше. Героїв завжди не вистачає. Тому їх доводиться вигадувати. Особисто я впевнений, що героїв просто не існує. Всі вони — вигадка.

— Цинік! Страшенний цинік! З вами небезпечно мати справу. «Посперечалися через повію…» Ви, мабуть, вважаєте ледь не всіх жінок повіями?

— Ні, неправда. Але ось у Парижі був популярним анекдот: «Гід проводить екскурсію і говорить: «Ось бачите — Ейфелева башта — Ля тур Ейфель, зліва і справа — повії, далі Тріумфальна арка — Л’арк де тріомф, зліва і справа — повії, ще далі — собор Паризької Богоматері — Нотр-дам де Парі, зліва і справа повії». Екскурсант запитує: «А є в Парижі порядні жінки?» Гід відповідає: «Звичайно, але вони дуже дорого коштують».

— Цинік, — повторює Лілія і, так ні на чому й не зупинившись, гучно ляскаючи, закриває меню.

— До речі, у вас косметика на щоках. Якщо хочете, то зайдіть у вбиральню.

Лілія блискає очима (яка жінка дозволить, щоб її споглядали з розмазаною по щоках косметикою) і зникає за дверима дамської кімнати.

Гущенко стенає плечима і замовляє кельнеру те, що можна замовити без карток. Це якесь блюдо з макаронів і дві чашки ерзац-кави.

Лілія повернулася швидко. Може, боїться, щоб він знову не зник?

Тепер вона досить гарна. Набагато краща за всіх жінок, що сидять у кав’ярні. Гущенко відзначив, що в Берліні узагалі дуже мало красивих жінок. Не те що в Москві чи Києві. Не кажучи вже про Париж чи Ригу. Але вираз обличчя у неї, як і раніше, досить кислий.

— Розповідайте, що знову не так? — запитує він.

— А ви не здогадуєтеся? Я вже пояснила — я вас чекала, до мене чіплялися… — вона засовалася на стільці, озирнулася, виглядаючи кельнера.

— Я, здається, все пояснив і вибачився. Просто не врахував неквапливості посольських чиновників. Але чому вони чіпляються саме до вас? Адже на вулиці чимало жінок… Як ви гадаєте?

— Знову брудні натяки на мій вигляд? — у голосі Лілії з’являються сталеві нотки.

— Зовсім ні, — тон Гущенка примирливий. Він уже давно викинув білий прапор і не хоче продовжувати сварку. — Просто хочу зрозуміти, в чому тут справа.

— Я не знаю. Вам, чоловікам, видніше, до кого чіплятися.

Гущенко вирішує, що для гарантованого примирення слід перевести розмову на щось інше:

— Гарна мелодія.

З патефона лунає популярна пісенька Норберта Шульца «Lili Marleen» — «Лілі Марлен».

* * *

З популярної німецької пісні

кінця 30-х — початку 40-х років

«Лілі Марлен»

Vor der Kaserne

Vor dem grossen Tor

Stand eine Laterne

Und steht sie noch davor

So woll’n wir uns da wieder seh’n

Bei der Laterne wollen wir steh’n

Wie einst Lili Marleen.

* * *

— Мелодія гарна. Але жодного разу не бачила, щоб у цьому місті хтось танцював, — із жалем зауважила Лілія.

— Ваш настрій так швидко змінюється — від невдоволення до бажання потанцювати? — здивувався Гущенко.

— Ні, я не збираюся танцювати, просто цікавлюся — чому?

Гущенко кличе кельнера і запитує, у чому тут справа. Кельнер строго, але ввічливо пояснює панам іноземцям, що танцювати в громадських місцях у всій Німеччині суворо заборонено. За порушення заборони можна потрапити у поліцію, а то і в гестапо. Звідки він дізнався, що вони іноземці? Ні, не за вимовою. Просто всі німці знають про заборону танців, а вони ні.

«Так ось чому відвідувачі лише п’ють ерзац-каву чи пиво, а сцена, де, очевидно, колись був оркестр, і невеликий подіум, по якому ковзали тисячі ніг, — порожні. Ось так міг би провалитися закинутий у Німеччину розвідник-нелегал. Варто лише піти потанцювати, — подумав Гущенко. — Варто піти потанцювати, і кельнер покличе поліцейського з вулиці. Поліцейський перевірить документи. І якщо здадуть нерви, не встигнеш оком моргнути, як опинишся в підвалах гестапо».

Лілія, здається, нарешті вгамувалася. Вона п’є пиво, і її губи торкає ледь помітна посмішка. На щоках грає рум’янець. Те, що Гущенко швидко кинувся шукати відповідь на запитання, яке цікавило Лілію, вона розцінює, як вибачення і навіть капітуляцію.

— Бачите, ви можете бути уважним до жінки. Коли захочете… — кокетливо говорить вона і кидає на Гущенка довгий і чуттєвий погляд.

Каву швидко випито, і вони ще встигають у кіно. Фільм про кохання молодого націонал-соціаліста — члена «Напота» (націонал-політичного табору — привілейованого закладу для молодих націонал-соціалістів) і байдужої до політики дівчини-робітниці. Робітниця, врешті-решт, стала затятою націонал-соціалісткою і вийшла заміж за члена «Напота».

Гущенко подумки відзначив, що подібний фільм легко уявити у будь-якому з московських кінотеатрів, якщо поміняти «Напот» на ВЛКСМ.

Ну а далі, на знак повного примирення, Гущенко вирішив все ж показати Лілії щось красиве. Вони сіли в двоповерховий автобус і доїхали до «Фуенктурму» — височенної ажурної радіощогли, неподалік від розкішного парку з алеями і скульптурами. Користуючись теплою погодою, між літніми кав’ярнями і крихітними озерами гуляло чимало берлінців. «Фуенктурм» приємно вразив Лілію. Вони гуляли близько години, розглядаючи німців і філософствуючи на теми війни і миру, потім вийшли на Шарлоттенбурзьке шосе і спробували спіймати таксі.

Але не проїхали вони й ста метрів, як їх зупинив поліцейський. У шоломі з орлом і пістолетом на боці. Він почав вимагати, щоб пан із дамою вийшли, адже таксі можуть користуватися лише члени НСДАП або люди з довідкою, що вони їдуть у державних справах. Але Гущенко швидко пояснив, що вони члени радянської делегації і їхній дружній візит можна прирівняти до державної справи.

Поліцай, зрозумівши, що має справу з іноземцями, та ще й із дружньої держави, козирнув і відпустив їх. А водій дорогою розповів, що рейхсфюрер Гіммлер з учорашнього дня примусив поліцейських контролювати, аби ніхто в Берліні не користувався таксі для приватних поїздок, адже пальне потрібне для армії. Крім того, тепер поліцейські, а не власники ресторанів і кафе контролювали, щоб відвідувачі не танцювали і щоб усі розважальні заклади, які через заборону більшості розваг стали просто пивницями, зачинялися не пізніше першої години ночі.

Таксі було маленьке, і їхні ноги й руки виявилися щільно притиснутими. Гущенкові здалося, що він відчуває жар яскравої дами навіть через тканину одягу. Що відчуває дама — невідомо. Бо вона з абсолютно незворушним виглядом визирає у вікно.

22 квітня 1940 року, 11 год. 25 хв.

Берлін

Сьогодні Клейст влаштував для радянської делегації відвідини фабрики у передмісті Берліна. Як пізніше дізнався Гущенко, працівникам Імперського міністерства іноземних справ, що були кураторами іноземних делегацій, рекомендували проводити подібні екскурсії для демонстрації успіхів німецького націонал-соціалізму.

Робітники, виходячи з прохідної, — хтось із посмішкою, хтось насупившись, — позирають на розкішний «хорх» Клейста, що зупинився на майданчику перед заводом. Огорожі навколо заводу немає. Цехи стоять прямокутником і самі по периметру огороджують внутрішній двір, у який можна потрапити лише через прохідну.

— Звісно, це не остання в Німеччині фабрика? — з цікавістю запитав Гущенко, підходячи з Гагаріним, Лілією і Клейстом до скляних дверей.

— Про що це ви, гер Гущенко? — повернувся до нього Клейст. — Перша, остання… Про яку чергу мова?

— Не про чергу. А про те, гер Клейст, що ви навряд чи повели б нас на відстале підприємство, — уточнив Гагарін.

Гущенко вже звернув увагу, що Гагарін сьогодні на диво байдужий до Лілії. Ще жодного разу не намагався ні обійняти, ні взяти під руку. Ба, навіть стати поряд. Квола посмішка і чітко окреслені синяки під очима свідчили, що Гагарін учора добре перебрав.

— Не буду приховувати, — Клейст зробив жест рукою у бік вивіски з назвою фабрики. — Ця фабрика носить звання «Зразкове націонал-соціалістичне підприємство». Йому вручено перехідний золотий прапор.

— Цікаво, дуже схоже на наш перехідний червоний прапор, — вставила і свої п’ять копійок Лілія.

— Саме про це я якось говорив геру Гущенку — наші країни дуже схожі. А він поки що не погоджується, — єхидно посміхнувся Клейст, притримуючи скляні двері й пропускаючи всіх до приміщення.

— Чим далі в ліс, тим менше сумнівів, — зауважив Гущенко.

— Не зрозумів, про який ліс мова, гер Гущенко? — здивовано повернув голову Клейст.

Лілія і Гагарін дружно розсміялися.

— Таке російське прислів’я. Важко дослівно перекласти німецькою.

За скляними дверима, біля «млинка», який можна побачити на більшості радянських заводів, на стіні висить великий, приблизно зі зріст людини, плакат у червоно-чорних кольорах. Двоє військових тримають на плечі гвинтівки. Один у касці, інший у пілотці. Дивляться кудись удалину. Внизу — білим: «Еіп wille: Sieg! Arbeitsmann dich ruft die Waffen-SS. Melde dich sofort».

— Про «ліс» і «сумніви» — це була гра слів, гер Клейст, — зауважила й собі Лілія. — А ось цей плакат дійсно не дуже зрозумілий. Робітників закликають записуватися в армію? Чи про що тут ідеться?

— Одна воля — перемога. Робітник тебе закликає до Вафен-СС. Відгукнися негайно, — переклав Гущенко. — Що таке Вафен-СС, мені невідомо. Це до пана Клейста.

— Ваффен-СС — це найкращі війська Німеччини. Ними керує особисто рейхсфюрер Гіммлер. Найвідоміше з’єднання — «Лейбштандарт СС Адольф Гітлер», — Клейст говорив з таким достоїнством, що, здавалося, він сам щонайменше — учасник цих елітних з’єднань. — Його тепер знає увесь світ!

«Не дай нам бог пізнати ці війська», — подумав Гущенко. За прохідною їх зустріла огрядна лиса людина — директор підприємства. Кидалося у вічі кругле спітніле обличчя з пористими щоками і великим носом. На тімені — рідке волосся, зачесане наперед. Стандартний спосіб приховати лисину. Директор одягнений в незрозумілу уніформу мишачого кольору. З галунами й орлами на рукавах і грудях.

Він міцно тисне всім руки, вітається. Голос у директора високий і надзвичайно гучний, як часто буває у товстунів. Коли він говорить, здається, звучить єрихонська труба. Директор називає Клейста товаришем, а решту — панами та пані. Очевидно, через те, що на лацкані у Клейста значок націонал-соціаліста.

За прохідною висить велика афіша, що запрошує відвідати театр: «Friedrich Schiller “Don Carlos”».

Директор шкірить великі жовті зуби у посмішці, простягає руку до афіші і могутнім голосом пояснює:

— Відвідати театр чи оперу робітник може лише за одну марку. Квитки розповсюджуються просто на підприємстві.

Вони пройшли через широкий двір з акуратними клумбами, нещодавно висадженими тополями і лавками, пофарбованими в яскраві кольори.

— Як тут гарно! — зауважила Лілія. — Наче у парку.

Товстун-директор швидко підхопив цю тему і прочитав-протрубив, як здалося, завчену лекцію. Мабуть, вони були не першими відвідувачами цього підприємства:

— Роберт Лей, керівник «Трудового фронту» Німеччини, попросив директорів, щоб ми змінили на своїх підприємствах усе на краще: вивезли старі звалища, обладнавши на їхньому місці лавки, де можна посидіти і відпочити під час перерви, замість бетонного покриття дворів розбили сквери, — товстун зробив широкий жест у бік двору і продовжив: — У цехах поставили горщики з квітами, збільшили вікна, відкрили на кожному заводі дешеві, але водночас затишні їдальні. Установили норми освітлення і вентиляції на робочих місцях. Це все тому, що для керівника «Трудового фронту», як і для фюрера Німеччини, — на першому місці робітник. Недарма наша партія (я про НСДАП), — робітнича. І фюрер, і доктор Геббельс не втомлюються повторювати, що всі перетворення, ініційовані державою, робляться на благо пересічного німецького трудівника.

Зайшли у цех. Гуркочуть верстати. Робітники в спецівках працюють. На відвідувачів ніхто не зважає.

— Робітники цінують кожну мить, — пояснює Клейст, перекрикуючи шум. — Цех повинен виконати план!

У деяких робітників на рукавах пов’язки зі свастикою в колі, схожому на тракторне колесо.

— Що це за пов’язки? — жваво цікавиться Гагарін.

— Це пов’язки членів Deutsche Arbeitsfront, DAF. Німецького трудового фронту, — голос гучномовного директора легко перекриває гуркіт цеху.

Біля деяких верстатів на стінах наклеєні маленькі портрети фюрера, вирізані з газети чи журналу. Під стіною картонні ящики з жетонами.

— Цех виготовляє жетони для військовослужбовців, — говорить директор. — Якщо солдат загине в бою, то по цьому жетону його ідентифікують. Жетони алюмінієві, на кожному свій номер.

Через коридор від цеху — велике світле приміщення з кількома десятками столів.

— Це заводська їдальня, — пояснює директор, коли вони входять туди.

На стіні — великий плакат з портретом знову ж таки фюрера. Фюрер стоїть. Погляд спрямовано вдалечінь. Одягнений в коричневий френч, білу сорочку, чорну краватку, червону пов’язку зі свастикою на рукаві. Під портретом напис: «Еіп Volk, ein Reich, ein Fuhrer!» («Один народ, одна Батьківщина, один вождь!»)

— Так багато портретів Гітлера, — резюмує свої спостереження досі апатичний Гагарін. — Навіщо стільки?

— Усі німці люблять фюрера, — гуркоче директор, протираючи хустинкою спітнілу лисину. — І це не пропаганда! До того, як фюрер переміг на виборах, Німеччина голодувала. Сьогодні безробіття у нас немає. Німецький робітник живе краще від французького і британського! А можливо, вибачте, і від радянського. Він вдячний за це саме фюреру і більше нікому! Вони знають, що фюрер пам’ятає і думає про кожного з них! І якщо буде потрібно, почує кожного з них!

— До речі, працівники такого підприємства мають низку пільг. Працювати тут дуже престижно, — додає Клейст.

— Скільки коштує обід? — запитує Гущенко, його обличчя зацікавлене, ніби він понад усе переймається добробутом німецьких трударів.

— Обід коштує всього три марки. Тут діє програма «Гаряча їжа на підприємстві». Ураховуючи тимчасову карткову систему, робітники воліють харчуватися на підприємстві, а не вдома. Вони можуть тут не лише обідати, а, за бажанням, снідати і вечеряти. І ніяких карток! — широко посміхаючись, захоплено вигукує директор. Помітно, що він задоволений враженням, яке справило його «зразкове націонал-соціалістичне підприємство» на представників «цієї варварської східної країни». Але їхня невичерпна цікавість починає його трохи дратувати, кількість контактів хустинки зі спітнілою лисиною збільшується.

Ще трохи, і вони потрапляють у величезну залу з басейном. Правда, резервуар без води.

— Ось бачите — це басейн для робітників. Правда, відколи Німеччина вступила у війну, води практично немає. Але німецький народ любить свого фюрера і з розумінням реагує на тимчасові незручності, — заливається басовитим солов’єм товстун.

Протягом всієї екскурсії Гущенко відчуває на собі чийсь погляд; виходячи із зали з басейном, він рвучко озирається і розуміє, що це Лілія зосереджено його розглядає. Коли їхні очі зустрічаються, її стиснуті тонкі губи повільно складаються у посмішку, дещо вимучену. Без сумнівів, вона за ним спостерігає. І намагається робити це непомітно. Навіщо це секретарці Герасимова й офіційній перекладачці делегації радянських художників?

— Звісно, програма «Гаряче харчування» і басейн не стосуються представників «нижчих рас»? — запитує Гагарін, повернувшись до товстуна-директора.

Директор раптом замовкає. Здивовано і навіть трохи злякано дивиться спочатку на Гагаріна, потім на Клейста. Той посміхається і киває головою:

— Відповідайте, як є, геносе директор. Нашим новим російським друзям дозволені будь-які запитання.

— Звісно, не поширюються! Єврея чи цигана просто не візьмуть на цей завод. Тут немає місця ворогам нації! Та й не думаю, що хтось із них піде працювати простим робітником.

23 квітня 1940 року, 10 год. 23 хв.

Берлін

Стукіт у двері. Лілія увійшла в номер до Гущенка. Виглядала дуже засмученою. Одягнена по-домашньому у халат і капці. У руках вона тримала свіжу «Берзен цайтунг». Втім, туго затягнутий пасок і розстебнутий верхній ґудзик дозволяють і в халатику демонструвати звабливі форми. Її хода граційна, макіяж і зачіска ідеальні. Що свідчить — перед спонтанним «дружнім» візитом Лілія провела, щонайменше, півгодини перед дзеркалом.

— Жахливо! Ви це читали? — В її голосі — майже розпач.

— Що трапилося? Судячи з виразу вашого обличчя, Німеччина оголосила СРСР війну і нас інтернують?

Гущенко взяв газету і швидко пробіг очима матеріал на першій сторінці: «З першого травня вводиться нормований продаж одягу. Німеччина не має своєї бавовни і має дуже мало шерсті. Капіталісти і євреї хочуть задушити робітничу Німеччину. Але вони прорахувалися — німецький народ вистоїть і переможе…»

Велике фото: на якомусь заводі збори робітників, що засуджують підступних євреїв і капіталістів за вкрадену в німців бавовну. Нижче — карикатура. Єврей з відстовбурченими вухами і довгим гачкуватим носом довгими руками з пазурами на пальцях намагається відібрати у німецького робітника тюк бавовни.

— І що? — зі здивуванням запитує Гущенко, відкладаючи газету і пропонуючи дамі крісло. — Ви терміново вирішили обновили свій гардероб?

Але вона така засмучена, що не помічає його глузування.

— Мені потрібні панчохи, — траурно-показово зітхає Лілія, сідаючи у крісло. Поли халата розходяться, демонструючи гарні ноги ледь не до стегон. Лілія неквапливо запинає одяг.

Гущенко закриває обличчя руками і ледь стримується, аби не розреготатися:

— Ну, це майже так саме серйозно, як і оголошення війни, але, я думаю, цю проблему можна вирішити. По-перше, у нас є паличка-виручалочка на ім’я «геносе Клейст і геносе Шютте», а по-друге, не думаю, що гестапо загребло у свої застінки увесь німецький чорний ринок. Урешті-решт, мають же десь одягатися дружини тих же партійних чиновників.

— Ви думаєте, не все так погано? — Лілія встає, мов сновида, її погляд губиться у якійсь лише їй відомій далині. Вона йде, залишивши газету, граціозно похитуючи стегнами. Гущенко майже готовий забути свої підозри, що все це кимось зрежисований спектакль і вона його навмисно провокує. Невже тридцять хвилин її надстарань пробили його залізобетонну оборону?

Коли Лілія причиняє за собою двері, Гущенко ще хвилину дивиться їй услід і говорить сам собі:

— Ось вам і золотопрапорні ударники націонал-соціалістичної праці! Басейн без води і жінки без панчох, — гортає газету далі. Погляд його відразу чіпляється за виділений жирним шрифтом текст на першій сторінці:

«Англія холоднокровно крокує по трупах малих народів. Німеччина захищає слабкі держави від англійських грабіжників, і Норвегії варто було б зрозуміти справедливість дій Німеччини, покликаних забезпечити свободу норвезького народу».

Переглянувши газету до кінця, Гущенко одягнувся і пішов прогулятися по Принц-Альбертштрасе. Проминувши три телефони-автомати, зайшов у четвертий. Озирнувся навколо. Нічого підозрілого. Сьогодні він повинен зателефонувати Кузелі. Набрав номер телефону Українського інституту, прикриваючи вільною рукою цифри — раптом хто спостерігає у бінокль. Хоча швидше за все то надумана ним пересторога. Але, як кажуть: береженого й Бог береже. Він повинен пам’ятати, що на його повернення чекають дружина і син.

— Професора Кузелю, будь ласка.

— Професор Кузеля хворіє.

Прокляття! Якщо спробувати дізнатися домашній телефон Кузелі, його відразу запитають, хто телефонує. І він, випереджаючи традиційне у таких випадках: «А хто його запитує?», швидко говорить:

— Дякую. Вибачте, — і кладе слухавку.

Ось проблема, якої передбачити не міг ніхто. Його ризиковане завдання, виконання якого він волів би не відкладати надовго, все-таки відкладається на невизначений термін.

* * *

— Англійці не хочуть битися. Нападають лише на бомбардувальників і чимдуж утікають від наших винищувачів.— Наші теж почали хитрувати: щоб рятуватися від їхніх нальотів, будують аеродроми, заставлені дерев’яними макетами літаків.— В англійців, як виявилось, непогане почуття гумору. Вони почали бомбардувати їх дерев’яними бомбами… Розмова льотчиків Люфтваффе, літо, 1940-й рік

* * *

Увечері Шютте приніс Гущенкові, Лілії й Гагаріну картки на одяг і пояснив, що в Німеччині введено кілька видів карток — для чоловіків, жінок і дітей. Кожна картка має сто купонів. За кожен вид одягу, крім грошей, що поступово втрачають у ціні, треба віддати якусь кількість купонів. За панчохи для пані Лілії треба віддати усього п’ять купонів. А ось костюм для пана Гущенка — це не менше 50 купонів — залежно від сорту тканини. Комплект спідньої білизни — 20 купонів. Коротше кажучи, геносе з російської делегації можуть вважати себе багатіями. Адже те, що вони можуть витратити за два місяці, німцям доводиться розтягувати на рік!

Коли Лілія отримала свій карт-бланш від Шютте, вона виглядала майже щасливою. За два місяці можна придбати багато німецького одягу!

Гущенко, відзначивши цю щиру, непідробну радість, повернувшись у номер, сів у крісло і спробував подумки скласти мозаїку спостережень за поведінкою Лілії в єдине ціле. Від непідробної радості до дивної замкнутості, від явно нещирого і часто вульгарного флірту до відвертої ворожості. Єдиного цілого так і не вийшло. Суперечливі фрагменти не складались у цілісну картину.

Розділ 44

Вальтер Шелленберг ішов довгим коридором будинку Головного управління імперської безпеки, що знаходилась на Принц-Альбертштрасе, до кабінету Гейдріха. Нещодавно це управління об’єднало в собі СД (службу безпеки НСДАП), зіпо (кримінальну поліцію) і гестапо. Таким чином, у цьому будинку і в руках керівника управління Райнгарда Гейдріха була сконцентрована вся потужність репресивного апарату рейху.

Кроки відлунювали між колонами, і лише час від часу хтось із офіцерів траплявся йому назустріч, або за черговим поворотом клацали закаблуки, і його вітав охоронець, віддаючи честь підйомом руки. Зелені пальми біля вікон, завезені за особистою вказівкою рейхсфюрера Гіммлера, який дуже любив зелень, віддзеркалювали у мармуровій підлозі.

Шелленберг ішов до Гейдріха, аби розповісти про те, що в салоні Кіті став досить часто бувати не хто інший, як сам імперський міністр іноземних справ Ріббентроп. Факт використання салону Кіті для розробки високопоставлених іноземців залишився для Ріббентропа таємницею. Після того, як він не зміг спрогнозувати оголошення англійцями і французами війни Німеччині, він більше не входив до обойми людей, наближених до фюрера. А, значить, Гейдріх міг і не ставити до відома відомство пихатого міністра іноземних справ про особливості салону. Таким чином, під удар потрапляли не тільки дипломати дружніх країн, а й дипломати рейху і навіть сам Ріббентроп.

Востаннє він був у салоні з міністром іноземних справ Італії графом Чиано. Після цього у розпорядженні Шелленберга виявилися досить пікантні фото цієї високопоставленої пари з дівицями легкої поведінки. Шелленберг довго думав, чи показувати фото Гейдріху. І, врешті-решт, вирішив, що не варто. Адже Гейдріх вирішить використати їх у боротьбі з Ріббентропом за вплив на фюрера. А якщо фюрер у цій справі стане на бік Ріббентропа і Чиано? Адже всім відомо, що фюрер не терпить «аморалки», особливо серед членів партії. Якщо фюрер стане на бік Ріббентропа, тоді Гейдріх звалить усе на нього — Шелленберга! І тоді, у найгіршому випадку, йому доведеться поїхати командувати полком на фронт. Невесела перспектива!

Значить, фото не віддавати, але про факт відвідин міністрами салону Кіті він був зобов’язаний доповісти.

Шелленберг збирався трохи потягнути з доповіддю, але сьогодні по дорозі на роботу йому перебігла дорогу чорна кішка. Він не був забобонним, та раптом згадав про ці фото у сейфі й вирішив, що повинен якнайшвидше доповісти Гейдріху. Не дай бог, хтось із технічного персоналу салону доповість про ці фото раніше за нього. Хіба у Гейдріха не може бути в салоні людини, з якою він спілкується напряму? Може.

Гейдріх сидів за своїм величезним масивним столом, заваленим стосами паперів. На стіні висів портрет фюрера, на столі — бюст Фрідріха Великого. Данина особливій прихильності Гітлера до цього історичного діяча. Мати на столі бюсти Фрідріха Великого в оточенні фюрера стало правилом хорошого тону.

Шелленберг входив до числа небагатьох посвячених у секрет стола Гейдріха — чуда технічної думки. У стіл було вмонтовано кілька мікрофонів, які автоматично записували все, про що розмовляли в кабінеті. Потім Гейдріх, якщо бажав, міг усе це прослухати. Також у стіл був умонтований мініатюрний кулемет, яким Гейдріх міг умить зробити з відвідувача решето. Мікрофони було вмонтовано в обшивку стін. Відключити мікрофони міг натисканням кнопки під кришкою стола лише сам Гейдріх.

За час спільної роботи з Гейдріхом Шелленберг зрозумів, що унікальна пам’ять Гейдріха виокремлює і закарбовує слабкості чи проблеми кожної людини з його оточення.

Завдяки цій особливості він мав магічний вплив на всіх. Незалежно від того, на якому щаблі влади стояла та чи інша людина. Більшість була переконана, що все про всіх Гейдріх знає за своїми службовими обов’язками. Але останній мав непересічний талант до збирання пліток і вивідування інформації, відтак мав певний контроль над людьми. У ці замкнуті й переплетені кола інтриг видатний ляльковод Гейдріх намагався залучити якомога більше маріонеток.

Не уник маніпуляцій Гейдріха і його безпосередній шеф — Генріх Гіммлер. Гейдріх віртуозно нав’язував Гіммлеру думки, які той, уже як свої, доносив фюреру.

Гейдріх був хижим звіром, що маскувався під ласкаву домашню тваринку. Час від часу влаштовував зустрічі-салони з друзями вдома, вдавав із себе чудового сім’янина і розважав друзів віртуозною грою на скрипці.

Єдиною його слабкістю, про яку Шелленберг знав, було безладне статеве життя. І колись, якщо складеться, на цьому можна буде зіграти, думав Шелленберг.

— Хайль Гітлер, геносе групенфюрер! — привітався Шелленберг, переступаючи поріг кабінету. Підвів руку в нацистському вітанні, клацнув підборами.

— Хайль, що нового, Вальтере? — не відриваючись від паперів, запитав Гейдріх. Його незвичний для чоловіка високий голос сьогодні, здавалося, звучав особливо високо. Махнув рукою — сідайте.

— Що саме вас цікавить, геносе Гейдріх?

— Ну ви ж прийшли не просто так. А прийшли у справі, — з-під низького лоба зиркнули маленькі блакитні очиці. Вони ледь помітно косили, і Шелленберг раптом подумав, що серед предків Гейдріха мали б бути східняки. Мабуть, Золота Орда таки дісталася до Німеччини. — Ми ж із вами не є щирими друзями, які ходять один до одного просто так, аби навідати.

— Та й справді. Я хотів запитати, чи повинні ми попередити гера Ріббентропа про те, що салон Кіті — це заклад, де виконують наші спеціальні завдання?

— А що, геносе Ріббентроп став завсідником салону? — зацікавлено запитав Гейдріх, кинув на стіл перо, обличчя розтягла широка посмішка, очі заблистіли. Увесь його вигляд випромінював граничне задоволення від почутого.

— Він буває досить часто, — кивнув Шелленберг.

— А американці або нейтрали?

— Практично не з’являються, — Шелленберг хитнув головою.

— Чому? — Гейдріх швидко поставив запитання. Це була його манера — після відповіді співробітника відразу ставив запитання. Потім ще і ще. Не даючи часу на роздуми. Шелленберг знизав плечима. Він чудово знав цю особливість свого шефа, і блискавичними запитаннями його не можна було загнати у глухий кут:

— Ми працюємо над цією проблемою.

— Працюємо!? Завжди дивувався вашій здатності на абсолютно конкретні запитання давати ухильні відповіді. Працюємо, рухаємося у потрібному напрямкові… Від салону Кіті ми очікували більшого, ніж розваг для наших дипломатів і дипломатів союзників! Хіба не так?

— Саме так, геносе групенфюрер. Йохім фон Ріббентроп від початку року став завсідником салону, залучаючи туди чимало іноземців.

— Кого саме? Тільки того італійського алкоголіка Чиано?

— Як правило, дружніх італійських і японських дипломатів.

— Я б краще волів там бачити чи правильніше — чути нейтралів або американців. Саме для них, а не для збочених італійських аристократів ми відкрили цей заклад, Шелленберг! Саме для них! Витратили купу народних грошей на апаратуру для прослуховування. І в результаті — пшик! Жодних секретів, жодної вербовки! Scheisse! (Лайно!) Колись Канаріс нам пригадає, що ми витратили стільки коштів намарно! Абвер нині працює ефективніше за нас! А ми пишемо п’яні розмови італійців і японців!

Гейдріх замовк, потім посміхнувся.

— Хоча цікаво, як поводяться ці азіати в пікантні моменти? Ви, мабуть, дуже втішаєтеся цими знімками та записами, зізнайтеся, Вальтере? — Гейдріх розреготався. Шелленберг не підтримав його регіт навіть ввічливою посмішкою. Було помітно, що жарт для нього неприємний, і Гейдріх обірвав сміх так само раптово, як і почав. — Якого дідька Ріббентроп не водиться з нейтралами або росіянами? А що макаронник Чиано?

— Завсідник салону. Кожен його візит до Берліна обов’язково передбачає поїздку до Кіті.

Гейдріх устав, пройшов кабінетом. Зупинився біля вікна. На мить притиснувся лобом до скла. На склі були краплі весняного дощу. Повернувся до стола, сів, після недовгих роздумів зауважив:

— Ну, ми були б ідіотами, якби очікували, що там з’явиться товариш Шкварцев. Або товариш Кобулов. Але як ні, то й ні. Що ще, Вальтере?

— Щодо Ріббентропа, — нагадав Шелленберг. — Треба ухвалити якесь рішення, групенфюрере.

— Ви думаєте, коли він дізнається, що ми його писали, то влаштує нам скандал? — Гейдріх смикнув себе за кінчик вуха, на лобі з’явилися глибокі зморшки.

— Саме так, геносе групенфюрер. Думаю, на вас він може поскаржитися фюреру, мене оголосить ворогом нації. А фюрер… Ви знаєте, як фюрер реагує на такі речі.

— На які, Вальтере? На те, що ми стоїмо на сторожі безпеки рейху?

— Ні, Ріббентроп це подасть, як використання повій для збору компромату на партайгеносе — товаришів по партії. І фюрер…

— Жахливо розлютиться… Ви просто провидець, Вальтере! Ситуація неоднозначна, — Гейдріх замислився. — Donnerwetter! (Прокляття!) Мені треба подумати. Нехай поки що все залишається, як є. Поки що нічого не говоріть Ріббентропу.

— Звісно, що без вашої санкції це неможливо, геносе групенфюрер.

Гейдріх підвів голову, якусь мить дивився в очі Шелленбергу. Той перший відвів погляд.

— Добре, Вальтере, я ціную вашу відданість. Що у вас іще?

Шелленберг спочатку вирішив не говорити Гейдріху про керівника радянської делегації художників Гущенка. Гейдріх не любив, коли його турбували через дрібниці, але інтуїція йому підказувала, що із цим художником все не так просто і, мабуть, таки варто сказати Гейдріху, аби не вляпатися потім у серйозні неприємності.

— У Берліні перебуває троє учасників делегації радянських художників. Керівник і ще двоє, вони готують павільйон для виставки.

— Ну і що в цьому надзвичайного, Шелленберг? Художники із дружньої країни, приїхали у серйозній справі, яку фюрер так цінує. У чому проблема? Ви хочете мене зацікавити сучасним образотворчим мистецтвом?

— За інформацією нашої агентури, художник Гущенко — агент НКВС. Ми дістали через своїх людей у Франції його досьє. Він активно працював з 31-го по 36-й рік по лінії технічного шпигунства проти французів.

— І що нам відомо про цього маляра-шпигуна? — буркнув Гейдріх. Було помітно, що його не дуже зацікавив художник-шпигун.

— Він має безпосереднє відношення до викрадення у французів креслень двигунів їхніх винищувачів і ще низки розробок військової техніки, у тому числі прицілів для гармат, засобів зв’язку для авіації. Гущенко працював у парі з Червоним графом — Олексієм Ігнатьєвим. Граф заводив зв’язки, приводив клієнта до ательє відомого художника. Там вони його обробляли і при нагоді пропонували гроші за військові секрети. Французи люблять гроші, і справа йшла дуже добре, поки в 36-му їм на «хвоста» не сіла поліція, і вони удвох із графом накивали п’ятами до Москви.

Гейдріх знову встав із крісла, поплескуючи себе долонею по потилиці, пройшов кабінетом, потягнувся так, що хруснули суглоби. Запитав:

— Червоний граф Ігнатьєв… Це той, що віддав усі гроші царської Росії Радам?

— Саме так, геносе групенфюрер! За інформацією нашого джерела, в радянському посольстві у наступний після приїзду день Гущенко мав зустріч з радянським резидентом Кобуловим. Ось його фото — він входить і виходить із посольства.

— Ага, зустрівся не з послом Шкварцевим? — Гейдріх зацікавлено розглядав фотографії.

— Думаю, що ні. Швидше з Кобуловим. Але достеменно це мені невідомо.

— Чому з Кобуловим? Яке відношення до виставки має Кобулов? Думаєте, що цей художник і в нас може щось украсти?

— Не знаю, геносе групенфюрер.

— Фюрер і так наказав продемонструвати Радам багато наших найновіших розробок. Таким чином хоче тримати їх у напрузі перед величчю нашої військової машини! Що він може вкрасти? Вони все бачили! Хоча є ще надсекретні «Фоке вульф 190» і «Фау», про які Ради нічого не знають. Але про ці розробки знають лише обрані.

— Можливо, перестороги зайві й цей Гущенко тут лише як художник?

— Ні-ні, Вальтере. Гущенка — під ковпак. Якщо треба, співпрацюйте у цьому напрямку з Мюллером. Нехай за ним понаглядають люди з гестапо. Але координувати всі дії будете особисто ви. Тут може бути дуже тонка гра. А костоправи Мюллера ніколи не відчувають нюансів. Або чорне, або біле. Мюллер ніколи не розумів, що є ще тисячі відтінків сірого.

— Якщо художник буде контактувати з носіями секретної інформації?

— Ураховуючи особливості стосунків з СРСР, арештовувати його не бажано…

Гейдріх замислився.

— Якщо це буде контакт із серйозним секретоносієм, то художник швидше за все загине під колесами автомобіля. Секретоносія, якщо це буде німець, звісно, в табір.

— А може…

— Підсунути дезу, ви маєте на увазі? — Гейдріх засміявся. — Я вгадав?

Шелленберг кивнув. У нього мороз пробіг шкірою. Іноді йому здавалося, що Гейдріх — диявол у людській подобі й читає його думки!

— Я чудово вивчив вас, Вальтере! Не будьте таким прогнозованим. Це небезпечно для розвідника. Для гарної технічної дези потрібен час. Це не так просто, як, скажімо, радіогра. Інша справа — можна його спробувати перевербувати.

— Гроші? — діловито запитав Шелленберг.

— На гроші радянські агенти нечасто пристають, це не французи.

Гейдріх замислився. У Франції успіхи німецької розвідки, на відміну від Англії чи СРСР, були просто фантастичними. Кількох завербованих високопосадовців французи викрили. Граф Жан де Форсевіль з міністерства іноземних справ і капітан першого рангу Жорж де Форж були засуджені, але встигли продати німецькій розвідці схеми укріплень «лінії Мажино». Нащадок знатного роду, офіцер французького генштабу Марк Обер був розстріляний, але встиг продати схему булонської військово-морської бази. Полковник Чарльз Кридлінг із форту в Мецці був виданий французькій поліції дружиною, яка знайшла в підвалі власного будинку потужний передавач, і був гільйотинований. Але ще сотні високопоставлених, ласих до грошей французів, торгували державними секретами, наче лоточники гарячими пиріжками.

Що стосується патріотично налаштованих англійців, то тут провал ішов за провалом. Єдиною крупною успішною операцією було знищення в жовтні минулого року на військово-морській базі Скап-Флоу лінкора «Роял оук». Німецький агент, який дванадцять років проживав біля бази, зміг вивести підводний човен «В-06» на ударну позицію. Капітан човна Герберт Прін став національним героєм Німеччини. Але Гейдріх знав, що на 90 відсотків успіх забезпечив німецький агент Курт фон Мюллер, який дванадцять років тому оселився в Англії, як емігрант з Голландії. Але знову ж таки — агентом був німець. Серед англійців зрадників майже не траплялося. Так само важко було працювати в СРСР.

— У СРСР наші гроші неможливо витратити. Спроба підкупу Гущенка, мабуть, не має сенсу. Спробуйте через жінок.

— А якщо не вийде?

— Якщо не вийде і в нього буде контакт із серйозним секретоносієм, то повторюю вам, Вальтере, швидше за все з ним трапиться нещасний випадок. Наприклад, через світломаскування автомобілі наразі їздять без світла. От йому, бідоласі, і не пощастить. В одну темну, хмарну, без місяця і зірок ніч. Ну, не мені вам пояснювати. А поки що я санкціоную розробку цього художника за участю жінки і людей геносе Мюллера. Спробуйте пропустити його через салон Кіті, підсуньте йому гарну дамочку. Словом, деталі продумайте самі, у мене багато роботи і без цього.

Розділ 45

24 квітня 1940 року, 12 год. 30 хв.

Берлін

Штурмбанфюрер Краузе разом з іще одним працівником 4-го управління РСХА, в народі більше відомого як гестапо, «вели» Гущенка вулицями Берліна. Вони сиділи в розпеченому зовсім не весняним сонцем автомобілі й важко дихали. Піт заливав очі. Жахливо хотілося зупинитися біля першого-ліпшого кафе і взяти по кухлю пива. Іноді Краузе вдавалося ненадовго зупинитися в тіні дерев. Кожна така зупинка здавалася їм райською насолодою.

Щойно вони пригальмували в тіні крони величезної липи. Повз автомобіль промчав майже порожній червоно-білий трамвай, наповнивши вулицю гуркотом і дзвінками.

Загалом Краузе не любив стеження. То була не його справа. Стеження — то була робота рівня унтерштурмфюрера, ну найбільше — оберштурмфюрера. Він, штурмбанфюрер Краузе, був спеціалістом з ліквідації підслідних. За вдалу ліквідацію можна було отримати солідну винагороду, а іноді й чергове звання.

Він не вважав себе вбивцею. Краузе любив свою сім’ю: дружину, яка була еталоном справжньої арійки, — висока, огрядна білявка, матір трьох їхніх дітей. Любив своїх маленьких донечок — Ельзу і Кет і сина Гюнтера. Але штурмбанфюрер Краузе здійснив уже п’ять ліквідацій. І його ніколи не мучили такі примарні речі, як совість. Люди, яких він ліквідував, були або унтерменшами, або, коли йшлося про англійців, ворогами Німеччини, а коли про німців — ворогами нації і фюрера. Він знав, що кожна ліквідація — це крок до нової — соціалістичної Німеччини. Крок до нового, кращого, ніж було у нього, життя для Ельзи, Гюнтера і Кет.

Зазвичай для ліквідації використовувався автомобіль. Хоча, як варіант, могла бути й снайперська гвинтівка. Втім, вибирати зброю знищення було не його справою. Це було прерогативою людей, які стояли вище. Набагато вище. Вказівку про ліквідацію міг дати групенфюрер Гейдріх, рейхскримінальдиректор Мюллер або рейхсфюрер Гіммлер. Звісно, він особисто ніколи не спілкувався ні з групенфюрером, ні, тим більше, з рейхсфюрером. Наказ він отримував від безпосереднього начальника, але іменем вищих посадових осіб рейху.

Слідкувати за Гущенком його трійці доводилося кілька годин на день. Очевидно, його, Краузе, робота була частиною великого полювання на цього росіянина. Усю схему штурмбанфюрер Краузе і не повинен був знати. Якби раптом було віддано наказ про ліквідацію, чорний «хорх» під керуванням Краузе відправив би росіянина у кращий світ.

На цей останній акорд його мали вивести геносе — штурмбанфюрер Лемке і штурмбанфюрер Вайс. Головна умова — підслідний має йти більш-менш безлюдною вулицею. Не те щоб гестапо боялося, що акцію побачить хтось із берлінців. Гестапо мало демонструвати видимість законності. Партія дорожила підтримкою берлінців. І якби акція отримала розголос, то виконавці могли б, як мінімум, позбутися звань офіцерів СС і поїхати на фронт.

Так що підслідний мав іти у безлюдному місці. А далі справа техніки! Краузе цього трюку кілька місяців учили люди з СД. Він виходить на лінію атаки за спиною підслідного. Розганяє автомобіль, натискає педаль зчеплення і тихо, майже безшумно, але швидко наближається до об’єкта. Включає другу швидкість і за кілька метрів відпускає зчеплення. Якщо підслідний не встигає оглянутись — він б’є його крилом. Якщо встигає і намагається відскочити до стіни, то в момент, коли відпускається зчеплення, треба крутнути кермо так, щоб автомобіль промчав, викрешуючи іскри об стіну. І об’єкту нікуди подітися.

Слідкування за підслідними дуже спростилося у цьому році, коли кілька автомобілів обладнали раціями. Це було нове слово в техніці! Подібної техніки не було ні в росіян, ні навіть у суперпередових англійців.

Ось зараз штурмбанфюрер Лемке, який вів росіянина, повідомив, що він простує до метро на Уланштрасе. І додав, що помітив за росіянином стеження. Його переслідує людина у сірому костюмі і сірому капелюсі.

Цього ще не вистачало! За росіянином, крім них, іще один «хвіст»! А може, то охоронець? Тоді завдання у випадку ліквідації значно ускладнювалося.

Краузе за десять хвилин отримав наказ під’їхати до метро «Віттенбергплатц». Підслідний вийшов з метро за 20 хвилин. Очевидно, в метро його вели Лемке, Вайс, а можливо, і хтось третій.

Справді, кроків за десять за росіянином він помітив чоловіка в сірому. Той якраз робив вигляд, що розглядає вітрину м’ясного магазина, який торгував кониною за картками, і повільно простував слідом.

Краузе доповів, що бачить «хвіст» і що підслідний зайшов і сів на терасі кафе «Орхідея».

* * *

Гущенко сидів за столиком кафе «Орхідея». Кафе знаходилося на робітничій околиці Берліна. Щоб дістатися сюди, він доїхав до останньої станції метро — «Віттенбергплатц», пересів на автобус і проїхав ще дві зупинки. Перед входом у кафе на лавці спав п’яничка. Дивно, як поліція, скерована режимом на боротьбу за порядність в усіх сферах життя, досі не забрала його у відділок.

Німці, переважно робітники, відсьорбуючи пиво, жваво і захоплено обговорюють успіхи своїх військ у Норвегії. Успіхи і справді були вражаючими. Норвезька армія ще чинила опір, але ніхто в «Орхідеї» не сумнівався, що це вже агонія і завдяки генію фюрера Норвегія капітулює якщо не завтра, то за кілька днів.

Гущенко, прислухаючись до розмов, час од часу позирав у вікно. Двадцять хвилин тому, виходячи з метро, він перевірився. Пройшов порожньою галереєю метрополітену і спустився вниз. Тепер той, хто йшов би за ним, мав теж пройти цією галереєю.

Він був упевнений, що стеження відсутнє. Кому потрібен художник, який приїхав організувати виставку? Але, піднявши голову, раптом помітив молодика у сірому костюмі і капелюсі. Стеження? Якщо так, то цікаво, від кого цей шпигун — від Контори чи від гестапо? «Кобулов знає, що я планую зустріч із секретоносіями, і навряд чи в його інтересах створювати мені додаткові проблеми. Значить — гестапо? Хоча, напевне цього сказати не можна. Та й які у гестапо можуть бути до нього претензії? Із французами, дяка Богові, вони сьогодні контактують мало».

Сидячи в кафе біля вікна, він знову побачив того молодика. Сумнівів не залишилося. Стеження! Більше того, йому здалося, що він мигцем бачив цього сірого в посольстві. Як і багато художників, мав фотографічну пам’ять. Але помилка теж не виключена. Словом, треба відразу розставити всі крапки над «і», а значить — телефонувати Кобулову. Якщо це його людина, нагадати про важливість завдання і вимагати прибрати «хвоста».

Гущенко, не дочекавшись офіціанта, вийшов із кафе, зайшов до телефону-автомата і набрав телефон явочної квартири резидентури. На щастя, Кобулов відразу взяв трубку.

— Слухаю.

— Я був у вас учора о вісімнадцятій, — за правилами конспірації не міг називати себе. — Ви розумієте, хто говорить? Це телефон-автомат, він чистий, я можу говорити? Справа дуже термінова!

— Говоріть.

— За мною «хвіст». Я не можу виконувати свої завдання, тому що за мною слідкують.

На іншому кінці дроту панувала мовчанка.

— Моє завдання під загрозою, я повинен буду доповісти керівництву.

Слухавка ледь помітно шуміла і не бажала відповідати. Нарешті вичавила із себе:

— Він у сірому костюмі і такого ж кольору капелюсі?

— Хто? — немов не розуміючи, у чому справа, перепитав Гущенко.

— Той тип, що шпигує за вами.

Гущенко з напускним здивуванням відповів:

— Так.

Він уже зрозумів, що поцілив у «десятку». Сірого типа послав Кобулов. Цікаво, навіщо?

— Не хвилюйтеся, то наша людина. За те, що він дозволив виявити себе, отримає на горіхи.

— Якого дідька він плентається за мною і заважає виконувати ваші ж вказівки! — обурився Гущенко.

— Вважайте, що він вас охороняє. Ви ж знаєте, що трапилося з нашим радником?

— Ні, — збрехав Гущенко, він добре пам’ятав, що йому говорив Фітін.

— Його збив автомобіль.

— Це жахливо! — Гущенко не приховував обурення. — Ви думаєте, що ваш співробітник врятує мене від автомобіля?

— Ні, але…

«Але ми принаймні знатимемо, що вас збив автомобіль», — подумав Гущенко.

— Як довго він плентався за мною?

— Близько години.

«Утрачаю кваліфікацію, — подумав Гущенко. — Я помітив його хвилин двадцять тому».

— Він додає мені проблем. Заберіть цього вашого ідіота, що стовбичить на тому боці вулиці й дивиться на мене.

Слухавка якийсь час мовчала, але, врешті-решт, відповіла.

— Я не маю з ним зв’язку.

— Ви зірвете мені важливу зустріч. Я доповім керівництву про те, що ваші люди працюють непрофесійно, — жорстко сказав Гущенко. Треба було якось налякати цього бовдура, аби далі не вставляв палиць у колеса.

— Добре, підійдіть до нього і запитайте, як пройти до найближчої станції метро.

— І що?

— Це умовний знак про припинення стеження. Правда, зазвичай його віддає не той, за ким стежать. Але він зрозуміє і піде геть. Або набере мій номер, і я підтверджу йому цей наказ.

Гущенко вийшов з автомата, перейшов на інший бік вулиці, підійшов до «сірого» чолов’яги. Той уперто дивився на дітей, що на тротуарі гралися у «школку» — німецький варіант класиків. Торкнув його за рукав. Той обернувся. Сірі, кольору костюма очі нічого не виражали. Світле волосся. Жодної особливої прикмети, за яку могло б зачепитися око. Мабуть, його дуже важко було б намалювати. Або, навпаки, дуже легко.

— Як пройти до найближчої станції метро? — запитав Гущенко, дивлячись «сірому» прямо в очі.

У того від несподіванки очі полізли на лоба, але він детально, активно жестикулюючи, пояснив дорогу, потім повернувся і пішов геть.

«У сірого типа непоганий берлінський акцент, — подумав Гущенко. — Та й виглядає він, як типовий німецький бухгалтер. А ось цей Кобулов — повний кретин, як для резидента в Німеччині».

Гущенко повернувся в кафе, збираючись гукнути кельнера і замовити каву, але за його стіл раптом сів явно не дуже тверезий тип у брезентовій робі. Очевидно, робітник, який повертався з якогось заводу після нічної зміни. Поставив на стіл кухоль пива.

— Як ти думаєш, хто виграє цю війну? — з ходу, дихнувши перегаром, і зовсім по-панібратськи запитав він.

— Яку саме? — перепитав Гущенко.

— Війну між Німеччиною і рештою світу, — щиро здивувався той.

— Звідки мені знати? — стенув плечима Гущенко.

— Виграє Німеччина! — запевнив п’яненький тип, помахавши перед носом у Гущенка вказівним пальцем.

— Звідки така впевненість? — тепер прийшла черга дивуватися Гущенкові.

— Тому що у минулій війні проти нас був увесь світ і ми програли. А сьогодні ми разом з Росією! Її ресурси і наша армія! Ми переможемо! Знищимо кого завгодно! Так говорить фюрер. Англійські капіталісти і світове жидівство цю війну почали, і вони її програють…

— Так, а хіба не Німеччина напала на Польщу?

— Ні, — хитро посміхнувся чоловік і ще раз похитав указівним пальцем перед носом у Гущенка. — Війну почали поляки, а підтримали їх Англія і Франція. У нас же був пакт про ненапад із Польщею. Логічно? Навіщо нам нападати?

— Логічно, — погодився Гущенко. — Вибачте. Усього вам найкращого. Я чекаю колегу.

— Хайль Гітлер! — вигукнув п’яничка, не збираючись, однак, іти.

— Хайль! — відповів Гущенко. — Вибачте, але до мене прийшли.

Німець озирнувся і, побачивши височенного чоловіка із засмаглим обличчям у дорогому темному костюмі, що із широкою посмішкою і простягнутою для привітання рукою підходив до Гущенка, взяв свого кухля, встав і розчаровано пішов до барної стійки. З таким велетнем жарти могли бути поганими.

За стіл до Гущенка сів журналіст американської газети «Нью-Йорк Таймс» Тоні Гарісон. Зріст у Тоні був близько двох метрів, і в натовпі він був вищим від усіх принаймні на голову.

— Привіт, Ніколо!

— Привіт, Тоні, скільки літ, скільки зим!

Гущенко покликав кельнера і замовив два пива. Зустріч була того варта. Та й під пиво Гарісон швидше міг задовольнити його цікавість.

— Я випадково дізнався, що ти тут…

— Наскільки випадково? — Гарісон взяв до рота цигарку «Кемел» і почав ритися по кишенях. Кельнер озирнувся, повернувся і клацнув запальничкою. Підозріло зиркнув на жовто-білу коробку з верблюдом. Дочекавшись, поки він піде, Гущенко пояснив:

— Бачив тебе серед журналістів на святкуванні дня народження фюрера. А потім дізнався номер твого корпункту.

— Зрозуміло, Ніколо. Я там був лише за службовим обов’язком, — Гарісон відкинувся на стільці й випустив кільце диму.

— Не поважаєш фюрера? — посміхнувся Гущенко.

Тоні засовався на стільці. Обличчя його стало похмурим:

— М’яко сказано! Цей біснуватий стовідсотково приведе світ до катастрофи, — Гарісон стишив голос й озирнувся навкруги. Вилаявся.

— Говори краще німецькою, — зауважив Гущенко.

— Ти правий. Тут однієї лише англійської нерідко буває достатньо, аби тобі переламали всі ребра, — побачивши, що до них прямує кельнер з тацею, Тоні замовк.

Кельнер поставив перед ними два скляних бокали «Берлінер кіндль» і блюдце з солоними сухариками — єдину їжу до пива, яку подавали без карток.

— Ти знаєш, що я задумав книгу про фюрера? — запитав Гущенко, дочекавшись, поки кельнер пішов.

— Сподіваюся, не будеш його хвалити? — відповів запитанням на запитання Тоні, уважно дивлячись на Гущенка, відсьорбуючи пиво.

— Ні, що ти. У жодному разі, — Гущенко хитнув головою.

— А то я чув, що Ради зараз із фюрером друзі нерозлийвода, — американець підвів на нього погляд.

— Так. Але то Ради, а то я. Мене цікавлять факти з особистого життя фюрера. У пресі практично нічого не можна знайти. Можеш чимось допомогти?

— Значить, книга… Я маю в це вірити? — Гарісон недовірливо посміхнувся.

— Авжеж.

— Добре. Сподіваюсь, напишеш книгу справді не для того, аби його рекламувати, — Тоні потер наморщеного лоба ребром долоні із затиснутою між пальцями сигаретою, збив попіл із цигарки в попільничку.

— Знаю не так вже й багато. То страшенно закритий тип. Але можу познайомити тебе з однією людиною, яка знає все. Або майже все. Але з тебе пляшка шампанського.

— Був би тобі страшенно вдячний. Хто це?

— Генріх Гофман, особистий фотограф і друг фюрера. Він працює з нами ще відтоді, коли за фюрером і його компанією ганялася поліція. Тільки Гофман у рейху має право на поширення фотографій Гітлера.

— За таке знайомство я ладен взяти і ящик шампанського. Але навряд чи він згодиться щось розповісти.

— Чому ти так вирішив? Він не ідейний. Не нацист. Навряд чи він скаже тобі щось, що безпосередньо зашкодить фюреру. Але він бонвіван, любить гарну випивку і гарних жінок. Ви чимось навіть трохи схожі. Так що запроси його у гарне місце. Скажи, що ти фанат фюрера. Що пишеш книгу…

Замовили ще пару пива, і Тоні розговорився.

— Ходять між журналістами якісь чутки? Щось, що не потрапляє в пресу? — запитав Гущенко.

— Про фюрера?

— Атож.

— Б’юся об заклад; що тебе цікавлять виключно ті плітки, за які можуть відправити на гільйотину. Я вгадав?

— Приблизно…

Тоні нахилився до Гущенка. Випадково торкнувся тильної сторони своєї руки цигаркою. Зашипів від болю, струсив попіл на стіл і загасив сигарету в попільничці. Прошепотів Гущенкові у вухо:

— Я думаю, у нього якісь проблеми з жінками. Він скрізь насаджує, як ідеал, міцну сім’ю. Але сам ніколи не був одружений. Далі… — Тоні озирнувся навколо, чи не може його хтось почути. — У нього була подружка — власна племінниця. Ти розумієш, тут пахне інцестом! Так от, вона застрелилася. Друга його подружка, англійка, теж пустила собі кулю в лоба. Якось говорили, що у нього роман з Лені Ріфеншталь — тією модною режисеркою, але то брехня. Взагалі, думаю, що він боїться жінок. Тут щось не те. Запевняю тебе.

— А інші вожді?

— Геббельс розпусник — захоплюється актрисами, Ґерінг любить розкіш, Лей — п’яниця, Ріббентроп — пихатий дурень і марнославець. Словом, пістрявий букет пороків.

* * *

У випадку нічного повітряного нальоту наступного дня заняття відміняються.

Повідомлення на шкільній дошці оголошень, Берлін, 1940 рік

* * *

24 квітня 1940 року, 20 год. 40 хв.

Берлін, рейхсканцелярія

Увечері Шелленберг читав доповіді агентів, які вели Гущенка. Загалом усе зводилося до того, що якихось серйозних контактів не було. Відвідав посольство. Гуляв по місту. Єдине, що привертало увагу — доповідь штурмбанфюрера Краузе:

«Гущенко не намагався контактувати з можливими носіями секретної інформації. Біля метро «Віттенбергплатц» було помічено слідкування за Гущенком невідомим. Згодом за картотекою було встановлено особу невідомого. Ним виявився радник радянського посольства Никифоров. Гущенко помітив стеження. Мав місце короткочасний контакт Гущенка з Никифоровим, після чого Никифоров пішов у напрямку станції метро. Санкцій на стеження за ним нам не надавалося».

Цікаво. Навіщо посольські слідкують за цим художником? Не довіряють? Про що художник говорив з радником? Чому для цього потрібно було їхати аж до «Віттенбергплатц», адже вони можуть скільки завгодно спілкуватися у посольстві? Все це було незрозуміло.

Далі, згідно зі звітом агентів, Гущенко зустрівся з кореспондентом «Нью-Йорк Таймс» Тоні Гарісоном. Розмовляв близько 30 хвилин. Цей контакт теж не дуже зрозумілий, хоча, як виявилося, вони обоє в певний час працювали в Парижі. Зустрілися, як давні знайомі? Словом, до полювання за військовими секретами рейху ця зустріч не має прямого відношення.

А ось чому посольські слідкували за художником — це справді загадка.

Шелленберг відхилив штору і втупився у вікно, за вікном був суцільний морок. Режим світломаскування над Берліном. Довго дивився в темряву. Відкинувся на спинку крісла. Заплющив очі. Останні кілька днів, через напружену ситуацію у Європі, він спав по п’ять годин на добу. Виспатися, хочеться лише виспатися! Наприклад, поспати сім годин. Але про таке можна лише мріяти. Гейдріх приїздить на роботу о восьмій ранку. Значить, він, Вальтер Шелленберг — права рука геносе Гейдріха, має бути на робочому місці о пів на восьму. Їде з роботи шеф далеко за північ. Тому що фюрер працює до другої, а то й третьої години ночі. Відтак усі вищі посадовці рейху та їхній апарат можуть потрапити додому близько четвертої ранку. Це жахливо!

Шелленберг розплющив очі, закрив теку, встав і пройшовся кабінетом. До дверей. Від дверей до портрета Адольфа Гітлера. Від портрета до двох дуже яскравих картин олією. Він, наслідуючи керівників рейху, колекціонував живопис. Переважно німецьких художників. Він любив морські пейзажі Кнута Меркеля.

Дивлячись на полотна, подумав: «Кобулов непрофесіонал. І може утнути будь-яку дурість. А весь апарат РСХА буде шукати у ній глибокий сенс. Прокляття!

А може, справді, спробувати перевербувати цього Гущенка?»

Розділ 46

Вагон з картинами має прийти лише завтра, і тому ще один день Гущенко, Гагарін і Лілія можуть присвятити культурній програмі. Тим паче, що цей квітневий день був більше схожий на літній.

Весело щебечуть хлопчаки з ранцями на спині й чорними галстуками гітлерюгенду на шиї, поспішаючи до школи.

Гущенко вирішив сьогодні не обмежуватися блуканням сірими вулицями столиці воюючої країни, а показати компаньйонам Берлін історичний. Спершу вони попрямували до знаменитого Острова Музеїв на вулицю Bodestraße, де з 20-го року експонувався бюст єгипетської цариці Нефертіті. Її знайшов у Єгипті й напівлегально вивіз у Німеччину археолог Людвіг Боргардт. Уже кілька років Єгипет вимагає у Німеччині повернути Нефертіті. Але Гітлер, особисто оглянувши бюст, рішуче сказав: «Ні!»

Усі троє — Гущенко, Гагарін і Лілія — були шоковані красою скульптури: обведені синьою фарбою очі з гірського кришталю, на лобі — священна змія, на голові синьо-жовтий головний убір, схожий на корону. Непропорційно довга шия, що, втім, не псувала загального враження. Під впливом побаченого вони мовчки вийшли з музею і повернули у невеличку вуличку, обрамлену високими кленами. Це був старий Берлін. Таких вуличок ставало все менше й менше — нацисти активно перебудовували місто, сподіваючись, урешті-решт, перетворити його на столицю світу. Поки що, правда, ці спроби втілилися у велику кількість сміття і будівельних майданчиків. Вуличка все звужувалася, і віття кленів угорі переплелося й утворило своєрідний тунель. Сонце раз у раз пробивалося крізь молоде листя і сліпило очі. Незважаючи на війну, динаміки на вулиці постійно запрошують берлінців у театр, кіно чи на концерти.

— Таке враження, що Німеччина не веде ніякої війни, — сказав Гагарін. — Ви погляньте: в кафе всі місця зайняті! Всі п’ють пиво й каву. Хіба це схоже на війну?

— Ерзац-каву, — уточнив Гущенко. — Гер Гагарін, зауважте — ерзац-каву. Між ерзац-кавою і кавою є велика різниця. Чи ви думаєте, що вулицями мають гуркотіти танки, а по житлових кварталах прямим наведенням бити гармати?

— Згода, гер Гущенко, — почухавши потилицю, відповідає Гагарін. — Між ерзац-кавою і кавою велика різниця. Але зайняті місця не лише у кафе, у театр чи в кіно квитки дістати зовсім непросто! У чому тут штука? Навіщо стільки розваг? Адже у багатьох рідні на фронті! Їм загрожує небезпека! — Гагарін активно жестикулював, підкріплюючи кожен знак оклику енергійними помахами руки.

— Може, вони хочуть витратити гроші? Щодня тут усе дорожчає, й економити нема сенсу, — вставляє своє зауваження Лілія. — Тим більше військовим, які завтра можуть загинути на фронті. Що їм утрачати? Залишається розважатися.

— Це дуже вже схоже на бенкет під час чуми, — мабуть, втомившись махати руками, мляво заперечує Гагарін. Він крутить головою на всі боки, розглядає вітрини, листівки, підходить до стін будинків і намагається читати об’яви, хоч жодного слова не розуміє німецькою.

— Гагарін, не поводьтеся ніби дикун, на вас звертають увагу! — робить йому зауваження Лілія, впевнена, що якби не Гагарін, то вона виглядала б як стовідсоткова берлінка.

— На фронті у німців перемога за перемогою. Чому б і не радіти, — резюмував суперечку колег Гущенко. — А взагалі, якщо влада не може дати людям достатньо товарів, то вона пропонує їм витрачати гроші на розваги.

Гуляючи, вони вийшли на набережну. Гладенькою поверхнею Шпреє плавали качки й лебеді. І незважаючи на те, що хліб був по картках, кілька берлінців кришили його у воду, а качки билися між собою за дорогоцінні крихти.

— А й справді, небагато ознак війни! Гагарін має рацію, — раптом погоджується Гущенко. Мабуть, на нього вплинула сцена годування качок. — Все це дивно, однак ми ж не маємо великого досвіду життя у країнах, які ведуть воєнні дії.

— Тільки ось це діє на нерви, — кивнула Лілія на загін юнаків у коричневих сорочках, які, карбуючи крок, ходили туди-сюди набережною.

Доходячи до кінця набережної, вони зупинялися, шикувались в одну шеренгу і скандували: «Для себе — нічого! Для рейху — все! Зіг хайль! Зіг хайль!», потім розверталися і крокували назад.

— Зіг хайль! Зіг хайль! Ніби папуги!

Гущенко промовчав, йому раптом згадалося: «Раз-два, Ленин с нами! Три-четыре, Ленин жив!»

— А мене це ніскільки не обходить, — знизав плечима Гагарін. — Мене непокоїть лише те, що я втомився швендяти вулицями, якщо не хочете десь випити пива, то давайте хоч сходимо в театр чи в кіно.

Вони обійшли кілька театрів: у Берліні зразка 1940-го ставили Гете, Шіллера, навіть класика з ворожого табору — Шекспіра. Із сучасних німецьких авторів ставили патріотичні п’єси якогось Гауптмана. Але в жодному театрі не виявилося квитків у вільному продажу.

— Чому так важко купити квитки? — здивовано запитав Гущенко у касирки, отримавши відмову на «Ромео і Джульєтту». Він майже засунув голову в касове віконце, аби почути відповідь.

— Квитки бронюються для солдатів вермахту, які приїздять у відпустку, пане, — ввічливо відповіла касирка. — Мені здається, що ви маєте намір через це віконце залізти до каси.

— Вибачте, — Гущенко витягнув голову з віконечка.

— Що вона сказала? — запитав Гагарін у Лілії.

— Що він майже такий самий дикун, як і ви, — глузуючи, відповіла та. Вона чудово зрозуміла відповідь касирки.

Гущенко пропустив шпильку повз вуха.

Трохи простіше було з квитками в кіно. Вистоявши хвилин двадцять у черзі, вони потрапили на «Пригоди в Китаї» із Кларком Гейблом, що йшов у «Морморгаузі». Цікаво, що «на Гейбла» стояла величезна черга, а от у касі сусіднього кінотеатру, де йшов якийсь німецький патріотичний фільм, людей практично не було.

Біля входу в кінозал висіла об’ява, що в разі повітряної тривоги, про яку буде повідомлено адміністрацією кінотеатру, треба бігти в бомбосховище. Нижче була намальована схема — куди саме бігти. Бомбосховище знаходилося за рогом. Після завершення повітряної тривоги треба було повернутися в кінозал — фільм буде продовжено з того ж місця, на якому його було зупинено.

На щастя, під час демонстрації фільму повітряної тривоги не було. Опісля вони зайшли у кілька крамниць. У книгарні Гущенко купив «Віднесені вітром» Маргарет Мітчелл. Він давно чув про цю книгу, але купити не міг. Як сказали Гущенкові у книгарні, «Віднесені вітром» майже рік була чемпіоном із продажів у Берліні. Продавець намагався нав’язати їм ще одного рекордсмена продажу — «Der verratene Sozialismus» («Зраджений соціалізм»).

Гагаріна від назви, яку йому переклав Гущенко, аж пересмикнуло. У книгарні він не купив нічого — економив валюту. Лілія байдуже похитала головою — «Зраджений соціалізм» її не цікавив. Гущенко наслідував її приклад і теж відмовився, але вирішив, що, коли буде сам, обов’язково зайде в книгарню і купить цю книгу. Придбати зараз? Ні, він не довіряв ні Лілії, ні Гагаріну. Лілія довго ходила між книжковими полицями і, врешті-решт, купила журнал мод. Хоча, коли вийшла з крамниці й на ходу погортала його, була вкрай розчарована. У журналі переважали закриті сукні й військові мундири. Мабуть, заклик доктора Геббельса: «Все для перемоги!» стосувався і німецьких модниць. Не годиться носити глибоке декольте, говорила з першої сторінки гарненька (судячи з фото) редакторка, коли німецькі чоловіки гинуть на фронті.

Повернувшись в готель, Гущенко відкрив «Віднесені вітром» і не відривався від книги майже до ранку. Закінчивши, уважно прочитав післямову. Авторка, домогосподарка з Атланти, чотири роки тому написала цей роман про часи війни між північчю і півднем США. Роман відразу отримав Пулітцерівську премію. За словами автора передмови, Маргарет Марш (у дівоцтві Мітчелл) нині займається тим, що ховається від журналістів і шанувальників. Шанувальники вимагають написати продовження, в якому Ретт Батлер повернеться до головної героїні Скарлет О’Хара.

Наступного дня Гущенко таки вийшов з готелю, озираючись на всі боки (чи не йде слідом «сірий» тип від Кобулова) і купив «Зраджений соціалізм». Книга була антирадянською і потрапила у продаж до початку дружнього періоду між СРСР і Німеччиною. За наступну ніч Гущенко прочитав і цю книгу.

Її автор, німецький комуніст Карло Альбрехт, працював у СРСР в якості інженера та інспектора з лісозаготівель, починаючи з 1924 року, а в 1933-му був заарештований і засуджений до розстрілу. Правда, якимось дивом його було помилувано і вислано до Німеччини.

* * *

«Тисячі селян, у яких відібрали все їхнє майно, разом з родинами оселили в землянках. Хоча вони перебували в лісі й дров було достатньо, землянки не опалювалися. Мені пояснили, що за розпорядженням начальства паливо дозволялося лише тим, хто виконає норму. У переважної більшості селян був тільки легкий літній одяг — адже їх привезли сюди з півдня…

Деякі з них ніколи раніше не бачили лісу, а від них вимагали виконання норм, які були не під силу й досвідченим лісорубам, які повноцінно харчуються. Ці нещасні стояли переді мною зі слізьми на очах. Вони говорили мені про те, що серед них багато хворих, що їхнім дітям загрожує голодна смерть…

Порівняно із цим жахливим існуванням, найнебезпечніші злодії в найзлиденніших в’язницях світу живуть, як на курорті. У них є дах над головою, їм гарантоване щоденне харчування, а найголовніше — вони точно знають: коли мине їхній термін, вони вийдуть на волю.

Сталін будує свій соціалізм на горах трупів загиблих від голоду й страчених робітників і селян…»

З книги Карла Альбрехта «Зраджений соціалізм».

Неодноразово видавалася у Німеччині з 1936-го по 1939 рік

* * *

Закривши останню сторінку, Гущенко довго думав про те, чим відрізняються два режими. І в Німеччині, і в СРСР сліпе обожнювання натовпом вождя. Подібні масові театралізовані дійства. Непорушна віра у світле майбутнє замість світлого сьогодні. Концтабори для незгодних з режимом. У Німеччині — це вороги нації, в СРСР — вороги народу. Ідеологічна обробка з ранку до ночі через радіо й газети. Навіть до живопису вимоги однакові. Один-єдиний «правильний» стиль — соцреалізм. Імпресіонізм, сюрреалізм й інші — «дегенеративне мистецтво», що поза законом.

Хто знищив більше людей — Гітлер чи Сталін? Якщо вірити Альбрехту, то Сталін міг знищити в своїй країні людей значно більше за Гітлера, але останній швидко наздогнав його, запустивши військову машину, що убивала за кордоном. Хоча, яка різниця скільки? Смерть кожної людини — жахлива трагедія.

30 квітня 1940 року

Берлін

За п’ять днів відкриття виставки. Вона буде тривати місяць. Гущенко задоволено оглядає експозицію. Виходить на вулицю — на фасаді величезні транспаранти: «З Гітлером і Сталіним — за мир в усьому світі!», «Німеччина і СРСР працюють в інтересах миру», «Німецький і радянський народи завжди разом!». І найбільший — через увесь фасад — «Виставка радянського декоративного мистецтва».

Він сідає на лавку навпроти входу. Ласкаве весняне сонечко вже майже висушило невеликі калюжі після нічного дощу. А за можливість напитися з тих, що залишилися, жваво сперечаються берлінські націонал-соціалістичні горобці. Чому націонал-соціалістичні? У Німеччині всі істоти, що живуть на волі — сповідують єдино вірну ідеологію.

Поряд із Гущенком, обійнявшись, зупиняється закохана парочка. Дівчина у світлій кремовій закритій сукні нижче колін, тілесного кольору тоненьких панчохах, модних туфлях на широких високих підборах і хлопець у білій льотній формі СС з аксельбантами, чорним погоном на правому плечі, чорними петлицями з двома блискавками і червоною пов’язкою зі свастикою на рукаві. «Гарна пара, — відзначає Гущенко. — Невже цей хлопець міг бомбардувати, наприклад, Варшаву?».

— О господи, що це? — запитує дівчина, вказуючи на транспаранти. — Наш фюрер тепер разом зі Сталіним? Фюрер — інтелігент й інтелектуал із цим м’ясником? Das ist schrecklich! (Це жахливо!)

— Так, люба, Німеччина й СРСР тепер разом борються проти світової буржуазії — разом ми вдвічі сильніші, — зауважує льотчик-есесівець. — Який Сталін — не так важливо, головне, що сьогодні він підтримує німецький націонал-соціалізм. Так вважає фюрер. Так має вважати кожен німець. А ти зовсім не цікавишся політикою, хіба так можна? Кожна арійка має бути в курсі міжнародної ситуації!

У його тоні відчувається осуд.

— Ні, коханий. Не цікавлюся. Я просто вірю нашому любому фюрерові.

Есесівець поцілував дівчину в губи, і вони пішли далі, не звернувши на Гущенка найменшої уваги.

* * *

Десять заповідей німецької жінки, яка обирає чоловіка

1. Пам’ятай, що ти німкеня.

2. Якщо ти генетично здорова, то не повинна залишатися незаміжньою.

3. Тримай своє тіло в чистоті.

4. Тримай у чистоті також свої розум і дух.

5. Обирай чоловіка виключно тієї ж або спорідненої нордичної крові.

6. Обираючи чоловіка, дізнайся про його предків.

7. Здоров’я, крім усього іншого — обов’язкова умова фізичної вроди.

8. Одружуйся виключно по любові.

9. Шукай не друга, а чоловіка для шлюбу.

10. Ти повинна мати якомога більше дітей.

Із програми для німецьких жінок «Мати і дитина»

* * *

Щовечора втомлений Гущенко йде абсолютно темною вулицею до станції метро. Досить рідко йому вдається не зіштовхнутися із зустрічним перехожим чи ліхтарним стовпом, або не спіткнутися об бордюр. За ліхтарик у руці будь-який берлінець ризикує потрапити у гестапо. А без світла, особливо коли місяць ховається за хмари, темрява на вулицях густа, як чорнило. Проходячи повз залізничну станцію, що на Шусендорфштрасе, Гущенко побачив, що там розвантажують величезний санітарний потяг. Черга карет «швидкої допомоги», в які переносили поранених військових, розтяглася майже на три квартали. «Чому вночі в суцільній темряві? — подумав він. І відразу здогадався. — Щоб не нервувати берлінців».

Розділ 47

Газета НСДАП «Фьолькішер Беобахтер» («Народний оглядач»),

1 травня 1940 року

«Виховати широкі маси народу в національному дусі можна тільки на шляху підняття їхнього соціального рівня».

Адольф Гітлер

1 травня 1940 року

Берлін

Першого травня в Німеччині вихідний день — День праці. Цікаві метаморфози — вихідний, тобто день відпочинку під назвою — День праці. У СРСР назва свята, що відзначають 1 травня, логічніша — День солідарності трудящих.

Зранку радіо транслювало виступ Гітлера. Голос його то дзвенів, то зривався на хрип: «Намір союзників поставити нас на коліна запізнілою окупацією Норвегії здійснити не вдалося! Таким чином, це Першотравневе свято стало для німців Днем перемоги! Сьогодні Перше травня — свято робітників і селян, свято всього трудового народу Німеччини!»

Фюрера змінив Роберт Лей, керівник «Трудового фронту»: «Обличчя сьогоднішньої Німеччини — це щасливе обличчя німецького робітника! Не верхівка, а німецькі трударі представляють нині німецьку націю!»

Згідно з націонал-соціалістичною ідеологією, людина праці — у центрі уваги. Правда, йдеться лише про трударів арійської раси. Німці вважають, що трудящий арієць буде працювати лише до завершення перетворень Європи.

Коли Європа об’єднається, звісно, під керівництвом геносе Гітлера, трудящі арійці більше не будуть працювати. Лише керуватимуть працею унтерменшів. Такий собі комунізм, але лише для німців. Німцям та їхнім союзникам — за потребами, решті — за результатами праці! Втім, подібне облаштування світового суспільства у світлі успіхів німецької військової машини виглядає набагато реалістичніше, ніж світле майбутнє за планами Сталіна.

Загалом, як здається Гущенкові, переважна більшість німців задоволена Гітлером. Він забезпечив їх роботою і пристойною платнею. Тимчасові труднощі, вважають німці, скінчаться, коли закінчиться війна. А закінчиться вона якщо не завтра, то через рік. Потім настане «світле майбутнє» арійської раси.

Хоча, якщо війна постукає в кожну оселю, скажімо, похоронкою з фронту, можливо, тоді німці змінять свою думку про улюбленого фюрера?

Гущенко вийшов на балкон. Сотні людей йшли до майдану Темпельгоф, де мала пройти грандіозна маніфестація. Гущенко пам’ятав, що з Темпельгофу в 20-х роках до Америки відлітали величезні дирижаблі графа Цепеліна. Він і сам в юності не раз приходив подивитися і на дирижаблі, і на багатіїв, які прямували за океан. Націонал-соціалісти пристосували Темпельгоф для своїх маніфестацій.

Дирижаблі більше не відлітають звідти. Після приходу Гітлера до влади половину місць на дирижаблях резервували для робітників — передовиків націонал-соціалістичної праці, що літали за океан як туристи коштом програми «Сила через радість», яку патронував доктор Лей. Але коли дирижабль «Гінденбург» вибухнув і згорів в американському Лейкхерсті, Гітлер заборонив експлуатацію і виготовлення дирижаблів на території Німеччини.

* * *

«Хай живе націонал-соціалістичний робітничий рух!

Хай живе трудове селянство! Хай живе Німеччина!»

Із закликів фюрера німецького народу Адольфа Гітлера

до Дня праці — 1 травня

1 травня 1940 року, 16 год. 45 хв.

Берлін, Будинок прийомів Імперського міністерства

іноземних справ

На честь свята радянська делегація запрошена на прийом до Будинку прийомів Імперського міністерства іноземних справ. Правда, перед запрошеними чомусь мав виступити не Ріббентроп, а доктор Геббельс. Гущенко, Гагарін і Лілія ледь протиснулися між рядами «опелів», «мерседесів» і «хорхів»; під колючими очима охоронців за запрошеннями, які учора їм передав Шютте, пройшли в хол. Запрошеннями були гарні листівки із зображенням робітника і робітниці з натхненними обличчями, які тримають великий червоний стяг зі свастикою.

— Чесно кажучи, мене нудить від усіх цих офіційних заходів, — сказав Гущенко, ховаючи в кишеню програмку, котру на вході роздавали всім охочим. — Мабуть, за психотипом я все ж не чиновник.

— Але ми саме для цього сюди приїхали, — стенула округлими плечима Лілія. Сьогодні вона у сукні з глибоким декольте.

«Таке враження, що у товаришки Гофман декольте щодня стає глибшим, а сукні коротшими, — подумки відзначає Гущенко. — Сьогоднішня сукня — рекордсмен з глибини декольте і оголеності колін. Будьте обережним, геносе Гущенко».

— Можна ігнорувати це все, але як тоді гаяти час? — запитує Лілія, сидіння в номері готелю явно не входить у перелік запланованого нею дозвілля у Берліні.

— Можна, наприклад, піти у якесь кафе і випити кави, — пропонує, як варіант, Гущенко. — Потім кави зі шнапсом, потім шнапсу. Потім кави…

— А який у цьому сенс? — раптом уставив зауваження Гагарін. — Розбавляти шнапс кавою. Ось я б із задоволенням сьогодні випив пляшечку шнапсу з товаришкою Гофман. Краще тет-а-тет, навіть без кави. Так би мовити, розбавив би шнапс спілкуванням із дамою. Оце б мало сенс, а так сенсу немає.

Лілія зміряла Гагаріна зневажливим поглядом:

— А я б із задоволенням послала до дідька товариша Гагаріна, що тепер і роблю! Зараз саме це має для мене глибокий сенс. Так що, Гагарін, будете пити шнапс без мене. І йдіть до дідька!

— А який сенс у житті взагалі? Урешті-решт, усе закінчується могильною плитою на Ваганьківському цвинтарі, — зауважив Гущенко. Він не хоче, аби сварка двох його колег розгорілася на повну силу. — Не варто шукати сенсу, де його апріорі немає. Треба жити тим, що маєш. Тут і зараз. Ось на цьому заході у німчури непогана кава. Судячи із запаху, не ерзац. Треба негайно в цьому переконатись.

Вони беруть по крихітній чашці кави з таці в офіціанта, що зупинився поряд.

— Гарна кава, — Гущенко відсьорбує ковток. — Незважаючи на те, що німці воюють. Хоча, що тут дивного? Вони ж і досі дружать з Бразилією й Аргентиною. У Москві таку каву важко знайти.

— А в Парижі? — запитує Лілія, кидаючи пристрасний погляд у бік Гущенка.

— У Парижі? — встряє й собі в розмову Гагарін, питально подивившись на Гущенка. — Товаришу Гущенко, ви хіба були в Парижі?

— Так яка ж кава в Парижі? — повторює Лілія.

Гущенко пропустив запитання про Париж повз вуха. Його турбує, що Гагарін, з неприхованою цікавістю спостерігає, як офіціанти у білих сорочках та чорних брюках, а офіціантки у білих блузках і чорних спідничках розносять бокали з білим вином і бутерброди з червоною рибою. Схоже, цією нечуваною розкішшю доктор Геббельс вирішив уразити чиновників і дипломатів, яких усе більше з’являлось у холі. Гущенка турбує те, що Гагарін може хильнути зайвого й осоромити їх, адже офіційний прийом — це не вечеря в готельному ресторані. І, раптом що, відповідати доведеться йому, Гущенкові. Та, врешті-решт, він вирішує, що білим вином Гагаріну впитися буде складно.

Серед костюмів і декольтованих суконь виділялося чимало мундирів і червоних пов’язок зі свастиками. У залі є уніформа трьох різновидів — чорна, жовто-коричневий френч із чорними брюками і білий френч із чорними брюками. Найбільше чорної…

— Гущенко, ви великий знавець Німеччини. Що означають усі ці чорні мундири? Це військові? — запитала Лілія.

— Люба фройляйн Ліліє, я вже говорив вам, що до 36-го року жив у Франції, а не в Німеччині. Запитаєте про мундири у Клейста або ще у когось компетентного.

Від нової хвилі таць долинули запахи свіжої випічки і вина. Чорні мундири і фраки обступили офіціантів, швидко спустошуючи таці. Враховуючи те, що за картками можна отримати банку джему, молокопродукти видаються лише майбутнім матерям, а за крихітним шматочком сиру треба простояти кілька годин у черзі, святкові наїдки для бомонду були просто царськими. Гагарін колами ходить навколо офіціантів, спустошуючи бокал за бокалом.

— Скажіть, будь ласка, а можна ще кави? — німецькою запитав Гущенко офіціанта, який проходив повз.

— Кава вже була і ще буде, але пізніше, — ввічливо кивнувши головою, відповів офіціант. — Зараз — лише вино.

— А не можна навпаки: каву зараз, а вино пізніше? — запитав Гущенко.

— Ні, не можна, пане. Такий порядок.

— Порядок. Німецький порядок. Не люблю я цих порядків. Людина хоче кави, а їй пропонують цю кислятину. Схоже, доктор Геббельс хоче розігріти вином публіку перед виступом. Що поробиш? Вино так вино.

Вони взяли ще по бокалу.

— То як було із кавою в Парижі? — Лілія нагадала, що не отримала відповіді на своє запитання.

— Якщо каву не подають, можемо принаймні про неї поговорити. У Парижі можна знайти непогану каву, якщо знаєш місця. А керувати цією делегацією справді мав би хтось із міністерства культури. А я, як художник, повинен писати і виставлятися.

— Я також сюди потрапила випадково, — невинно зауважила Лілія.

— Наскільки випадково? — поцікавився Гущенко, швидко кинувши на неї поглядом.

— Зовсім випадково, — запевнила його Лілія, на підтвердження хитнувши головою й кокетливо опустивши вії.

— Дяка богові, що випадково. А то я думав, вас до мене приставило НКВС, — скориставшись тим, що Гагарін пішов на полювання за черговим бокалом вина, напівжартом говорить Гущенко і чекає на її реакцію.

Обличчя Ліліє червоніє, наче у школярки, яку піймали на бешкеті. Гущенко думає: «Ось ця природня особливість видає її з головою». Вона відвертається і шукає, куди поставити бокал. Прилаштувавши його на тацю офіціантові, повертається до Гущенка. Тепер очі її палають злістю. Обличчя раптом стало негарним, тонкуваті губи стиснуті у риску:

— Лайно! Знову за рибу гроші! Ви ж, здається, мені довіряли?

— Вірив, вірю і, сподіваюсь, не зневірюсь ніколи! — сміється Гущенко. — Як можна не вірити такій чарівній жінці? Пожартував! Не ображайтеся, Ліліє. Мене просто дуже напружує необхідність бути статистом на цьому заході, — Гущенко зусиллям волі зігнав єхидну посмішку з обличчя.

— Мені теж тут не подобається. Давайте ігнорувати його.

— Давайте. То про що ж тоді говорити? — погоджується він.

— Ви могли б сказати мені якийсь комплімент. Наприклад, що мені личить ця сукня, — говорячи це, вона проводить долонями по стегнах.

Сукня в зелених тонах — набагато відкритіша і значно коротша, ніж у більшості дам на прийомі.

— Ваша сукня чудова. Як на мене, тканини малувато, але чим її менше, тим краще ви виглядаєте.

— Стоп, стоп! Я напрошувалась на комплімент щодо сукні, а не щодо мого тіла!

— Вибачте. Мабуть, я трохи поквапився.

О, цього ще бракувало! На вході з’явився елегантний, у темному костюмі з яскраво-червоною краваткою, Амаяк Кобулов. Кобулов жваво помахав Гущенкові й Лілії рукою.

— До речі, ось винуватець нашої з вами недавньої сварки, один із посольських бонзів — Амаяк Кобулов. Якщо хочете, він зараз підтвердить, що я в той злощасний день чекав на його аудієнцію, а не рахував ворон на даху посольства.

— Миколо Петровичу, це абсолютно зайве, зробіть радісне обличчя, — швидко говорить Лілія.

— Не вчіть ученого, — кидає він, намагаючись зобразити на обличчі принаймні привітність.

Коли Амаяк підійшов, вони обоє радісно посміхалися. Гущенко представив Кобулову Лілію. Пильно спостерігав, чи не видасть Кобулов, що знайомий з нею. Ні, Кобулов ліниво-байдуже, але галантно цілує простягнуту Лілією руку. Однак, чого ж тоді вона так пожвавилась, якщо не знає Кобулова?

— Ось у кого ми запитаємо про німецькі порядки, — сказав Гущенко.

— Що таке? — стурбовано запитав Амаяк, хапаючи бокал із таці офіціанта, що саме пробігав поряд.

Амаяк став резидентом у такій важливій для СРСР країні, як Німеччина, лише завдяки наближеності його брата Богдана Кобулова до Лаврентія Берії. Він слабо знався на німецьких порядках. І страшенно боявся пошитися у дурні.

— Хто ці люди у чорних мундирах?

Обличчя резидента розцвіло посмішкою. Приємно спілкуватися з менш компетентними, ніж ти.

— Це члени Schutzstaffel.

Кобулов з натугою вимовив це німецьке слово.

— Словом, члени СС — охоронних загонів НСДАП. Носять символи — череп і знак перемоги — зіг.

— Так це військові? — продовжує допит Лілія.

— Ні, необов’язково. У СС приймають тих, хто готовий піти за фюрера на смерть. Або просто потрібних для рейху людей — наприклад, учених чи промисловців з грошима.

— А що у них за дивні знаки розрізнення? — не вгаває Лілія. — Лише один погон…

— Не зважайте на погон! Погон означає лише, до якого партофіцерського складу людина належить. Ось у того худого — три переплетені смужки, за нашими мірками, він щось середнє між капітаном і полковником. А ось конкретні знаки вони носять у петлицях. Власне, так само, як це прийнято у нас у Червоній армії. Он той худий з одним дубовим листком — штандартенфюрер. А он той товстий з трьома подвійними переплетеними смужками і трьома листками — групенфюрер. Щось на кшталт партійного генерала.

— Ну й диво! — зауважив Гущенко, хитнувши головою. — Генерал партії. Такого я ще не чув. Як на мене, навіть подібне словосполучення — нонсенс!

— Миколо Петровичу, тримайте свої сумніви при собі, — нині це ж наші найближчі союзники, — Кобулов жартівливо посварив його пальцем і відсьорбнув вино з бокала.

Гущенко у відповідь пробурчав щось, чого ні Лілія, ні Кобулов не почули. Потім додав:

— Я краще б пішов звідси і побродив містом.

— Я б теж склала компанію товаришу Гущенку. А ви, Амаяку? — вона із запитальною посмішкою повертається до Кобулова.

— Та ні, шановні, ми повинні бути присутніми на святковому виступі імперського міністра пропаганди. А він чудовий оратор. Раджу вам послухати. Повторюю, це обов’язково! До зустрічі у залі, — елегантний Кобулов віртуозно поставив порожній бокал офіціанту на тацю і зник у натовпі.

Не пройшло й кілька хвилин, як до них підійшов не менш елегантний фон Клейст із гарненькою, але занадто вже пишною білявкою. Волосся в неї зібране на потилиці у чималий вузол і відкриває довгу шию, говорячи штампами бульварних романів, ніби створену для поцілунків. Білявка вбрана у діловий костюм — жакет і спідницю. Спідниця — трохи нижче колін, значно довша, ніж сукня Лілії.

— Хайль Гітлер, гер Гущенко! — махає рукою Клейст.

— Доброго дня, гер Клейст!

— Ви можете відповідати: хайль Сталін! Хайль Гітлер — привітання обов’язкове лише для німців. Знайомтеся, це мій особистий секретар — баронеса Лені фон Зігфрід, — представляє він білявку. — Лені запевняє мене, що знає вас по Парижу. Вона — гарний аквареліст і колекціонує живопис. Думаю, Лені могла б у вас щось придбати. Більш того, вона крупний спеціаліст з азартних ігор, що нині суворо заборонено, так що, коли раптом побачите рулетку, тримайтеся від неї подалі!

— Від баронеси чи від рулетки? — уточнив Гущенко.

— Від обох, — розреготався Клейст. — Бо баронеса швидко спустить свої гроші й візьметься за ваші.

Пишна білявка загадково посміхається, демонструючи білосніжні зуби і подає Гущенкові руку. Рука маленька, м’яка і має гарну форму. Гущенко поцілував руку баронесі й краєм ока помітив, як Лілія закусила губу і відвела погляд. Її вигляд промовляв: «Мерзотник — мені руку не цілував жодного разу!» Ніс Лілії морщиться у зневажливій гримасі.

— Ви навряд чи мене згадаєте, але я у 33-му році працювала журналістом Німецького радіо в Парижі й кілька разів бачила вас на виставках Анрі Матісса. Я давня прихильниця творчості пана Матісса. І навіть маю у своїй колекції одну його роботу. Але не маю жодної вашої картини і мрію придбати.

— Дуже приємно і дуже цікаво. Усі мрії мають здійснюватися, а особливо такі, — Гущенко намагається згадати цю особу, але марно.

Баронеса Лені розуміє, що він безуспішно намагається пригадати її й приходить на допомогу:

— Я тоді якраз підходила взяти в маестро автограф, а ви розмовляли з ним і з його подругою чи дружиною Лідією Делекторською. Пам’ятаєте?

— Пам’ятаю, — говорить Гущенко, хоча зовсім не пам’ятає цю пишну білявку. І як її таку можна було не помітити? Може, вона тоді не була такою пишнотілою? — Ви зовсім не змінилися.

— Ха-ха, — дзвінко сміється баронеса Лені Зігфрід, виблискуючи бездоганними зубами. — Це відвертий, цинічний обман, але, зізнаюся, дуже приємний. Той випадок, коли жінка прагне бути обдуреною. Тоді, пам’ятаю, всіх журналістів найбільше цікавило, хто та дуже юна особа поряд з уже дуже немолодим майстром. Межа між діловими стосунками і любовними, особливо коли йдеться про людей мистецтва, така непевна, — вона кидає зацікавлений і дуже красномовний погляд у бік Лілії, яка стискає губи і знову відвертається. — Дуже непевна межа… До речі, на це питання і до сьогодні немає відповіді. Може, ви нам, врешті, скажете, ким Лідія Делекторська була Матіссу — секретарем, коханкою чи тим й іншим?

— Як на мене, питання пані Лені некоректне, за цією логікою у неї самої треба запитати, чи вона лише помічниця пана Клейста! — раптом грубо включається в розмову Лілія.

Схоже, що Лені їй дуже не сподобалася. Пухка баронеса скосила очі на Лілію, однак не відреагувала на її зауваження, хіба що рафінована посмішка зникла з її обличчя.

— Це буде довга розповідь, — швидко, аби розрядити атмосферу, сказав Гущенко. — Я дещо про це знаю, принагідно розповім.

— Ловлю вас на слові і сподіваюся дізнатися максимум інформації про пана Анрі і його чарівну секретарку. Його твори чудові!

— Слухайте, гер Клейст, а в Берліні сьогодні є щось на зразок Першотравневої демонстрації, як у Москві? — запитує Лілія, вирішивши обірвати діалог Гущенка й нахабної білявки.

— Ви хочете ще раз упевнитися, що в наших державах багато схожих традицій? Робітники, службовці та учні шкіл беруть участь у маніфестації й масовому театральному дійстві на аеродромі Темпельгоф, — Клейст відповідає з неприхованим задоволенням. Помітно, що йому приємно спілкуватися з молоденькою секретаркою Герасимова.

— Словом, це дійство, яке дуже нагадує нашу демонстрацію на Красній площі. До речі, а давно у вас святкують Першотравень? — Лілія звертається персонально до Клейста. Увесь її вигляд демонструє, що Гущенка — цього цілувальника чужих дамських рук — для неї більше не існує. Тим більше для неї не існує пишнотілої секретарки Клейста.

— Німецькі соціалісти намагалися зробити цей день святом і вихідним з 1918 року, але їм це не вдавалось. А от наш фюрер зробив це у перший рік приходу до влади, чим показав свою силу та слабкість і нікчемність соціалістичних вождів, — відповідає Клейст. — А ще показав, що будує державу для людей праці — робітників і селян.

— Але ж замість соціалістичних вождів німцям було швидко запропоновано майже аналогічну заміну, наприклад «Трудовий фронт» Роберта Лея, — зауважив і собі Гущенко.

— Ні, це не так, — почав було заперечувати Клейст, але його перебив шум біля входу і вигуки «хайль».

Це рівно о 17-й з’явився маленький і худорлявий, як підліток, доктор Геббельс у білому костюмі, білих туфлях і білих шкарпетках. Пройшов крізь натовп, привітався з кількома чорними мундирами, що салютували йому підняттям руки й клацанням закаблуками, і зник у службовому приміщенні.

— Доктор Геббельс — традиційно в білому! — зробивши півкроку до Гущенка, захоплено шепнула йому на вухо баронеса. Щоб зробити це, їй довелося стати навшпиньки. Гущенко вищий за неї на цілу голову. — Він такий елегантний!

— Здається, його одяг трохи дисонує з традиційними для рейху чорними мундирами.

— Доктор — великий модник! Говорять, у нього більше ста костюмів, близько двохсот пар взуття. Він двічі на день перевдягається і годину проводить під кварцевою лампою, аби обличчя мало здорову засмагу.

— Це зовсім не відповідає тому аскетичному способу життя вождів рейху, про яке мені розповідав гер Клейст, — зауважив Гущенко.

— Так, фюрер справді веде аскетичний спосіб життя. Втім, як і рейхсфюрер Гіммлер. Фюрер до останнього часу проживав у звичайній міській квартирі. А рейхсфюрер, здається, і досі не має приватного будинку. Інша справа Ґерінг і доктор Геббельс. Обидва люблять розкіш. Фюрер неодноразово мав з обома бесіди про це. Особливо часто фюрер робить зауваження Герману Ґерінгу.

Гущенко, уважно слухаючи плітки від Лені, помітив, що Клейст тим часом про щось жваво говорив з Лілею. Якось так сталося, що вони розбилися на дві пари. Причому йому дісталася баронеса Лені Зігфрід. Що б це означало? Схоже на те, що Клейст нав’язав йому свою секретарку.

Пролунало запрошення до залу.

— О, здається, мій шеф захопився вашою колегою, — Лені кивнула на Клейста, що жваво туркотів з Лілією, ніжно притримуючи її за лікоть. — Ви не заперечуєте, якщо ми сядемо разом? В піку їм обом!

— Чому б і ні, — Гущенко запропонував Лені руку, і вони разом з натовпом рушили до залу.

Клейст із Лілією йшли слідом. Гагарін кудись зник. Мабуть, вирішив висушити винні погреби Імперського міністерства іноземних справ. «Стосовно Гагаріна не залишилося ніяких сумнівів. Він до Берліну поїхав не за путівкою Контори», — подумав Гущенко, сідаючи у м’яке крісло поряд із баронесою фон Зігфрід.

Розділ 48

Диктатура соціалістичної ідеї в державі — ось наше майбутнє.

Йозеф Геббельс.

Із виступу. 1940 рік

1 травня 1940 року, 17 год. 00 хв.

Берлін, Будинок прийомів Імперського міністерства

іноземних справ

Геббельс говорив з великим запалом. Його різкі жести руками були схожі на жестикуляцію фюрера. У голосі час од часу з’являлася хрипота, як у фюрера. І промову свою він почав із фюрера: «Вісімдесят мільйонів пар очей німців дивляться на фюрера!», продовжив війною з євреями: «Це війна не тільки із французькою й англійською плутократією, а війна зі світовим єврейством, що об’єдналося проти німецького народу!» І врешті-решт, дійшов до СРСР: «Пліч-о-пліч з німецьким народом сьогодні стоїть радянський народ, представники якого є в нашому залі! Наші російські друзі надішлють нам до кінця року мільйон тонн фуражу й зерна, 900 тисяч тонн нафти, 150 тисяч тонн бавовни, на три мільйони золотих марок шкіри… І це буде їхній вклад у боротьбу зі світовою плутократією!» Після Геббельса виступили Ріббентроп і Лей. І на цьому торжество було завершено.

На виході із залу баронесу Лені й Гущенка натовп від’єднав від Клейста і Лілії. Вони вийшли на вулицю на кілька хвилин раніше. Гущенко збирався прощатися, вичавивши із себе стандартний набір ввічливостей. Але дама дивилася на нього знизу вгору з такою сяючою посмішкою на пухкеньких вустах і так міцно тримала під руку, що Гущенко зрозумів — зустріч не закінчено.

— О, пане Гущенко, ви в якому готелі зупинилися? Ми, звісно, попросимо нашого водія відвезти вас.

— Але я з колегами, — Гущенко озирнувся, виглядаючи Лілію і Гагаріна.

— Їх підвезе геносе Клейст на власному автомобілі. Я бачу, що він серйозно захоплений вашою колегою. Давайте не будемо їм заважати. Сідайте, будь ласка, ніяких відмов. По-перше, у геносе Клейста лише два вільних місця. По-друге, жодне таксі вас не повезе, ви ж знаєте про розпорядження доктора Геббельса.

Перед подібною настирливістю можна було лише капітулювати. У таких випадках простіше здатися, аніж чинити марний опір. Гущенко розумів, що демарш баронеси навряд чи може бути спонтанним бажанням поспілкуватися з художником, якого колись бачила у Парижі. А може, своєю надмірною підозріливістю він згущує фарби?

Автомобіль загуркотів і потужно рвонув уперед. Гущенко озирнувся і ще побачив обличчя Лілії, що саме вийшла з Будинку прийомів й озиралася навколо. Поряд з нею стояли Клейст і Гагарін. Можна лише уявити, яку сцену вона йому завтра влаштує.

Вулиці були майже безлюдними.

— Гансе, зупиніть нам біля кафе «Drei Elefanten» («Три слони»), — сказала Лені. — Ви не відмовите мені у задоволенні випити з вами келих вермуту?

— Ні. Але жодного разу не бачив у Берліні вермут у вільному продажу, — здивувався Гущенко.

— Повірте, я знаю таке чудове місце, гер Гущенко, де вермут є завжди, — кокетливо блиснула очима з-під довгих вій баронеса.

У «Drei Elefanten» справді був вермут. «Drei Elefanten» — це ресторан в оточенні фешенебельних будинків і алей, обрамлених підстриженими кущами. Схоже, тут жили не останні в рейху люди. Гущенко не може згадати цього району. Швидше за все у 20-х роках його просто не було. Шпалери із золотом, скляні столики й розкішні канделябри на стінах роблять цей заклад майже шикарним. Лені замовила їм по келиху вермуту і по чашці ерзац-кави.

— Поки готують каву, зазирнемо сюди, — каже вона загадково і тягне його до кімнати за зачиненими дверима. У кімнаті виявляється стіл з рулеткою. Гущенко відразу згадав слова Клейста, але, на щастя, всі місця зайняті, тож вони, піймавши облизня, повернулися до загального залу.

— Не щастить! — сказала Лені. — Коли є гроші, немає можливості їх витратити. І навпаки.

— Як це? У рейху грати в азартні ігри заборонено, а тут грають, — дивується Гущенко. — У СРСР такі номери не проходять.

— Це клуб для дипломатів й іноземців, — люб’язно пояснює йому Лені. — Німеччина зацікавлена, аби ви залишали тут свою валюту.

Вони сіли за стіл у кутку.

— Як вам Німеччина? — запитала баронеса. Вона присуває стільця ближче і сідає, розправивши спідницю на пишних стегнах. Дістає коробку з дамськими сигаретами. Схоже, американськими. Звідки в Берліні американські сигарети? Та ще й дамські? Хоча, якщо вже є вермут…

Крім дамських сигарет, Лені дістала довгий мундштук, інкрустований камінцями, схожими на діаманти. А може, то і є діаманти?

Від баронеси йшов запах гарних парфумів і грубих грошей. Вона вставила сигарету в мундштук і припалила від позолоченої запальнички.

— Відверто?

— Тільки так, — кивнула баронеса, освітлюючи Гущенка своєю посмішкою і вогником запальнички.

Дійсно, чому він має приховувати свої враження від цієї країни? У кафе скляні столики, і він може бачити схрещені ноги цієї розкішної жінки. Узагалі її форми набагато ефектніші, ніж, наприклад, у Лілії. Але це справа смаку. А характер? Про характер поки що важко судити. Принаймні він не може читати її думки з обличчя, як це часто вдається з Лілією. Схоже, вона набагато розумніша. А їхня зустріч і продовження вечора в цьому фешенебельному ресторані, певно, не збіг обставин. Навіщо він фрау фон Зігфрід? Вони цокнулися келихами «за знайомство» — і випили. Вермут, на диво м’який і духмяний, був оригінальним, а не черговим ерзацом воєнного часу.

— Ви знаєте, в Німеччині відбувається дуже багато речей, які мені абсолютно не подобаються. Наприклад, дискримінація євреїв. У мене дружина єврейка.

Лені дзвінко засміялася. Здається, у всіх жінок її статури високий голос. Випустила кільце диму, що повисло над нею, ніби німб:

— Гер Гущенко, але ж ви не збираєтеся емігрувати до Німеччини? То чого вам боятися? До речі, дискримінація євреїв подобається не всім німцям. Скажу більше, від німців приховують, наприклад, що введена обов’язкова праця для всіх польських євреїв. Що деякі з них утримуються в таборах. Тому що ця інформація може мати негативний резонанс у суспільстві. Про це знає вузьке коло осіб. А що ще вам не подобається в Німеччині?

Гущенко насупився. Розмова з цією баронесою не зв’язує його ніякими дипломатичними рамками. То чому б не бути відвертим?

— Не подобається політизація всього, — відверто сказав він. — Мені розповідали, що навіть уроки в школах починають вітанням «Хайль Гітлер!» або «Боже, покарай Англію!» Дітям можна було б дати спокій.

— А як із цим у СРСР, гер Гущенко? Хіба інакше? Впевнена, що є щось подібне! Лише в інших формах. Хіба ні? — цим питанням вона заганяє його на слизьке. Дійсно, в СРСР приблизно те ж саме. Сталінський або ленінський урок. З нього починається кожен навчальний тиждень.

— Справді, тут важко заперечити.

— Отож. А ще фюрер пообіцяв німецькому народу, що певні проблеми й обмеження, введені усього на рік-два і викликано це виключно військовою необхідністю. Люди вірять фюреру. Наскільки мені відомо, гер Сталін своєму народу обіцяє якийсь примарний комунізм, і то лише наступним поколінням. Як на мене, обіцянки фюрера конкретніші й реалістичніші. І скажіть, будь ласка, хіба Радянська Росія, і зокрема НКВС, гуманніше поводиться з ворогами радянського ладу в Польщі, ніж Німеччина зі своїми ворогами? — філософствує баронеса, відкинувшись на спинку крісла і випускаючи дим в обличчя Гущенкові.

— Я сподіваюся, що гуманніше. Ви знаєте, я спостерігаю за вашими співвічизниками і, мені здається, що ідеологія у них витіснила такі загальнолюдські почуття, як гуманність, співпереживання, здатність відрізняти правду і брехню. Вони не співчувають іншим народам. Тому що вважають їх нижчою, а себе вищою расою. Як не може бути співпереживання, наприклад, у селянина до корови чи вівці. Перша потрібна для отримання молока чи м’яса, друга живе, аби постачати господаря вовною.

— Правильно і справедливо те, що робить фюрер! Він один знає, що добре, що погано. Так вважають усі німці! — із запалом відповіла баронеса.

— От у цьому і вся біда, — холодно зауважив Гущенко. — Не може одна людина, навіть така, як фюрер, замінити цілому народу мораль!

— Досить політики, — говорить баронеса невдоволено. — Скажіть краще, вам подобається у цьому ресторанчику?

— Досить затишно як для столиці країни, що воює. Якщо ви не проти, я замовлю ще по бокалу.

— За мій рахунок! — широко посміхнулася вона.

— Не приймається!

— Я рада, що вам тут сподобалось. Ну добре, тоді я плачу половину. Не заперечуйте! І скажіть мені, нарешті, ким була та молода особа поряд з Матіссом? — білявка змінює тему, гасить недопалок і, підперши голову, втуплюється в Гущенка своїми красивими блакитними очима.

— Вона була його помічницею і секретарем, — відповідає Гущенко, зауважуючи, як баронеса, оголивши коліна, під прозорим столом перекидає ногу на ногу.

— Тільки секретарем? — на обличчі Лені знову з’являється традиційна посмішка. Є люди, які посміхаються практично завжди. Такою є і пампушка-баронеса.

— Я думаю, що не тільки. Але навряд чи хтось про це дізнається напевно, хіба що вона сама надумає розповісти.

— Як сумно молодій жінці бути поряд зі старим, — зітхає баронеса, дістаючи другу сигарету. Вона вставляє її в мундштук, явно милуючись рухами своїх красивих пещених рук. Запалює і підносить мундштук до рота, картинно відставивши мізинець убік.

— Із генієм, — зауважив Гущенко. — Вона говорила: яке щастя бути поряд з генієм. Вік за цієї обставини поняття другорядне. Скажу більше — він не має жодного значення. Бути поряд з генієм — щастя, а бути поряд з генієм постійно — велике щастя.

Гущенко оглядає залу. Мабуть, тому, що заклад респектабельний і недешевий, людей за столами дуже мало.

— Ваше ім’я Нікола… Схоже на французьке Ніколя, — баронеса раптом міняє тему і дивиться Гущенкові в очі своїми виразними, тепер уже… сірими очима. Чи то їх колір залежить від освітлення, чи змінюється від настрою Лені?

— Це одне ім’я. Французькою воно звучить так, німецькою — інакше.

— Думаю, не страшно, якщо я поцікавлюся вашим віком?

— Ні, це не таємниця. Мені — сорок, я ровесник двадцятого століття.

— Дяка богові, я молодша за вас майже на 10 років, — зраділа баронеса.

— О, я вам стільки б не дав!

— О, гер Нікола, ви, здається, хронічний брехунець. І про те, що згадали, як бачили мене на тій зустрічі з Матіссом, також збрехали? Вас виказують очі…

Її очі світяться спокоєм досвідченої жінки, яка легко відрізняє правду від брехні. Незважаючи на те, що на вигляд їй не тридцять, а близько сорока, вона справді гарна.

— Ніколи не була в Росії, — раптом говорить баронеса, знову змінюючи тему розмови.

— У СРСР, — виправив Гущенко.

— Нехай буде в СРСР. У вас справді десять годинних поясів?

— Здається, одинадцять.

— Це — шок! Країна-шок. О, як я люблю подорожувати!

— Запрошую вас.

— Та ні, дякую, — сміється вона. — Боюся, що випадково можна затриматися там років на десять, десь у Сибіру. На лісозаготівлі. Ви не читали книгу «Зраджений соціалізм»? Вона тепер дуже популярна, — Лені зазирає йому в очі, і Гущенку раптом здається, що вона знає, що він купив цю книгу. Яким чином? За ним слідкували люди Клейста? Не може бути! Він десять разів перевіряв наявність «хвоста», а коли прочитав книгу — викинув її в урну за кілька кварталів від готелю.

Про всяк випадок він обминає питання про книгу і з посмішкою говорить:

— Ну що ви! Таким гарненьким жінкам в СРСР стільки не дають. Щонайбільше — років п’ять таборів. Та і то, впевнений, що начальник табору вас би помітив і взяв у свій почет. Наприклад… у покоївки.

Лені регоче, високо оцінивши його жарт.

— Будемо сподіватися на краще. Я знаю, ви гарний художник, то навіщо взялись за ці господарсько-канцелярські справи з організації виставки?

Іншими словами: чого ти приїхав сюди? Правильна відповідь повинна звучати: якби я відмовив Фітіну, то міг би замість Берліна поїхати на Колиму. Років на десять. Альтернативну він озвучує настирливій білявці:

— Хтось має робити й це.

— Хтось має робити й це. Традиційне виправдання тюремного ката. Водити приречених на гільйотину. Підіймати на дибу. Хтось же має це робити.

— Яким боком одне до іншого?

— Я вважаю, що художник має творити. Адже це так романтично! Створювати шедеври, що увічнять пам’ять про творця на сотні років…

— Дуже романтично. У Німеччині, я чув, переслідують деякі види романтизму і деяких романтиків? Так що бути художником ще й небезпечно, — опускає він її на грішну землю.

— Так, — погоджується вона. — Ґогена заборонив експонувати в Німеччині доктор Геббельс, до речі, й вашого друга Матісса — теж. Він придумав термін «Entartete Kunst» («дегенеративне мистецтво»).

— Лайно, — сказав Гущенко роздратовано і глянув на годинник.

— Можливо, — погоджується Лені. — Ви квапитеся?

— Не дуже, — відповідає Гущенко таким тоном, що будь-хто має зрозуміти це, як: «Так, дуже кваплюся». Будь-хто, але не ця дама.

— Ви, я так розумію, не поділяєте партійної думки про «дегенеративне мистецтво», а не боїтеся гестапо?

Вона сміється у відповідь. Кидає на Гущенка погляд змовниці і, мовби не помітивши пасажу про гестапо, запитує:

— А хіба в СРСР Ґоген дозволений?

— Справді, обидві країни не найкраще місце для художників.

— Ви знову з’їхали на політику, Нікола! — вона топить Гущенка у своїх бездонних очах. — Розкажіть краще, чим ви захоплюєтесь, крім малювання?

— Що вам сказати, — посміхається Гущенко. Відповідає подумки: «У вільний від основної роботи час я шпигую». Але вголос говорить: — Якщо коротко, то я малюю.

Дама знову сміється і знову перекидає ноги, демонструючи коліна і розкішні білі стегна. Гущенку вже здається, що саме через скляні столики дама обрала цей ресторан. Утім, він намагається відігнати від себе цю параноїдально-божевільну думку — не можна бачити в кожній людині агента гестапо.

— Скільки людей малюють для задоволення! Фюрер, а ще цей мерзенний товстун W. С. Завжди мріяла позувати художнику.

— Як саме? — запитав він і відразу здогадався, якою буде відповідь кокетки-баронеси.

— Ну, звісно, оголеною. А що? Впевнена, кожна гарна жінка мріє хоч раз у житті позувати оголеною. Увічнити своє тіло, поки його ще не соромно показувати. Ви згодні малювати? Я куплю полотно і зроблю передоплату!

— О, я мріяв би про таку модель, — із ввічливості він говорить те, що вона хоче чути.

— Ви таки брехунець, та я так хочу вам вірити!

Гущенко сміється з її нахабства. Білявка теж сміється і раптом уриває сміх. — Значить, ми домовилися: я замовляю вам особистий портрет. Спосіб виконання: тет-а-тет, матеріали — полотно, олія. Ходімо, нас уже з півгодини чекає водій. Негарно його так довго затримувати.

Розділ 49

Наступного ранку пішов дощ. Перший дощ у Німеччині за час їхнього візиту. За вікном готелю він був схожий на завісу із сірої тюлі. Дощ залишав на склі краплі, схожі на великі фальшиві діаманти. Від чималої кількості вермуту, випитого вчора із Лені, у Гущенка в роті був гидкий присмак. А від зустрічі з нею на душі залишився неприємний осад. Розмова ні про що, підозріла цікавість «справжньої баронеси» й особистої секретарки високого чиновника з Імперського міністерства іноземних справ до його скромної персони. Гущенко прийняв душ (дяка богові, саме сьогодні «день води»), поголився, одягнувся і, взявши парасольку, попрямував до виходу. Як і очікував, біля виходу на нього вже чекала розлючена Лілія.

— Слухайте, Гущенко, — її очі метали блискавки. — Ви жорстокий і цинічний тип. Я не помилялася! Кинути мене саму посеред нічного Берліна! — вона невміло додає кілька нецензурних слів.

— О, виявляється, ви вмієте гарно лаятися! Вітаю! Але що значить — кинути саму? — щиро здивувався він. — По-перше, ви були з Гагаріним, по-друге, мені обіцяли, що вас відвезе гер Клейст, мені здалося, що ви з ним чудово порозумілися. Я навіть відчував себе третім зайвим, — Гущенко прихилився плечем до стіни і розмовляв безбарвним тоном приреченого на страту, дивлячись убік.

— Цей алкоголік Гагарін відразу втік! — репетувала Ліля, нагадуючи розлючену фурію. — Мабуть, засів у якійсь пивниці із Шютте. А пан Клейст і справді люб’язно пропонував мені свої послуги. А потім почав чіплятися, довелося його послати куди подалі!

— Сподіваюся, не дуже далеко, бо він має повернутися і взяти активну участь у відкритті виставки. Я не хотів би, щоб він образився, — Гущенко робить вигляд, що його не обходять громи і блискавки, які метає розлючена дама.

— А що, ви б хотіли, аби він затягнув мене в ліжко? Чому ви постійно бігаєте від мене? Ви серйозно вважаєте мене агентом НКВС? — вона ставить запитання за запитанням, здається, не потребуючи відповідей.

— А чому б вам ним не бути? — Гущенко стенає плечима. — Молодший лейтенант держбезпеки Лілія Гофман. Звучить?

— Слухайте, та я вас знати не хочу! — вона повертається і робить вигляд, що збирається піти.

Гущенко зупиняє її, взявши за руку. Рука напружена і холодна, як крижинка. Якщо ця дама агент Контори, то явно агент-початківець. Тримати себе в руках вона не вміє.

— Значить, не звучить. Ліліє, не влаштовуйте сцену. А то на нас почнуть звертати увагу працівники готелю.

— Яке їм діло? — вона не збиралася здаватися на його вмовляння.

— Езоп сказав, що є три біди: вогонь, жінка і море. Хоча особисто я поставив би на перше місце жінку. А вже далі вогонь і море. Причому жінка була б далеко попереду від решти стихій…

Гущенко силоміць бере Лілію під руку і, незважаючи на трохи награні протести на кшталт: «Не торкайтеся мене, я не дозволяю вам до себе торкатися!», заводить у кафе готелю, що знаходиться в кінці коридору. І так само, майже силоміць, примушує сісти за найближчий столик.

За сусіднім столом сиділо четверо офіцерів-есесівців, що, схоже, теж живуть у готелі. Стіл заставлений батареєю пивних кухлів.

— Сідайте! Лаятись можна і сидячи. Ну, а що я, на ваш погляд, мав думати? Я чудово володію німецькою й французькою. Вас нав’язують мені чи то секретарем, чи то перекладачем, чи то одночасно і тим, й іншим, — тихо, щоб есесівці не звернули увагу на іноземну мову і не почали прислухатися, говорить Гущенко. — Вашу кандидатуру зі мною не узгодили, про неї я дізнався в останній день. Що я маю про це думати, хай йому біс?

Кельнеру, який підбіг, він замовив дві порції ерзац-кави і два тістечка, сподіваючись, що трохи солодкого вгамує гнів Лілії.

— Ви тупий і жорстокий тип! — вона мне в кулаці серветку і жбурляє її в Гущенка.

Серветка поцілила йому в груди і впала на підлогу. Він нахилився, підняв її і поклав на стіл.

— Слухайте, неввічливо постійно називати мене тупим, коли я, здається, дуже логічно пояснив хід своїх думок. І до того ж пригощаю вас чудовими тістечками, витрачаючи свої карткові гроші.

— Ідіть до дідька!

Вона схопилася так рвучко, що стілець аж завищав, і вибігла за двері.

«Ти надумав собі чорт знає що про цю дівчину. Агент НКВС… Побережи свої мізки і не напружуй їх так, а то ще схопиш інфаркт міокарда, хай тобі біс», — подумки наказав собі Гущенко.

Кельнер поставив перед Гущенком дві чашки ерзац-кави і два тістечка.

3 травня 1940 року

Берлін

Сьогодні нетиповий день. Лілія не заходить, не дістає розмовами і не намагається нав’язати йому неформальне спілкування на нейтральній території. Гущенко вийшов у коридор і пішов до ресторану, аби замовити чай. Коридорний встає і вітає його: «Хайль Гітлер, гер Гущенко!» Він ввічливо відповів коридорному помахом руки. І зіштовхнувся з Лілією, яка саме виходила з ресторану.

— Отакої, ви, знана любителька трапези в компанії, сьогодні снідали на самоті, — з награним здивуванням вигукнув він. — І чомусь не запросили із собою колег.

— Варто спочатку привітатися, — холодно' відповіла Лілія, явно не сприймаючи жарт. — Це по-перше, а по-друге, не ваша справа, з ким я снідаю.

— Вибачте, Ліліє, просто не звик бачити вас на самоті, — Гущенко розвів руками.

— Я сьогодні не маю часу на дурні теревені, — вона зробила рух, немов збиралася йти.

— А які ж такі справи у моєї офіційно призначеної перекладачки і секретарки? — Гущенко пильно подивився на Лілію. — Як на мене, у робочі години вона має бути у розпорядженні керівника делегації Гущенка «ем», «пе»!

Вона знітилася. Сказала:

— Чи бачите, гер Гущенко «ем», «пе»… Я сьогодні хочу побути на самоті, — вона випнула вперед підборіддя. І традиційно почервоніла.

— Отакої! Щось не схоже на вас. До речі, зробіть ласку, звертайтесь до мене, не «гер Гущенко», а як звертаються у нас в країні — геносе Гущенко.

— Ідіть до дідька, геносе Гущенко! Що вам від мене треба? У мене жіночі дні, і я себе погано почуваю. Ви ж одружений! То маєте знати, що це означає! — Лілія грюкнула дверима і зникла в коридорі.

Отакої! Вперше образилась? Бо ж раніше її образа тривала не більше кількох хвилин. Так, дуже цікаво. Гущенка гризе черв’як підозри. Не захотіла розмовляти, поснідала дуже рано. Можливо, квапиться кудись? Куди?

Гущенку самому смішно від своєї підозріливості. Але, усупереч здоровому глузду, він повертається до номера, швиденько перевдягається і виходить з готелю. Переходить дорогу і сідає біля вікна у невеличкій кав’ярні. З його місця чудово видно вихід з готелю. Він замовляє ерзац-каву і збирається її випити й повернутися в готель. Тому що все ще не вірить у свої підозри. Але, на диво, його очікування дуже швидко винагороджується, а підозри справджуються. Лілія виходить з готелю, роззирається навколо і йде у протилежний від центру бік. Дуже цікаво, що може бути потрібно жінці, яка зовсім не знає Берліна, на його околицях, нехай навіть і в жіночі дні?

Гущенко одним ковтком випиває чашку ерзацу. Кидає гроші на стіл і швидко йде слідом, намагаючись триматись поблизу будинків. На кожному перехресті Лілія досить відверто озирається, немов сповіщаючи — агов, усі, дивіться, я перевіряю, чи немає за мною «хвоста». На вулиці велелюдно, і вона навряд чи здатна помітити Гущенка.

Метрів за триста вона повертає на набережну Шпреє і сідає там на лавку поряд із паном у сірому костюмі й сірому капелюсі.

Пан у сірому капелюсі вітається з нею, і вони якийсь час говорять. І Гущенко із здивуванням упізнає чоловіка в сірому. Це той тип з радянського посольства, який так невдало пильнував його перед зустріччю з Тоні Гарісоном! Оце так новина… Гущенко пірнає у перше ж підворіття і дворами виходить на паралельну вулицю. Заходить у кафе і замовляє подвійну ерзац-каву.

Кельнер швидко приносить замовлення. Адже дуже рано, і більше відвідувачів немає. І навіть заводить розмову про напрочуд теплу весну. Гущенко намагається активно підтримувати розмову, згадуючи інші ранні весни. Але думає про інше.

Його найгірше передчуття справдилося. Вона — його перекладач і секретар — має зв’язок з посольськими без його відома. Таким чином, це вже не порожні домисли! Лілія працює на Контору. Про що говорить із «сірим» типом його перекладачка й помічниця? Відсотків на дев’яносто — вона слідкує за ним! Ох і Фітін! Ох і мерзотник! А як вдало демонстрував цілковиту довіру…

По обіді він заходить до Лілії. Вона виглядає змарнілою.

— Як себе почуваєте? — ввічливо запитує Гущенко.

— Препаскудно, товаришу Гущенко «ем», «пе», — мляво відповідає Лілія. — Оце лежу від самого ранку, не можу навіть вийти пообідати. Може, згодом щось замовлю собі в номер.

— Можу вам замовити, — Гущенко похитав головою і зробив вигляд, що дуже засмучений через її мовби хворобливий стан.

— Ні, не треба, дякую, — швидко заперечує вона.

3 травня 1940 року, 13 год. 23 хв.

Москва, Кремль

Сталін викликав у Кремль генерала армії Жукова. У Червоній армії нещодавно були введені генеральські звання. Жуков став генералом армії.

Сталін вирішив якнайшвидше замінити людей Ворошилова у збройних силах. Жуков добре зарекомендував себе у конфлікті з японцями, і Сталін вирішив призначити Жукова командувачем стратегічним Київським особливим військовим округом.

Привітавшись, Сталін відразу запитав:

— Як билися японці? — у спілкуванні вождя із Жуковим, у тому, як він привітався з генералом, відчувалась доброзичливість і навіть фамільярність.

Жуков замислився. На вилицях заграли м’язи:

— У ближньому бою японський солдат дуже сильний. Б’ється фанатично, молодші офіцери в полон не здаються — роблять харакірі. Але командування в японців слабеньке. Технічне оснащення армії — теж. Танки слабко озброєні, з малою дальністю ходу. Літаки наші, 1-16 «Чайка», кращі від японських. Артилерія теж потужніша.

— Словом, на сході, у випадку конфлікту, перемога буде за нами? Правильно, товаришу Жуков? — Сталін вимовляє «Жуков», як «Жюков».

— Так точно, товаришу Сталін, — шанобливо схиливши голову, відповів Жуков.

Сталін, який досі ходив кабінетом, раптом зупинився і втупився в Жукова поглядом. Жуков погляду не відвів. Сталіну це не сподобалося — майже ніхто не витримував його погляду. Він повернувся і пройшовся кабінетом. Подумав: «Непроста людина цей Жуков, треба придивитися до нього уважніше».

— З технікою зрозуміло. Як діяли наші війська? Яким був їхній моральний дух?

— Більшість билася добре. Дуже допомогли танкові бригади, особливо 11-та — комбрига Яковлєва. Моральний дух її бійців вважаю дуже високим.

— Що треба зробити для подальшого поліпшення боєздатності армії? Щоб більше не було таких проколів, як у фінську кампанію, — Сталін ходив кабінетом, більше не влаштовуючи змагання «хто кого передивиться».

— Треба значно збільшити кількість танкових і механізованих з’єднань. І продовжувати реформування командного складу.

— Про командний склад ми подбаємо. А ось про механізовані з’єднання треба подумати. Ви рекомендуєте шлях, яким пішли німці?

— Так точно, товаришу Сталін! Німці ділом довели правильність такої тактики. Альтернативи потужним механізованим з’єднанням сьогодні немає. Разом з тим ефективність кінноти вважаю близькою нулю.

«Може, не підвищувати цього Жукова? — думав Сталін. — Хоча, якщо опиратися на таких тюхтіїв, як Ворошилов, можна програти щось більш значне, ніж фінська кампанія. Нічого, я цьому ще крила обламаю. А зі слабкими, хоч і відданими командирами можна втратити країну».

— То саме вам, якщо буде потрібно, і доведеться битися проти німця, — сказав нарешті він. — Приймайте Київський округ!

Жуков якусь мить мовчав, ковтнув слину. Потім сказав:

— Слухаюсь, товаришу Сталін!

— Як ви гадаєте, чи вірогідний військовий конфлікт із німцями? — Сталін зупинився і знову подивився в очі генералу. Цього разу той відвів погляд. Відповів:

— Конфлікт може бути, товаришу Сталін. Поки німці не розв’яжуть війну з англо-французькими військами, треба бути напоготові. Впевнений, що Даладьє і Чемберлен дали б багато, аби Гітлер повернув на схід. Ми уклали пакт з німцями й утерли їм носа. Але ситуація на арені війни така, що треба бути готовими до найгіршого.

«Вважає себе аналітиком і стратегом. Ох і непростий цей Жуков, — Сталін похитав головою. — Але кадри Ворошилова, як не крути, треба швидко міняти. Бо можна втратити все». Запитав:

— Товаришу Жуков, а ви готові йти на жертви за ідеали Леніна?

— Готовий віддати життя за ідеали Леніна—Сталіна.

Сталін посміхнувся у вуса: «ідеали Леніна—Сталіна». Цього разу відповідь генерала його цілком влаштовувала.

Розділ 50

— Ну, як там дружина художника? — ніби між іншим запитав Берія Саркісова, сідаючи на заднє сидіння свого ЗІСа.

Кинув поглядом у бік водія. Скло між водієм і салоном було підняте.

— Живе дуже замкнуто, ні з ким не спілкується, товаришу нарком, — відрапортував Саркісов. — Накажете доставити?

— Ні, сьогодні ще ні. Сьогодні — Жемчужина, — на губах Берії з’явилася дурнувата посмішка.

Коли автомобіль Лаврентія Берії, а за ним і автомобіль охорони загальмували перед акуратним будинком на березі Москви-ріки, там уже стояв новісінький Mercedes-Benz 540К Молотової-Жемчужиної. Берія пробіг повз нього, кинувши поглядом на розкішний автомобіль з білою шкіряною оббивкою салону. Здивовано гмукнув. Злетів мармуровими сходами й, подавши знак зупинитися охороні, затарабанив у двері.

Перл Карповська була в душі. Вона ще не знала, що Наді Тузової немає серед живих і чекала її з хвилини на хвилину — про зустріч вони домовилися тиждень тому. Їхні зустрічі з Тузовою були більш невинні, ніж про це думав Лаврентій Берія. Загалом усе обмежувалося поцілунками й обіймами. Але ці незвичні й заборонені стосунки хвилювали обох. Таким чином Перл знімала статеву напругу, що не під силу було зробити її чоловіку.

Про таке заборонене кохання Перл вичитала у книзі француза Леона Тома, купленій нею під час офіційного візиту чоловіка до Франції. Вона розповіла про прочитане подрузі Надьці Тузовій, і якось вони, випивши чимало нового популярного вина «Советское шампанское», вирішили, що час і їм стати трішки француженками.

Перл стояла під пружними струменями води. Теплі струмені пестили великі груди, міцну спину, стікали по животу і м’язистих ногах. Вона обхопила руками груди, залишившись задоволеною їхньою пружністю, торкнула соски, які, ніби чекаючи цього дотику, відразу напружилися.

І вона не втрималася. Ліва рука ковзнула вниз до внутрішньої поверхні стегон. Одну ногу вона зігнула в коліні й поставила на бордюр. Рука швидко знайшла потрібну крихітну кнопку в проміжності, яка від цього дотику відразу напружилася. Пальці почали рухатися. Швидше, швидше. Вона нарешті охнула й розслабилася.

І лише потім почула стукіт у двері.

Берія тим часом помітив кнопку дзвінка на стіні біля дверей і зі злістю щосили натиснув її. Тієї ж миті за дверима пролунав гавкіт собаки і жіночий голос, що намагався собаку заспокоїти. Двері відчинилися, і на порозі з’явилася Перл Карповська — Поліна Жемчужина-Молотова. Вона здивовано втупилася поглядом у Берію і щільно запнула халат, явно накинутий на мокре голе тіло. Волосся у неї було вологим, на підборідді тремтіла прозора крапля. Було очевидно, що вона щойно вийшла з душу.

Берія з цікавістю розглядав Перл й обстановку у передпокої — шкіряний диван, крісла, журнальний стіл. Килим вів у другу кімнату через двері у вигляді арки.

— Коли радянський народ, напівголодний, затягнувши паски, будує соціалізм під мудрим керівництвом товариша Сталіна, деякі кандидати у члени ЦК ведуть досить розкішний спосіб життя, — сказав посміхаючись.

— Що тобі треба? — запитала-відрізала вона. Дивилася ніби крізь нього. Наче його тут не було. Дружина Молотова не терпіла Берію і ніколи цього не приховувала. — Про розкішний спосіб — ти маєш на увазі себе?

— Може, я увійду? — з нахабною посмішкою запитав він. — Якось не дуже зручно спілкуватися на порозі. Я ж ніби не остання людина в уряді.

Перл подумала і зробила крок назад:

— Заходь. Тільки за поріг і ні кроку далі!

Берія переступив поріг, ще раз окинув поглядом передпокій:

— Тут дуже мило, — зробив жест рукою у бік прочинених дверей, що вели в будинок.

— Якщо можна, то коротше, Ціцерон! І раджу не робити різких рухів руками, — холодно відрізала вона.

— Я буду говорити дуже коротко, — посміхнувся він недоброю посмішкою. — Якщо ти чекаєш Надьку Тузову, то вона не прийде. Хазяїн наказав її заарештувати. Ми її розшукуємо, аж ось з’явилася інформація, що вона іноді буває тут…

Її очі спалахнули. Губи стиснулися й побіліли. Щоки, навпаки, почервоніли:

— Ти маєш нахабство шпигувати за дружиною голови Раднаркому?

— Ні, просто розшукую ворога народу Надію Тузову.

— Її тут немає. Що тобі ще потрібно? — запитала вона, опустивши голову й відсторонено розглядаючи свої м’які, оторочені хутром капці.

— Ми могли б обговорити ситуацію, що склалася, тет-а-тет у цьому затишному будиночку, — грайливим тоном запропонував він, зробивши до неї крок, узяв за лікоть.

Перл підвела погляд і холодно подивилася йому прямо в очі. І Берія відразу зрозумів, що тут нічого йому не вигорить. Вирвала лікоть:

— І ви, кандидат у члени Політбюро, можете це пропонувати мені — кандидату у члени ЦК і дружині головраднаркому? А якщо я йому про це розповім? — вона зробила крок до телефону, що висів на стіні, і взяла слухавку.

— То, може, відразу розповіси і про те, що зраджувала йому з ворогом народу Надькою Тузовою? Що ви зустрічалися тут регулярно і займалися різними неподобствами? — швидко сказав він. Дурнувато хихикнув. — Про це ду-у-же цікаво буде дізнатися і членам Політбюро! Цікаво, що буде з твоїм майбутнім і майбутнім голови Раднаркому? Телефонуй.

Її рука завмерла, тримаючи телефонну слухавку:

— Займалися неподобствами? — вона посміхнулася. Але посмішка вийшла трохи вимучена. Вона уважно дивилася в обличчя Берії, намагаючись зрозуміти, що йому відомо. — А може, ми тут просто пили каву?

— І прощаючись, мило цілувалися, — підколов її Берія, сів у крісло, що стояло біля входу і закинув ногу на ногу.

— Звичайний прояв жіночої приязні, — невпевнено сказала Перл.

— Не купиш ти мене на це лайно. Я можу відрізнити пристрасний поцілунок від дружнього, — нахабно сказав нарком.

— Значить усе-таки шпигував. Жаба! — вона повісила слухавку. — Тоді я зроблю набагато простіше. Азор! — крикнула вона.

З кімнати повільно вийшла величезна вівчарка і вишкірила ікла. Зупинилася навпроти ошелешеного наркома. Їхні голови були на одному рівні. В очі Берії зазирали червоні очі тварини. З ікластої пащі капнула слина.

— В Азора ікла більші, ніж твій член. Варто мені ворухнути пальцем, і вони стиснуться на шиї у кандидата в члени Політбюро. Геть звідси! — вона вказала рукою на двері. Її очі метали блискавки.

Берія повільно, намагаючись не робити різких рухів, підвівся з крісла. Пожував губами. Він не очікував такої відсічі. Сказав:

— Ну як знаєш, ще зустрінемося на вузенькій доріжці, — і вийшов, грюкнувши дверима. Кинув через плече. — Шлюха жидівська!

Пошкодував, що не встановив у цьому будинку нове чудо техніки — апаратуру для записування звуку. Йому недавно показували подібний апарат, що дозволяє записати на спеціальний магнітний дріт будь-що і потім прослуховувати це хоч сто разів.

Збіг сходами, сів у автівку. Ще раз кинув оком на розкішний особняк. Вилаявся крізь зуби. Коротко кинув водієві:

— У Контору!

* * *

Газета «Франкфуртер цайтунг»,

3 травня 1940 року

Мода на блондинок.

Брунсвік. Лідер місцевої есесівській групи Йєккельн, виступив на зборах членів НСДАП з критикою «моди на блондинок». Світле волосся й блакитні очі ще не є доказом належності до нордичної раси. Дівчина, яка збирається вийти заміж за есесівця, повинна повністю відповідати певним вимогам. По-перше, вона повинна бути володаркою імперської спортивної медалі. Багато людей навіть сьогодні не можуть зрозуміти сенсу цієї вимоги. А суть її в тому, що Німеччині потрібні не ті жінки, які вміють лише гарно танцювати, а такі, які дбають про стан свого здоров’я, беручи участь у заняттях спортом.

Спис для метання і трамплін більш корисні для підтримки здоров’я, ніж губна помада, — додав він на завершення.

3 травня 1940 року, 15 год. 39 хв.

Берлін

— Може, захопимо й вашу колегу — фройляйн Лілію? — запропонував Клейст Гущенкові, запрошуючи його на заміську прогулянку. — Сьогодні все ж таки неділя. Роботи з виставкою має бути небагато.

— Геносе Клейсту сподобалася ваша подружка, — з насмішкою в голосі, єхидно зауважила баронеса Зігфрід. Вона сьогодні була у вузькій спідниці яскраво-жовтого кольору, що ледь стримувала натиск розкішних стегон. Зате груди почувалися значно вільніше у глибокому декольте. Словом, на ній був одяг, що підкреслював усі баронесині принади.

Клейст скривив рот і холодно подивився на неї.

— Геносе Зігфрід, дотримуйтеся субординації! Адже я і досі впевнений, що саме я ваш шеф, а не навпаки!

Утім, Гущенкові теж здається, що у Клейста до Лілії виникла якась особлива симпатія, але він, на відміну від баронеси, тримає свої здогади при собі.

— О, вибачте, шеф, — говорить баронеса. Але тон не змінила'. Було помітно, що ситуація її тішить. — Мабуть, справді сказала щось зайве — чогось настрій сьогодні кепський.

— То слідкуйте за своєю мовою, чорт забирай! Очі у вас червоні, мабуть, знову провели ніч за рулеткою у «Трьох слонах» і програли купу грошей? Як на мене, ви живете не за статками. Це може викликати до вас небажану увагу відповідних служб. А якщо до вас, то й до мене, що не дуже тішить.

— Я іноді й виграю! До того ж у гарної жінки можуть бути сторонні доходи, — парирує геносе баронеса. — Кожна красива жінка у цьому світі є утриманкою. Якщо не чоловіка, то коханця. Значно гірше сіреньким особам, таким, як ваша подружка, гер Гущенко.

— Пані Гофман, власне, мені не подружка. І я, здається, вам говорив, що одружений, — зауважив Гущенко, кинувши невдоволений погляд у бік баронеси. Дурні натяки баронеси його дратують. Тим більше кому-кому, а йому точно відомо, що між ним і Лілею нічого немає.

— Одне іншому не заважає! Геносе Клейст теж одружений.

— І що? — вже зацікавлено запитав Гущенко, глянувши на Клейста.

Той, зауваживши цей погляд, скривився і відвернувся. Буркнув:

— Я — розлучений. Не зважайте, гер Гущенко. У Лені сьогодні нестримний потік свідомості. То як щодо вашої… гм… колеги?

— Ми можемо зараз зайти до неї в номер. І ви самі передасте запрошення. А яка програма?

— Пропоную ненадовго поїхати за місто, — пояснює Клейст. — До речі, я вчора був на кордоні Німеччини і Франції. І ви знаєте, гер Гущенко, то була унікальна можливість побачити рай перед апокаліпсисом! Кордон проходить по Рейну. З обох боків залізниця. Абсолютно мирна обстановка. На протилежному боці армія французів. На нашому боці бродять наші солдати. Вони відверто нудьгують. Таємно від командирів п’ють шнапс і бігають до селянок. Французи взагалі розвели у таборі вогнище і щось смажать. По Рейну, як і раніше, продовжується судноплавство — просто ідилія. Важко повірити, що всі ці люди можуть кинути один на одного тонни свинцю. Так що, вважайте, що це запрошення до раю перед апокаліпсисом. Поки все ще не вибухнуло, можемо спробувати насолодитися природою.

— Будемо насолоджуватися природою, — додає Лені. — І товариством. Я товариством гер Нікола, а гер Клейст — фройляйн Лілії. Можемо десь і заночувати. Так само попарно.

Баронеса дзвінко сміється, Гущенко стенає плечима, а Клейст робить вигляд, що її не чує, однак помітно, що він ледь не кипить від такої безцеремонності своєї секретарки.

На «опелі» Клейста вони поїхали за місто у напрямку Одеру. Стояла чудова, майже літня погода. Вулицями поверталися після занять школярі. Клейст був за кермом, поруч Лілія. Гущенко з баронесою — позаду. Лені і Лілія не спілкуються між собою, якщо не брати до уваги привітання крізь зуби. На відміну від баронеси, яка постійно щось жваво лепече, Лілія похмуро мовчить.

«Які вони різні! — подумав Гущенко. — І зовні, і за характером. Баронеса ледь не вдвічі товща, одягається зі смаком. Навряд чи вона одягла б щось те, що носить Лілія. Реготуха, посмішка не сходить з обличчя. Намагається виглядати щирою. Ось помітна відмінність: Лілія іноді поводиться щиро, іноді ні. А баронеса тільки робить вигляд, що поводиться щиро».

— Нарешті діти пішли до школи, — сказав Клейст, киваючи у вікно.

— А раніше не ходили? — поцікавився Гущенко.

— Через проблеми з обігрівом шкіл і харчуванням занять не було. Здається, ще із січня.

Кілька разів автомобіль зупиняли поліцейські, але відразу козиряли — документи Клейста швидко відкривали скрізь «зелену вулицю».

— У чому справа, гер Клейст? Чому стільки перевірок? Поліцейські шукають англійських диверсантів? — поцікавився Гущенко.

— Від сьогодні повністю заборонено рух приватних автомобілів і половини таксі. Навіть тих таксі, які використовуються не у приватних справах. Армії потрібен бензин. І ще потрібно багато чого: завтра за наказом Германа Ґерінга із церков будуть зняті на переплавку всі дзвони.

— О, в СРСР вже щось подібне було, — відзначив історичні паралелі Гущенко.

— Так, я про це читала. У Росії говорять, що релігія — опіум для народу, — з виглядом знавця зауважує Лені.

— Опій, — виправив Гущенко.

Він глянув на Лені. На обличчі пампушки-баронеси грає ледь помітна посмішка. Дивна жінка, вона майже весь час посміхається.

— Також оголошено терміновий збір олова, бронзи й міді для авіації, — продовжує Клейст.

— Ми читали листівки. Не розумію, як ви можете воювати, не маючи всього цього, — говорить Гущенко.

— Нічого, скоро в Німеччині все це буде. А поки що нам допоможуть наші друзі з СРСР.

На березі Одеру, куди Клейст виїхав за годину, серед чималого дубового гаю їм трапився напіврозвалений, але величний замок. У воді плавали човни з парочками, які весело сміялися або цілувалися. Поміж ними траплялися човни з рибалками, які з ненавистю позирали на гамірливих закоханих. Біля берега з-під води стирчали якісь залізобетонні балки. Дзвеніли комарі й мухи.

Стіни замку упиралися в невисокі скелі, а між фасадом й Одером зеленів великий луг. На лузі вже виднілися перші квіти, проте здалеку важко було розрізнити які.

На дорозі, що вела до воріт замку, з’явилося кілька велосипедистів. Автомобіль Клейста натужно заревів, долаючи підйом до замкових воріт. Замок виявився музеєм. Купили квитки. Квиток, як і майже в усі культурні заклади, коштував одну марку. Ввічливо відмовилися від гіда. Усі по черзі потрималися за руку лицаря-манекена в обладунках. Біля воріт він вітав усіх простягнутою рукою, і кожен відвідувач намагався привітатися з ним. Рука була відполірована до блиску.

У музеї манекени відтворювали замкове життя середніх віків, а в підвалах інші манекени відтворювали середньовічні тортури.

— Як на мене, саме вам, Гущенко, пасувала б професія ката, — сказала Лілія, киваючи на механічний манекен у чорному одязі, що зі зловісною посмішкою на обличчі піднімав на дибу інший манекен в одязі селянина, чиє обличчя виражало страждання.

— Ну, ця професія мене б зацікавила за умови, якщо ви, Ліліє, були б жертвою, — шпилькою на шпильку відповів Гущенко. — То я б із задоволенням трохи вас покатував.

— Цікава у вас думка про приховані таланти всесвітньо відомого російського художника, фройляйн Лілія, — розреготався Клейст.

— Гущенко не росіянин, — швидко вставила баронеса. — Це відомо всім, крім геносе Клейста.

— А хто ж він? — здивувався Клейст. — Сподіваюсь, не…

— Ні не єврей. Українець, — пояснила вона.

— А… Це все одно, аби я сказав, що я не німець, а баварець. А наш фюрер, до речі, австрієць. Але всі ми — німці.

— Мабуть, так, — погодився Гущенко. — В СРСР національність не має великого значення. Сталін, наприклад, грузин.

— Грузин? — щиро здивувалася Лені. — Тобто в СРСР всякої тварі по парі. Ой, вибачте.

Усі, крім Лілії, посміхнулися від такої безпосередності баронеси.

У підвалі, поряд із залом тортур, господар частував відвідувачів чудовим червоним вином. У якості закуски на великій таці лежали тоненькі шматочки м’якого сиру.

У замковому ресторанчику їм подали смачний обід, просту селянську їжу: картоплю, квашену капусту, свіжий хліб. І без ніяких карток.

Між деревами бігали діти в яскравому одязі. Здалеку було схоже, що то рухаються на лузі біля води великі квіти. Гурт дорослих розсівся навколо величезного багаття. Трохи далі на деревах голосно каркала зграя ворон.

— Гер Клейст, ви все знаєте про Німеччину? — раптом запитала Лілія, махаючи рукою у напрямку того каркання.

— Ні, не все. Але майже все, — серйозно відповів Клейст.

— Німецькі ворони справді живуть триста років?

— Ворони живуть довго. Але не триста, а років сто. Німецькі, втім, як і радянські. Ось гер Гущенко може підтвердити.

— Підтвердити що?

— Те, що радянські ворони живуть приблизно стільки ж, як і німецькі.

— Категорично підтверджую, — проголосив Гущенко.

— Товариш Гущенко ненавидить жінок, натомість любить і знає ворон, — вкотре намагалась вколоти його Лілія.

Клейст і Лені засміялися. Гущенко знизав плечима.

— Це правда, гер Гущенко? — запитала баронеса і взяла Гущенка під руку. — Ви не любите жінок узагалі чи лише радянських? Німецькі жінки значно розкутіші, ніж росіянки, запевняю вас. Може, ви полюбите котрусь із нас?

— А як же культ сім’ї? Адже я одружений, — парирував він.

— Ну, культ сім’ї культивують, і то віднедавна, у нашій країні, тож до чого тут ваша радянська родина?

Герцога або барона

Навіть короля,

Ось такого чоловіка

Хочу, хочу я… —

— наспівала вона.

— Це що за пісенька, самі вигадали? — запитав Гущенко.

— Старовинна німецька пісенька.

— Говорять, що повій у Німеччині відправляють до концтаборів, — зауважує Лілія, кидаючи промовистий погляд на «розпусну» баронесу. Та ігнорує сказане.

— А що тут дивного? — запитує Клейст, не зрозумівши натяку.

— Дивно те, що людину, якій нічим прогодувати рідних, відправляють до концтабору за торгівлю тілом, — говорить Гущенко.

— Ось цього не потрібно говорити, пане Гущенко! Ви не плутайте Німеччину із Францією. У Німеччині, щоб нормально існувати, жінка має безліч можливостей — отримати освіту можна безкоштовно. Не хочеш учитися — є курси. Можна стати офіціанткою або продавчинею. Нарешті, піти працювати підсобницею на будівництво — весь рейх у будівельних риштуваннях. У нас немає безробіття! Але, щоб нормально жити, треба працювати. Набагато простіше лінуватися і заробляти на життя, нічого не створюючи. Цей порок ми і лікуємо працею в концтаборах, — твердо говорить Клейст. — А в СРСР хіба не так, гер Гущенко?

— В СРСР немає проституції.

— До речі, анекдот на цю тему, — говорить Лені. — Про бабусю короля Пруссії Фрідріха Великого.

— Обережно, Лені, Фрідріх — улюбленець фюрера! — зауважує Клейст. — Вас оголосять ворогом нації, і ви таки потрапите в гестапо, а звідти у концтабір.

— Ворогом нації? Мене? Я прочитала цей анекдот у спогадах самого короля Фрідріха, — гмукнула баронеса.

— Ну, то інша справа, — проти особистих спогадів Фрідріха — улюбленця фюрера, Клейст, звісно, нічого не має.

— Так ось. Бабуся Фрідріха Великого сказала барону Тіле: «Ніколи не зрозумію, як жінка може погодитися на близькість із чоловіком за якісь матеріальні блага». «Навіть якщо ці блага вимірюються сумою у двадцять тисяч талерів?» — запитав барон. «Звичайно. Навіть якщо вони вимірюються сумою у тридцять чи п’ятдесят тисяч», — гордо відповіла королева. «А якщо мова піде про оце чудове намисто із перлів?» — запитав барон. «Ні слова більше, бароне!» — вигукнула королева, відома своєю надзвичайною любов’ю до коштовностей, до перлів — зокрема.

Розділ 51

4 травня 1940 року, 17 год. 20 хв.

Берлін

Гущенко вкотре проклинає той день, коли погодився працювати на Контору. Так, він тоді був молодий і дурний. Замість розуму в голові була романтика. Тож тепер, замість того, щоб роздивлятися вітрини чи гарненьких німкень, має оглядати чоловіків: чи ті, бува, за ним не стежать. Правда, гестапо для стеження може пристосувати і жінку. Хоча ймовірність цього, звісно, менша.

Він сидить біля вікна у ресторані «Zur letzten Instanz» і слухає, як весняний дощ барабанить у скло. Ресторан розташований неподалік від готелю на вулиці Вайзенштрасе, 14. У перекладі назва ресторану означає «До останньої інстанції». Говорять, раніше неподалік була будівля суду і тут зустрічалися прокурори, адвокати, нотаріуси. Люди загалом не бідні, але й Гущенко може собі дозволити іноді заходити в подібні місця і замовляти популярне тут пиво «Берлінер вайс» — «Берлінське біле».

Гущенко знову озирнувся навколо, але нікого підозрілого не помітив. Тоді що ж його непокоїть? За ці останні тижні — спочатку в Москві, а тепер і в Берліні, у нього з’явилося і міцнішало з кожним днем відчуття небезпеки. Ніби на нього, як на зайця, полює одразу кілька мисливців. Що у нього в активі? Невиконане завдання зустрітися з Кузелею. Легкий флірт з баронесою з її ініціативи. Складні стосунки з Лілією, яка таємно від нього зустрічається з працівником посольства, а значить — з великою долею ймовірності, шпигує за ним. Шпигує і намагається встановити близькі стосунки. До речі, за багатьма ознаками і баронеса, схоже, не проти з ним зблизитися. Що треба Лілії, він може здогадуватися. А чого хоче баронеса?

Сьогодні в ресторані готелю черговий день без м’яса, а оскільки риби теж немає, то на сніданок тільки кисляк з двома маленькими булочками. Утім, офіціант порадив йому піти в «Zur letzten Instanz». Мовляв, там завжди є все. Хоч і дорожче.

І ось він тут. Але й тут риби немає. Але є картопля з консервованими овочами. Всі продукти — для армії, для перемоги. Ну й несмачна страва війна!

Сьогодні Гущенко знову зустрічається з Клейстом, Лені та Лілією. На думку Гущенка, стосунки їхньої четвірки стають аж занадто близькими, а значить, обтяжливими. І особисто для нього, і для його місії тут, у Берліні. Він воліє мати більше часу, вільного від цієї компанії. Але, на жаль, не завжди можеш чинити, як хочеш.

Сьогодні Клейст запрошує всіх на каву і, що найдивовижніше у цьому запрошенні, на каву з цукерками. Звісно, до кави і цукерок передбачена чимала доза шнапсу. На тому, щоб була Лілія, наполіг Клейст. Гагаріна ніхто нікуди не запрошує. Але він від того небагато втрачає — вже котрий день п’є по черзі з усіма художниками — учасниками виставки.

Зустрічатися з Клейстом і баронесою Зігфрід Гущенко волів би без Лілії. По-перше, між Лілією і Лені постійно відчувається напруга. Привітання крізь зуби, отруйні посмішки, злі шпильки. А по-друге, його напружує сама Лілія. Вона його ревнує до Лені й постійно ставить у незручне становище.

Головна справа місії Гущенка в Берліні — зустріч із Кузелею — взагалі зайшла у глухий кут. У принципі, він сам вирішив, що вона туди зайшла. Зустріч він міг провести досить швидко. Наприклад, просто піти до Кузелі додому чи в лікарню. Якби був розвідником-початківцем, то швидше за все знайшов би його адресу в довідковому бюро або якимось чином дізнався в інституті — існує мільйон варіантів добування адреси потрібної людини. І спробував би зателефонувати Кузелі додому. Та він не початківець — це перше. І він пам’ятає про загиблого зв’язківця — це друге. Він зовсім не хоче стати наступною жертвою автокатастрофи і тому зробить усе за інструкцією — буде чекати, поки Кузеля видужає і вийде на роботу.

Цікаво, а що йому робити, якщо Кузеля не з’явиться до самого від’їзду? Запитати поради у Кобулова? Але він і так знає, яка то буде порада! Є купа ознак, за якими Гущенко відразу зрозумів, що Кобулов у розвідці дилетант. Відповіддю Кобулова, звичайно, буде наказ зустрітися з Кузелею негайно і за будь-яку ціну.

Невиконання завдання йому, звісно, не подарують. І якщо Кузеля не з’явиться в інституті, йому доведеться йти на ризик. Але поки що час терпить. Він не повинен педалювати розмову з Кобуловим, поки той сам не зачепить тему. А поки що — Лілія.

Зустріч із Лілією призначена на шосту вечора біля входу в готель. Клейст і Лені мають під’їхати о пів на сьому.

Гущенко вийшов з ресторану. Швидко дістався до готелю і глянув на годинника. Він прийшов на двадцять хвилин раніше. Тож зміг подихати вихлопами довжелезної колони автівок із сірими тентами і потворних броньовиків — із двома величезними передніми колесами і десятьма задніми — на гусеницях. Він зайшов на терасу відкритого кафе поряд із готелем, замовив чашку ерзац-кави і почав чекати. Запах ерзацу розбудив у ньому тугу за Марією і Сашком. Гущенко отримав листа, в якому Марія пише, що у неї все добре. Дуже сподівався, що, поки він займається Кузелею, ні їй, ні синові нічого не загрожує. Та що буде з ними у випадку провалу його місії, страшно й подумати. Тому завдання потрібно успішно виконати.

Частина цього успіху криється в спілкуванні з Лілею, щоб посольські не здогадалися, що він перестав бути статистом і перейшов у режисерську групу цього спектаклю. Судячи з усього, Лілію посадили йому на «хвіст» Фітін з Меркуловим. Не довіряють? Схоже на те. Можливо, вони наказали їй стежити за ним, схоже, що й залізти в ліжко. Цікаво, чим вони тримають її на гачку, на професіоналку вона не схожа. Про який професіоналізм може йти мова, коли Лілія працювала секретаркою Герасимова? Правда, вона могла бути складовою НКВС у боротьбі за соцреалізм у мистецтві. Говорячи звичайною мовою — сексоткою.

Дивлячись уздовж вулиці, він раптом бачить Лілію, яка наближається. Вона, нарешті, зрадила яскравим ганчіркам. Вбралася у строгий синій костюм і білу блузку.

— Давно чекаєте? — сідає вона навпроти. Погляд блукає десь у нього за спиною.

— Так, спеціально прийшов на годину раніше, аби підлеститися, — він з усмішкою дивиться на неї.

— Ви впорались. Тут щось можна взяти без карток? — Лілія нарешті фокусує свій погляд на ньому.

— Шнапс і ерзац-каву.

Гущенко гукнув кельнера і замовив дві кави і по крихітному келишку шнапсу. На закуску подають дві маленькі безкарткові булочки. І то добре.

— Як там наші компаньйони? — чергова фраза. Треба ж про щось говорити.

— Ви про Клейста, Шютте чи, може, про Лені? — Гущенко з готовністю підхоплює розмову. Надмірна напруга у відносинах з Лілією обтяжує його.

— Ту шльондру я терпіти не можу, вона мені зовсім нецікава, — в її тоні нотки неприхованої ненависті.

— Чому? — Гущенко робить вигляд, що щиро здивований.

— Важко сказати. Є люди, які відразу викликають відразу. Вибачте за каламбур. Та товстунка дивиться на вас, як миша на сир! Не уявляю, що у вашій персоні її так приваблює… Сподіваюся, ви не збираєтеся передавати їй мої слова?

— Та ви ж щойно сказали, що ні вона, ні її думки вас не обходять? Хочете зберегти маску доброзичливості?

— Атож. Вважайте, що цього вимагає дипломатичний етикет. Вона просто неприємна. І дуже цинічна. Втім, як і ви. Два чоботи пара.

— Про мене — зрозуміло. А як ви змогли її так добре розпізнати? Адже ви спілкувалися з нею лише кілька разів?

— Я відчуваю, що вона цинік.

— Ну добре, а хто з нас не цинік?

— Я — ні. Вона — цинічна шльондра. А я — ні! — Лілія починає дратуватися.

— Ні? Пийте шнапс, — якомога примирливіше говорить Гущенко.

— Я ковтнула. Цей шнапс за смаком нагадує йод. А я не люблю пити йод. Що пропонуєте сьогодні робити?

— Я пропоную кіно або театр, на вибір і вечерю в гарному ресторані.

— Ви, здається, стали на шлях виправлення. — Її обличчям пробігла тінь задоволення.

— Атож, — радо погоджується Гущенко. — До речі, куди ви поділи свого другого шанувальника?

— Це ж кого? — не розуміє Лілія.

— Товариша Гагаріна. Його не видно кілька днів.

— Товариш Гагарін щодня п’є у клубі нашої колонії на Потсдамерштрасе. Думаю, тепер він уже шанувальник виключно шнапсу. І я йому зовсім нецікава. А хто мій перший шанувальник? — з викликом запитує вона.

— Звісно, хто — я.

— Не клейте дурня, — Лілія махає рукою, але помітно, що цей жарт їй приємний.

— Хоча є й третій — гер Клейст. Він дивиться на вас із захопленням, повірте моєму досвіду.

Про вовка помовка — з’являються Клейст із Лені. Обоє з посмішками на вустах. На Клейстові сірий костюм, темна краватка і дуже добре підібраний у тон костюма капелюх. Памушка-баронеса одягнена, як і завжди, дорого. На ній яскраво-червоний костюм, що вигідно підкреслює її пишні форми, і темно-червоні туфлі на високих підборах. Її ніяк не можна назвати товстункою. Просто розкішна жінка з пишними формами. Клейст вручає Лілії троянду, а Гущенкові пропонує досить мляве рукостискання. Лені у свою чергу подає руку Гущенкові. Її рукостискання більш чоловіче, ніж у Клейста. Гості принесли у подарунок шоколадні цукерки — давно забуту розкіш, й англійську зубну пасту, не менш розкішний подарунок. Клейст пояснює, що зубна паста трофейна, із затриманого у норвезьких водах англійського суховантажу, і вручає їм по тюбику.

Гущенко замовив ще три кави, і, поки її готують, Лені захоплено розповідає, що побувала за дорученням міністерства в одній з дев’яти розрекламованих пропагандою доктора Геббельса «шкіл арійських наречених», де дівчата навчаються бути зразковими домогосподарками і дружинами для офіцерів СС.

— Слухайте, Лені, — зауважує Гущенко. — Ось ви німкеня… Ви ж німкеня?

— Саме так, — гордо відповідає Лені.

— Як ви дивитеся на те, що в цій війні може загинути величезна кількість мирних громадян, жінок, дітей? Мені цікава ваша особиста точка зору. А не держави, партії чи доктора Геббельса.

— Річ у тім, пане Гущенко, що особисто мені далеке абстрактне поняття людяності. Німець має бути людяним до німців, — баронеса з тих, хто не лізе за словом у кишеню.

— А, скажімо, француз, який підніме зброю проти німців, — мерзотник, незважаючи на те, що він став на захист своєї країни і воює за свою родину і співвітчизників? — вперто продовжує допит Гущенко.

— Захист Німеччини від французів чи Франції від німців — не рівнозначні поняття. Не існує абстрактного поняття добра і зла. Хіба не є очевидним, що Німеччина несе Європі прогрес і процвітання? Франція може поділитися з європейцями лише торжеством єврейського капіталу.

— Це — помилкова теорія! — твердо сказав Гущенко, зробивши велику паузу після «це».

— Гер Гущенко, наскільки мені відомо, в СРСР плекають аналогічну теорію, — парирує ідеологічно підкована баронеса.

— Мені важко з вами погодитися.

— Хочете приклад? — запитує баронеса, дістаючи із сумочки свої дамські сигарети і сірники.

— Будь ласка.

— Скажімо, убивство дітей, на ваш погляд — це погано?

— Жахливо!

— Згода — жахливо. А вбивство конкретних дітей — дітей царя Миколи Другого? — баронеса вже припалила. Палить і Клейст, і їхній столик повільно оточує хмарка диму. — Як у вас це називають, дітей експлуататорів. Крізь цю ж призму подивіться на вбивство мирних французів.

Гущенко потер двома пальцями чоло:

— Так, тут важко щось заперечити. Значить, увесь світ нікчемний?

— Саме так, — погодився Клейст. — У всьому винен цей недосконалий, нікчемний світ. Гер Гущенко, хочете ще один доказ того, що системи цінностей наших країн тотожні?

— Будь ласка.

— Запитання до фрау Лілії: що ви думаєте про фінську кампанію Росії?

— Фіни — мерзотники, — Лілія задоволена, що і її нарешті запросили до розмови.

— Чудово! А ви, фрау Лені?

— Мерзотники на сто відсотків, — як це не дивно, але баронеса погоджується з Лілією.

— Але ж вони боролись за незалежність своєї батьківщини, — зауважує Гущенко.

— Боролися з нашим союзником — Росією, — зауважила й собі Лені.

— Ось вам логіка, — резюмував, посміхнувшись, Клейст.

— Це — звичайна демагогія, — не погодився Гущенко.

Нарешті офіціант приносить каву, і суперечка потроху вщухає. Всі розбирають чашки й цукерки. Лілія, як звичайно, сідає так, аби продемонструвати свої форми. Лені розстібає червоний піджак і відкриває блузку з глибоким декольте. Коли її очі зустрічаються з поглядом Гущенка, вона посилає йому інтимні посмішки.

— А тут непогано, — переходить на мирну тему Лені, їй помітно набридли навколополітичні дискусії, — якби ще сюди рулетку, то ціни б не було цьому закладу.

— Лені, у моїй присутності прошу не говорити про рулетку, — серйозно говорить Клейст, блиснувши очима на свою секретарку. — І взагалі, вгамуйте свої порочні пристрасті. Я не хочу мати через вас проблеми з гестапо.

* * *

Гущенко довго не міг заснути. За відкритим вікном час од часу чувся гуркіт автівки, його змінював шурхіт кроків або голоси перехожих. Прохолодний вітерець від Шпреє хитав штори. Думки повільно текли, відганяючи сон. Він уявив свою дванадцятиметрову кімнату в комуналці на вулиці Біговій у Москві. Ось спить Марія. Ось Шурик.

Думав про людяність німців виключно до німців. Вони на танковій броні просувають у Європу «німецький порядок». Що буде, якщо німці зі своїми порядками прийдуть у СРСР? Його дружина єврейка. Він українець. Його син український єврей. А враховуючи те, що у євреїв національність визначають по матері — просто єврей.

Можливо, якщо Лені й Клейст з «німецьким порядком» прийдуть у СРСР, його сину доведеться харчуватися недоїдками і відвідувати крамниці лише у встановлений час? І дружині теж.

Сон зморив його під ранок, і через якийсь час він побачив худе вилицювате обличчя Ренуара. Той сидів у кріслі на терасі великого будинку з ліпниною під дахом, укритий до пояса картатим пледом. Перед ним парувала чашка м’ятного чаю — листки м’яти плавали на поверхні. У вазі — галетне печиво.

— Привіт, П’єре-Огюсте Ренуаре! Ти П’єр чи Огюст? — привітався Гущенко як до старого знайомого.

— Огюст, — повернувся на голос Ренуар. Вітально кивнув. — А, це ти? Сідай поряд. Милуйся цим чудовим пейзажем. Я щоранку п’ю чай на терасі і спостерігаю його і за багато років картина жодного разу не повторилась.

— Хіба таке можливо? — Гущенко сів у крісло, що стояло поряд.

— Так. Змінюється небо — змінюються тіні — змінюються кольори. Змінюється все. Колір неба варіює від блакитного до пурпурового. Навіть жовтого, — на підтвердження своїх слів Ренуар показав рукою на краєвид, що відкрився перед ними.

— Але ж ти не пишеш пейзажі, — здивувався Гущенко, він уже теж тримав у руці теплу чашку запашного чаю.

— Так, я просто не наважуюся взятися за пейзаж, — пояснив Ренуар. — Тільки закінчений бовдур може змагатися з природою.

— Як вважаєш, те, чим я тепер займаюся, — це добре чи погано? — Гущенко був упевнений, що Ренуар в курсі його справ.

Так і виявилося. Він зовсім не здивувався запитанню. Насупив брови, похмуро відповів:

— Я всього досяг виключно пензлем. Решта мене ніколи не обходила, — його слова падали повільно. Немов суддя виголошував вирок. Він мить помовчав, потім швидко додав: — Ти зрозумів відповідь?

— Так. Щастя, що тобі не доводилося вибирати… Між грошима і пензлем, — Гущенко опустив погляд.

— Доводилося! — заперечно похитав головою Ренуар і відсьорбнув чаю. — Багато разів. Я міг стати оперним співаком. І мати стабільний прибуток. Але вибрав пензля і бідність. Пий свій чай. У вас у Берліні такого немає…

Гущенко зробив ковток. Чай був дуже смачним. Він відчув, як гаряча рідина потекла в шлунок.

— Добре, отже, ти стояв перед вибором. Але ти рано пізнав смак успіху.

— У 24 роки я вперше виставився в Салоні. Але, якщо думаєш, що далі було безбідне життя, ти помиляєшся! Безгрошів’я переслідувало мене усе життя.

— Мені треба піклуватися про дружину й сина! Дружина не має певного заробітку. Вони обоє залежні від мене.

— У мене було три сини і дружина, яка теж не мала певного заробітку. Вона була швачкою. Я одружився з нею, коли мені було 49.

— 49?

— Так, 49. У неї вже був син.

— Твій син?

— Так. Мій син. А потім народилося ще два. Останній, коли мені було 60. Якби у них не було засобів до існування — скажімо, мій пензель не приносив би грошей — вони б мене зрозуміли. І, запевняю тебе, не судили б мене. Запевняю тебе, у нас на столі не щодня було м’ясо. І навіть не щотижня, — Ренуар допив чай, встав і потягнувся. — Скільки тобі років?

Гущенко розглядав Ренуара, цього високого чоловіка з доброзичливим обличчям, довгими руками з великими кистями і приємною посмішкою.

— Мені 40.

— Коли мені було сорок, я написав найулюбленішу свою річ — «Сніданок у солом’яних брилях». Яку навряд чи перевершив. Хоча ні, потім ще були «Парасольки». Словом, у твоєму віці я був бідним і щасливим. Малював і не переймався думками про гроші, — Ренуар пройшовся терасою з кінця в кінець. Зупинився перед Гущенком. — Що ще тебе цікавить?

— Кажеш, бідував? — запитав Гущенко, підвівши погляд. — Між бідуванням і нестачею грошей, чи обідом без м’яса — велика різниця.

— Можеш не сумніватися. Я бідував, — Ренуар розвів руками. — Навіть коли вже був відомим.

— А я не вважаю себе відомим.

— Не варто заздрити. По-перше, тобі лише сорок і в тебе все попереду. А по-друге… По-друге, я постійно сильно хворів. Ревматичний артрит. І, мабуть, погодився б поміняти здоров’я на популярність. Я волів би бути невідомим маляром. Більш того, всі гроші, що я заробив в останні роки, ми витратили на переїзд ближче до моря, аби лікувати той клятий артрит.

Урешті-решт, на зміну популярності прийшла слава. Але я вже був зовсім немічним, а за кілька років до смерті мене розбив параліч. Утім, руки рухалися. Я малював і був щасливим.

— Ким був твій батько?

— Звичайним кравцем.

— Я свого зовсім не знав. А чи міг би ти відмовитися від улюблених своїх робіт, якби такою ціною можна б було забезпечити родину?

— Ти про що?

— Ти погодився б, щоб не було, скажімо, «Сніданку у солом’яних брилях», або «Гойдалки», але твої діти жили краще?

Ренуар довго думав, нарешті сухо й рішуче, як відрізав, сказав:

— Ні.

— Чому — ні?

— Ти знаєш, і мої сини, і моя дружина, я впевнений, не дозволили б мені так зробити, — він посміхнувся. То була гордість за сім’ю.

— У кожній твоїй роботі — свято. Як таке може бути? — Гущенко ставив запитання за запитанням, навіть уві сні він розумів, що час у нього обмежений.

— Бо життя — це і є свято! — проголосив Ренуар. Чомусь зробивши жест у бік пейзажу, що відкривався з тераси. І неочікувано для Гущенка раптом сам поставив запитання: — Чи цікавляться у твій час моєю творчістю? Я відомий?

У його голосі вчувалася надія і навіть біль.

— Дуже, — із задоволенням відповів Гущенко. Йому подобалося приносити гарні звістки.

— Мої картини крадуть? — із задоволеною посмішкою запитав великий майстер.

— Так, я багато про це чув.

— Вважай, що життя склалося, — Ренуар ще раз задоволено посміхнувся і швидко розтанув у блакитній імлі.

5 травня 1940 року, 17 год. 10 хв.

Москва

Двоє співробітників НКВС в автомобілі ЗІС на вулиці Біговій уже котрий день нудилися за опущеними шторами.

— Слухай, якого дідька ми стовбичимо тут з дня у день? Нічого ж підозрілого! Ця жінка — на роботу, з роботи — в дитсадок, з дитсадка — додому, — роздратовано сказав один, знімаючи із шиї зашморг краватки.

— Наказ товариша Саркісова, — відповів другий. — Накази не обговорюють, а виконують. У Конторі краще знають, де нам стовбичити і що робити.

— Хоч би почитати щось можна було! Я вчора дістав «Аеліту» Олексія Толстого. Класна річ! Як один полетів на Марс.

— Читати заборонено інструкцією.

— Заборонено, заборонено… Можна читати по черзі.

— Від таких начитаних, як ти, лише проблеми.

— Ленін сказав: «Учитися, учитися й учитися», — зауважив прихильник Толстого. — Той художник, якого ми пасли, кудись зник. Може, вже посадили?

— Може…

— А його дружина, хто вона? Ворог народу?

— Менше знаєш — міцніше спиш. Може, й ворог народу. Ось вона!

На розі з’явилася жінка з маленьким хлопчиком. Хлопчина щось жваво розповідав, тримаючи матір за руку.

Марія слухала щебетання сина, але його слова не доходили до її свідомості. Вона думала про Гущенка. Іноді проходив день і вона навіть не згадувала його. Не відчувала, що їй бракує чоловіка. А іноді — як сьогодні — їй сумно до сліз і дуже бракує його. Можливо, ці відчуття пов’язані з погодою? Сьогодні над Москвою низьке, похмуре небо. Сіро й непривітно. А значить, день суму.

За жінкою із хлопчиком із заштореного ЗІСа уважно спостерігають дві пари очей.

— Якщо її посадять, що буде з малим? — запитав один, копирсаючись вказівним пальцем у носі.

— Здадуть у дитбудинок. Держава виховає його справжнім радянським патріотом. І він нічого не буде знати про своїх батьків — ворогів народу, — відповів другий.

До машини підійшов співробітник НКВС — лейтенант Говоров у чорному комбінезоні, тримаючи в руках дерев’яний ящик з інструментами. Саме такий ящик зазвичай носять сантехніки. Він увесь час ішов за жінкою з хлопчиком.

Вікно опустилося.

— Об’єкт здав. Сьогодні жодних контактів.

— Втім, як і вчора. Об’єкт прийняв, — відповіли з-за вікна.

Скло піднялося. Говоров повернувся і повільно пішов назад. Справжній сантехнік, якому не дуже хочеться йти працювати за викликом. Він жодного разу не озирнувся. Так він і повинен був чинити за інструкцією. Об’єкт перейшов у розпорядження його колег.

Розділ 52

Газета «Фьолькішер Беобахтер»,

6 травня 1940 року

«Ми повинні всю націю вести у націонал-соціалізм, та лише кращі стануть членами партії».

Адольф Гітлер

6 травня 1940 року, 12 год. 45 хв.

Берлін

Наступного дня після відкриття виставки до Гущенка підійшов кореспондент «Нью-Йорк Таймс» Тоні Гарісон і представив невисокого, у гарному елегантному костюмі чоловіка зі світлим, зачесаним назад волоссям.

— Доброго дня, це і є гер Гущенко. Керівник усього цього дійства. А це — гер Гофман, Генріх Гофман. Гер Гофман великий поціновувач мистецтва, найвідоміший фотограф Німеччини й особистий друг фюрера. Гер Гущенко пише книгу про Адольфа Гітлера. Можливо, ви будете корисні один одному. А може, навіть подружитеся. Знаючи вас обох, вважаю, що ви схожої вдачі.

Гущенко вдячно кивнув Гарісону: зробив, що обіцяв.

— Що, на вашу думку, гер Гарісон, робить нас схожими? — з усмішкою запитав Гофман. — Сподіваюсь, не моя міцна дружба із «зеленим змієм»?

Гарісон голосно засміявся. У його великому тілі, здавалося, були необмежені голосові потужності.

— Для початку, у вас, як і у Гущенка, чудове почуття гумору. Любите теплу компанію і гарне спілкування, я перепрошую, мушу відкланятись. Мені ще готувати репортаж для суботнього номера про вашу чудову виставку.

— А що, із «зеленим змієм» ви справді на «ти»? — запитав Гущенко, потискаючи невелику, але міцну долоню Гофмана.

— Ми з ним давні найщиріші друзі, — серйозно відповів Гофман. — Я б сказав — нерозлучні друзі.

Гущенко багато чув про Гофмана. Фотоательє Генріха Гофмана знаходилося поряд із рейхсканцелярією. Ні для кого не було секретом, що Гофман входить до найближчого оточення фюрера. І коріння цієї дружби сягає тих часів, коли фюрер був завсідником вуличних пивниць, ховався від переслідування поліції й лише боровся за владу.

У рейху завжди існувала негласна заборона на фотографування фюрера. Цією монополією володів лише Гофман. Річ в тім, що фюрер дуже прискіпливо ставився до своєї зовнішності. І Гофман узгоджував особисто з ним усі сумнівні знімки. Таким чином, будь-яка газета фото Гітлера могла придбати лише у Генріха Гофмана. Ці особливі стосунки зробили Гофмана мільйонером і одним із найзаможніших людей рейху. Більшість фото фюрера, що друкувалися в 39-му році у радянській пресі, теж належали не ТАРС, а особисто Генріху Гофману. І ТАРС, як і всі світові інформаційні агентства, платило Гофману чималі гроші за фото фюрера.

— Я регулярно доповідаю фюреру про всі мистецькі події, що відбуваються в Берліні. Що стосується образотворчого мистецтва, то фюрер ним цікавиться особливо й особисто бере участь у всіх визначних форумах. Фюрер саме від мене дізнався, що делегацією керуєте ви, гер Гущенко. І на моє велике здивування, розповів мені, що ви його молодий берлінський учитель живопису і, крім того, один із кращих пейзажистів Європи. Це не комплімент — він справді вважає вас неперевершеним майстром пейзажу!

Гущенко озирнувся, чи ніхто не чув слів Гофмана. Ні. Близько нікого не було, тим більше що гриміли популярні радянські мелодії. «Квітучий травень» Полонського змінила «Йдемо, веселії подруги» Лебедєва-Кумача:

Ану-ка, девушки! Ану, красавицы!

Пускай поет о нас страна!

И звонкой песнею пускай прославятся

Среди героев наши имена!

Помітивши, що Гущенко озирнувся, Гофман взяв його під руку і, нахилившись до плеча, тихо сказав:

— Я розумію неоднозначність ситуації, але наша розмова буде цілком конфіденційною. Як і факт вашого знайомства із фюрером. Скажімо так: про це в Берліні будуть знати три особи: він, ви і я.

Гущенко кивнув:

— Це було б дуже доречно в наші непевні часи. Тим більше, що з фюрером я бачився і спілкувався у мистецькій школі в Берліні зовсім мало. Скажімо так — не більше десяти разів. А про вас, гер Гофман, чув дуже багато.

— Фюрер був так захоплений вашою технікою малювання, що запам’ятав би вас, якби ви поспілкувалися лише раз. Може, вийдемо і вип’ємо десь кави? — запитав Гофман. — Подалі від зайвих очей і вух…

— Із задоволенням, — погодився Гущенко. Він теж волів поговорити з Гофманом наодинці.

— Більше того, оскільки нормальної кави, як ви, я думаю, вже впевнилися, в Берліні немає, то я пропоную поїхати до мого ательє, — кинув уже на виході із салону Гофман.

У Гофмана був новенький «мерседес». Як він пояснив Гущенкові — подарунок від Гітлера на день народження.

Ательє Гофмана знаходилося в самому центрі Берліна, на Унтер-ден-Лінден, у великому, майже монументальному, але досить непривабливому будинку. Від будинку віяло гранітним холодом. Вікна ховалися за кованими ґратами.

У Берліні подейкували, що Гофман знає завжди трохи більше, ніж інші. Він весь час вивішував у вікні карти країн Європи, де проходили чи планувалися бойові дії. Нині там висіли карти Голландії, Бельгії, Данії, Норвегії і Франції.

Вони вийшли з автомобіля і викладеними гарним червоним камінням сходами піднялися до великих металевих дверей.

Ательє складалося з кількох приміщень. Вітальня, куди вони зайшли, була майже квадратною, з великими вікнами і декорованими дорогою тканиною стінами. Скрізь фото. Великі, менші, зовсім маленькі. Гущенко поклав капелюха на стіл і почав їх розглядати. На великих — Гітлер із Гофманом. Але були й інші: Гітлер із президентом Гінденбургом, Гітлер у виготовленому на його замовлення гоночному автомобілі «мерседес-бенц», Гітлер зі своєю улюбленою вівчаркою Блонді.

«Оце я вдало потрапив, — подумав Гущенко, — Кобулов буде у захваті».

Його увагу привертало величезне, майже на півстіни, фото симпатичної усміхненої дівчини зі світлим хвилястим волоссям.

— Хто це? — запитав Гущенко.

— Це Єва Браун. Колись вона була моєю фотомоделлю. І, за сумісництвом, адміністраторкою. Приймала замовлення від клієнтів. Ви не чули про неї? — загадково запитав Гофман.

— Ні, — Гущенко стенув плечима. — Вперше чую від вас.

— Єва, Єва… Нічого. Колись іще почуєте. Це справді видатна жінка.

— А це? — тут Гущенкові не довелося імітувати здивування. Він зупинився вражений. На стіні висіло фото — Гофман біля Мавзолею Леніна на Красній площі. Поряд фото Сталіна, який чаркується із… Гофманом, у руках якого — великий фужер.

— Ха-ха, — весело розсміявся Гофман, — чого ви завмерли, гер Гущенко? Серцебиття нормальне? А пульс? Ви здивовані, що я знайомий зі Сталіним? Все дуже просто. Це ми з вашим фюрером на підписанні пакту про дружбу між Німеччиною й СРСР.

— Пакту про ненапад, — спантеличено виправив його Гущенко.

— Так. Пакту про дружбу та ненапад. Я був у Москві з особливою місією. Саме мені, а не Ріббентропу, фюрер доручив передати Сталіну його особисті привітання. Що я й зробив. Цей момент і відображений на фото. Ми зі Сталіним тоді пили найбільше. Ріббентроп напередодні сказав, що пити зі Сталіним доручимо Гофману, бо в рейху ще не народилася людина, яка б його перепила.

— Гер Гофман, ви вмієте здивувати. До речі, Сталін тримає в руці стопку, а решта — фужери. Він пив щось особливе?

— Ні, всі пили одне й те ж. А чому так? Це і досі загадка. Може, він боявся, що хтось підмінить бокал.

— Фантастика, — Гущенко був надзвичайно здивований побаченим і почутим.

— Саме я повинен був передати всі враження про Сталіна і про Москву фюреру, — Гофман широко посміхнувся, продемонструвавши зуби — міцні й білі. Зуби не найбіднішої людини в нацистській Німеччині.

— І як ви справилися з важливою місією?

— На відмінно. Фюрер цілковито змінив свою думку про Сталіна. Коли я повернувся і розповів фюреру про все, що побачив, фюрер перейнявся до Сталіна глибокою повагою. Гер Гітлер вважає, що вони обидва дуже схожі — вихідці з самих низів. Плоть від плоті народу. Коли я зауважив, що Сталін свого часу грабував банки, фюрер мені відповів буквально наступне: «Гофман, він грабував банки не для себе. Він віддавав гроші партії. А тут дуже важлива і навіть принципова різниця».

— Дуже цікаво. Ви знаєте, це поки що великий секрет, але я збираю матеріали для книги про гера Гітлера. Зокрема, як про художника та непересічну особистість. Це могло б бути дуже цікаво для радянських людей.

Гущенко придумав тему книги, аби мати можливість ставити будь-які запитання про фюрера та інших бонз у рейху.

— Книгу? — Гофман на мить замислився. — Ви знаєте, це надзвичайно цікаво. Враховуючи особливі відносини наших країн, дуже дивно, що ця ідея досі нікому не спала на думку. Я вважаю, що вона буде до вподоби фюреру. Більш того, я думаю, можна було б паралельно видати книгу про Сталіна в Німеччині. Геніально! Сідайте, — запросив Гофман Гущенка. — А про художні уподобання фюрера ніхто краще за мене не може розповісти. Що саме вас могло б зацікавити?

— Тема фюрер і мистецтво — дуже цікава, — Гущенко сів і закинув ногу на ногу.

Гофман дістав пляшку червоного вина, порізав сир і наповнив бокали.

— За знайомство, — вони випили. Вино було дуже гарне. — Візьміть — це м’який голландський сир, упевнитеся, що краще за все до червоного вина пасує не м’ясо, як вважають невігласи, а м’який сир. Ось, наприклад, фюрер дуже негативно ставиться, як він висловлюється, до поїдання «трупів мертвих тварин». Він сам ніколи не вживає м’яса. Але ми відволіклися від теми. Кажете, фюрер і мистецтво?

— Так, фюрер і мистецтво, — підтверджує Гущенко.

— О, я вже говорив, що фюрер особисто цікавиться усіма заходами, які стосуються образотворчого мистецтва. І я разом з ним. Фюрер дуже цінує мою думку. Слухайте, Гущенко… Та що говорити. Давайте якось проїдемо музеями, і я покажу вам найулюбленіші полотна фюрера, і ви сам все зрозумієте, — він відкинувся на спинку крісла і налив іще по бокалу.

— Із задоволенням! Кажуть, фюрер негативно ставиться до відхилень від реалізму?

— Ви натякаєте, що так само, як і Сталін? — Гофман запалив, затягнувся, струсив нігтем попіл сигарети у попільничку. — Ну, тут ваше порівняння не дуже вдале. Ви знаєте, гер Гущенко, гер Гітлер, на відміну від вашого Сталіна, вибачте, не ортодокс. Він цінує думки оточення, навіть сторонніх людей. Я розкажу вам про один випадок. У 1938, здається, році ми з фюрером відбирали експонати на виставку. Фюрер усе, що стосується образотворчого мистецтва, бере дуже близько до серця. Серед представлених полотен була картина художника Падуа з назвою «Леда й лебідь». Сюжет простий — оголена дівчина, і у неї між ногами прилаштувався красивий білий лебідь. Зважаючи на культ сім’ї, що панує у рейху, і кримінальну відповідальність за розповсюдження порнографії, сюжет дуже сумнівний. У технічному сенсі вона була написана чудово, але зухвалість авторського задуму була виражена, мабуть, занадто відверто, так що я відклав її убік, щоб порадитись з фюрером.

— І яка була його думка? — з цікавістю запитав Гущенко.

— Ця картина й на нього справила глибоке враження, але він побоювався, що вона здасться образливою деяким відвідувачам виставки, і не наважувався ухвалити остаточне рішення. Потім у нього виникла одна ідея: «Таку картину може, мабуть, оцінити лише жінка. Запитаємо фрау Трост, дружину професора Троста». Професор Трост, відомий мистецтвознавець, теж брав участь у відборі картин і привів із собою дружину.

Фрау Трост досить довго розглядала цю картину й заявила, що не бачить причин не допускати її до виставки. Мабуть, вона не провела інтимні паралелі, що впали в око нам із фюрером. Ну оголена жінка, ну лебідь поряд.

«От бачите, Гофман! Виявляється, ви більш сором’язливий, ніж жінка. Ця риса вашого характеру для мене новина», — пожартував тоді Гітлер.

Вердикт фрау Трост відкинув усі його побоювання, і він наказав мені виставити картину, що я й зробив, повісивши її на чільному місці.

Але вночі мене розбудив телефонний дзвінок. Це була… фрау Трост.

«Я не можу зімкнути очей, професоре! — сказала вона. — Ця картина не дає мені спокою! Я все думала й думала про неї і прийшла до твердого переконання, що картину Падуа не можна виставляти на публіці. Будь ласка, поговоріть із фюрером! Прошу вас, гадаю, що може вибухнути скандал!» Я сказав, що передам її думку фюреру, але добре знаю Гітлера, навряд чи він змінить уже ухвалене рішення.

Коли наступного дня я сказав Гітлерові про цей нічний дзвінок, він спочатку розсердився, а потім розвеселився: «Як це схоже на жінок! На них зовсім не можна покластися! Фрау Трост повинна була заздалегідь обдумати всі свої резони. Тепер, коли я ухвалив рішення, я від нього не відмовлюся!»

— І що, виставка мала успіх? — запитав Гущенко.

— Величезний! — Гофман уже знову наповнював спорожнілі бокали.

— І як розцінила публіка картину Падуа?

— Вона викликала багато суперечок — хтось був за неї, хтось проти, багато хто з провідних членів партії, включно із жіноцтвом, вимагали її зняти. Але знайшлося стільки ж меценатів, у яких вона викликала такий захват, що вони хотіли її придбати. Однак Мартін Борман випередив усіх.

— Мартін Борман — це хто?

— Борман — права рука Гітлера. Рейхсляйтер партії. Як на мене, один із небагатьох моральних партійців. Фюрер говорить, що Борман думає, як він. І що Борман здатний зробити за годину те, на що іншому потрібен місяць. Улюблена фраза Бормана: «Beeilung, Beeilung…» («Покваптеся, покваптеся…»)

— Дуже цікаво! А фюрер дарує друзям предмети мистецтва?

— Так. Найбільше Гітлер любив дарувати їх на дні народження. Зі своєї досить великої колекції він вибирає роботу, яка якимось чином асоціюється у фюрера з тим, кому буде подарована.

— Наприклад.

— Наприклад? — Гофман замислився, припалив від недопалка нову сигарету. Випустив хмарку диму. — Наприклад, Дорпмюллер, міністр транспорту й зв’язку, одержав на свій сімдесятирічний ювілей пейзаж Шпіцвеґа із залізницею; Онезорге, міністр пошти, «Стару поштову карету» Пауля Хея, адміралові Редеру Гітлер подарував «Битву на морі» Віллема ван де Велде, Ґерінгу, затятому мисливцеві, «Сокольничого» віденського художника Ганса Макарта. Доктор Лей одержав «Ченця, що п’є» Грютцнера, а весільним дарунком для Геббельса Гітлер вибрав «Вічний медовий місяць» Шпіцвеґа.

— Мабуть, у фюрера справді чудова колекція. Враховуючи хоча б музейний потенціал країн, які підкорила Німеччина.

— Ви про Польщу?

— Ну чому тільки про Польщу? А Голландія, Бельгія? Голландські живописці — це ж класика світового мистецтва!

Гофман похитав головою, зробив ковток вина:

— Фюрер ніколи не бере нічого з музеїв. Річ у тім, що Гітлер проводить чітку межу між тими картинами, які здобував у приватному порядку, в основному в мюнхенських і берлінських торговців живописом або на аукціонах. І тими, які були конфісковані в ході кампанії з «охорони» предметів, що належали євреям, або вивезеними з інших країн. Останні він навідріз відмовлявся приймати у свою приватну колекцію.

— Важко в це повірити! — Гущенко й собі ковтнув вина. Вино з м’яким сиром створювало справді чудову смакову гаму. — Хіба може поціновувач живопису примусити себе відмовитися від шедеврів, написаних, наприклад, голландцями?

— Але це так. Гітлер передовсім фюрер, а вже потім поціновувач. Для того, щоб розуміти фюрера, слід враховувати моральний бік справи. Ось Альфред Розенберг вирішив, що зробить Гітлерові величезну приємність, презентувавши йому дві надзвичайно коштовних картини: одна з них — знаменитий «Астроном» Вермера з галереї Ротшильда, а інша — не менш відома «Мадам Помпадур» Буші. І що з цього вийшло?

Коли дворецький передав йому ці дві картини, Гітлер сказав, що їм немає ціни, але був, однак, надзвичайно незадоволений. «Скажіть Розенбергу, що я не звик одержувати подібні подарунки. Ці картини повинні перебувати в галереї, і їхня доля буде вирішена, коли закінчиться війна!» Він відіслав полотна в галерею Лінца.

«Ну, звісно, не в музей же, з якого їх викрав Розенберг», — подумав Гущенко.

— Гітлер вважає, що мистецтво повинно займати виняткове місце в житті рейху, — продовжував Гофман. — Художникам потрібно дати всі можливості для розвитку таланту — зрозуміло, тим з них, хто розділяє здорові й визнані академічні принципи. Але фюрер так само твердо має намір вести нещадну війну з дегенератами.

— Хто саме визначає, де проходить межа між здоровим і дегенеративним? — поцікавився Гущенко, вкотре пригублюючи з бокала.

— В ідеалі це має визначати народ, для якого мистецтво існує. І саме тут, чесно кажучи, є проблема. Доктор Геббельс, якому фюрер довірив керувати імперською палатою образотворчого мистецтва, довів усе до абсурду! Він дав указівку президентові академії Адольфові Циглеру вилучити з німецьких галерей усі картини, неприйнятні для націонал-соціалістичного режиму, і збирався їх спалити!

Коли я почув про цю божевільну ідею, то відразу кинувся в рейхсканцелярію. Мені легко вдалося переконати фюрера в тому, що таке варварське знищення картин — величезна дурість. Гер Гітлер відразу викликав Геббельса і при мені наказав йому призначити комісію для розгляду питання. До неї ввійшли торговці творами мистецтва і відомі діячі культури. Я одержав від фюрера вказівку відвідувати засідання комісії. І стати там його очима і вухами. Запевняю вас, гер Гущенко, поки я там буду, жодна картина не буде знищена. Найбільше, на що може сподіватися Геббельс, — ті картини, які ним будуть категорично не сприйняті, ми продамо в музеї інших країн.

Гофман розлив залишки вина з пляшки:

— За вашу майбутню книгу, гер Гущенко!

Вони випили, і погляд Гущенка знову впав на велике фото гарненької білявки за спиною Гофмана: Єва, Єва Браун, треба запам’ятати це ім’я.

Розділ 53

Того ж вечора доповідь агентів про зустріч Гущенка і Генріха Гофмана лягла на стіл Шелленбергу і Мюллеру. А ще за годину, враховуючи неординарність ситуації і появу на сцені давнього особистого друга фюрера, Гейдріхові. Гейдріх, на ходу вислухавши Шелленберга, запропонував супроводжувати його у салон Кіті, куди він їхав з інспекцією.

Шелленберг повинен був особисто прослідкувати, аби на цей час уся апаратура була вимкнена. У салоні ж повно гарненьких дівчаток нордичної (і не тільки) раси. Шелленберг чудово знав про сексуально запальний, ба навіть сексуально неврівноважений характер свого шефа.

Нерідко Гейдріх залишав тільки одного охоронця і разом із Шелленбергом йшов у напівпідпільні другорозрядні нічні заклади Берліна. Він тішився, що його не впізнають, на «ти» розмовляв з повіями. Проституція в Німеччині була заборонена. Але Гейдріх на це не зважав, іноді він навіть ішов до повій у кімнати. У Шелленберга, інтелігента й інтелектуала, ці прогулянки викликали глибоку відразу, але він не міг відмовити своєму шефу.

Цікавою є історія появи салону Кіті.

Любов за гроші, гомосексуалізм та порнографія у Німеччині вели найкоротшим шляхом до концтабору. Але були й винятки. Один з них — салон Кіті. Ідея організувати салон для того, аби за допомогою жіночих принад вивідувати цінну для рейху інформацію, спала на думку Гейдріху, коли він у квітні 1939 року відвідав Неаполь і Рим з метою підготувати візит Гітлера.

У Неаполі перекладач Гітлера Євген Долман запропонував Гейдріху відвідати квартал «червоних ліхтарів» і, зокрема, «Дім провінцій» — будинок розпусти, відомий ледь не на весь світ. Бордель носив таку назву тому, що там були зібрані жінки з усіх провінцій Італії. Жінок так і називали — не іменами, а назвами земель — Корсика, Палермо, Сицилія.

Того дня, очікуючи на почесного гостя, бордель не приймав інших відвідувачів.

У просторій вітальні, стіни якої були прикрашені оксамитом і картинами з оголеними німфами, Гейдріха чекали два десятки красунь на всі смаки — товсті, стрункі, блакитноокі, темноокі, брюнетки, руді, блондинки. Вони вітали Гейдріха приязними посмішками.

Гейдріх відразу замовив усім випивку й сигарети. А після кількох випитих чарок, коли і він, і жриці кохання дещо сп’яніли, заходився розкидати на підлогу італійські гроші. І плескав у долоні, дивлячись, як усі ці красуні, гублячи одяг і штовхаючи одна одну, плазують підлогою, збираючи купюри.

Саме тоді, у квітні 1939-го, Гейдріх, натхненний побаченим, поділився із Шелленбергом наміром улаштувати суперелітний бордель у Берліні для того, щоб «доїти» інформацію з іноземних дипломатів.

Улітку 39-го в Берліні поліція отримала таємний наказ підібрати два десятки повій, гарних і розумних. Бажано зі знанням якоїсь іноземної мови.

Елітний бордель організували на базі колишнього будинку розпусти неподалік центру на Гізебрехштрасе, 11. Керувати ним залишили колишню «мадам» — фрау Кіті Шмідт. Справжнім керівником закладу, правда, став унтерштурмфюрер Шварц, який знаходився неподалік — на Принц-Альбертштрасе, 8.

Інженерами фірми «Телефункен» салон Кіті був нашпигований фото- та прослуховуючою апаратурою. Оператори сиділи в підвалі, слухали і за потреби записували кожен звук за допомогою найновішої апаратури. Тепер салон Кіті за розкішшю переважав кращі готелі Берліна.

Єдиною проблемою було те, що повії не розуміли, що від них вимагають, і Шелленберг, по секрету навіть від найближчого керівника Гейдріха — Генріха Гіммлера, набрав ще десять молодих націонал-соціалісток, які знали, що треба робити, і для перемоги справи фюрера готові були на подібні подвиги.

Салон Кіті складався з двох частин. Перша і була, власне, борделем. Туди пускали лише чоловіків. Друга — елітний клуб, сюди пускали чоловіків із жінками. Тут, попри карткову систему, можна було за великі гроші замовити практично все. А крім того, на цей заклад не поширювалась заборона на танці й азартні ігри.

Гейдріх і Шелленберг сіли на заднє сидіння автомобіля «мерседес-бенц», і Гейдріх підняв скло, яке відгороджувало їх від водія. Шелленберг звернув увагу, що звичайної для обережного Гейдріха машини охорони цього разу не було.

Стояв похмурний вечір, і от-от мав зірватися дощ. Поодинокі перехожі пробігали тротуаром повз автівку, піднявши коміри плащів.

— Шелленберг, я помітив, що ви постійно носите капелюха набакир. Це щось означає? — запитав Гейдріх, повернувшись до Шелленберга.

— Ні, геносе групенфюрер. Donnerwetter! Я навіть не помічав за собою цієї особливості!

— Дивно, коли розвідник не помічає за собою будь-що примітне. Шелленберг, чому ви не слідкуєте за своїми звичками?

— Геносе Гейдріх, я — публічна людина і не маю відмовлятися від звичок і дбати про сіру зовнішність, якою зазвичай наділяють шпигунів автори шпигунських романів. Як ви гадаєте? — відповів Шелленберг і поправив капелюха.

— Ви любите шпигунські романи? — Гейдріх не вважав обов’язковим відповідати на питання підлеглого.

— Ні. Люблю романи одного шпигуна.

— Це якась гра слів? — гмукнув Гейдріх. — Намагаєтеся виглядати розумнішим, аніж є насправді?

— Ні, люблю твори Сомерсета Моема. Наприклад, роман «Місяць і мідяки». Наскільки мені відомо, він був англійським шпигуном.

— Місяць? — Гейдріх саме спостерігав за ледь помітним серпанком півмісяця, що мчав за автівкою над будинками.

— Ні, Моем.

— Добре, що ви шпигун, а не кадровий офіцер, а то мали б вимірювати відстань від козирка кашкета до перенісся. І взагалі, чому ви без плаща? — Він прискіпливо оглянув Шелленберга, одягненого в сірий костюм-трійку та в сірий капелюх. — дивна мода носити капелюх і не носити плащ. Як на мене, сьогодні досить прохолодно. Ви застудитесь, а мені потрібні здорові працівники. Лікарняні я відмінив до кінця війни.

Сам Гейдріх був убраний у чорний шкіряний плащ і шкіряні рукавички. Капелюхи він не любив й одягав дуже рідко.

— Ви чимось знервовані, геносе групенфюрер?

— Занадто багато творчих особистостей серед шпигунів. Спочатку цей ваш — як його?

— Моем?

— Який Моем? Шелленберг, ви знущаєтесь? Я про вашого росіянина — художника-шпигуна, чи шпигуна-художника, вже й не втямиш, хто він у першу чергу, і про те, що він зустрічався з Гофманом. Виявляється, тут усе не так просто, — Гейдріх нервово засовався на сидінні, повернувся до Шелленберга. — Гофман — людина, наближена до фюрера. Більш того — особистий друг фюрера! А це значить, що з розробкою цього художника може виникнути купа проблем! Тепер спроба розговорити його закладанням пальців у двері, а тим паче спроба відправити його до праотців без санкції фюрера може бути дуже проблематичною. Ви говорили з Гофманом? По обличчю бачу, що говорили.

— Я говорив з Гофманом. І виявляється, що все навіть гірше, ніж ви гадаєте, геносе Гейдріх. Цей художник особисто знайомий із самим фюрером! Незважаючи на свою молодість, він колись навіть дав кілька уроків малювання Адольфу Гітлеру. Фюрер вважає його ледь не найкращим пейзажистом Європи!

Гейдріх замислився. Якби не було так темно, можна було б помітити, що він зблід. Автомобіль устиг проїхати кілька кварталів, перш ніж Гейдріх знову заговорив:

— У цій ситуації, Шелленберг, ми можемо наламати непотрібних дров. А нам вони зовсім ні до чого. Підслідний виявився приятелем фюрера. Отож, якщо з художником щось трапиться, я не знаю, як поведеться фюрер…

Гейдріх уже дивився вбік — на плеса Шпреє, що раптом відбили останні промені сонця, що заходило і зненацька пробилося крізь дощові хмари.

— Якщо так, то операція по художнику має бути схвалена нагорі. Можливо, фюрер узагалі не дасть згоди на розробку цього унтерменша, — розмірковував Шелленберг. — А можливо, навпаки… Адже для нього Німеччина понад усе!

— Не все так просто, Вальтере. В очах фюрера цей унтерменш-пейзажист відразу виростає до рівня Мікеланджело. І тут національність уже не грає суттєвої ролі. Добре, Вальтере. Я цим займуся особисто. Принаймні розробку художника через жінку можна провести. Він отримає задоволення. А санкції фізичного впливу я поки що забороняю.

Кілька хвилин вони їхали мовчки.

— Чудовий краєвид, групенфюрере, — зауважив Шелленберг, прослідкувавши за поглядом шефа. — Добре б мати фото такого заходу. Кажуть, що скоро з’являться портативні фотографічні апарати, які вміщатимуться на долоні. Тоді кожен зможе возити фотоапарат із собою і фотографувати подібний захід сонця.

Автомобіль повернув на Гізебрехтштрасе й зупинився перед розкішним будинком під номером 11. Господиня, фрау Кіті Шмідт, чекала важливого гостя біля входу.

Вони вийшли з автомобіля у різні двері. Гейдріх, усміхаючись, кинув погляд на Шелленберга:

— Досить лірики! Ви не поет, Вальтере, і ніколи ним не будете! Я вам це обіцяю. Ваша справа — порпатися у людському лайні! Кожному — своє. Ось так!

— У цьому світі поняття «лайно» відносне. Комусь — лайном видається…

— Знову намагаєтеся виглядати розумнішим, ніж є насправді? — перебив Гейдріх. — Обіцяю, Вальтере, що ви будете працювати з лайном, яке всі у рейху вважають саме лайном — ворогами нації й фюрера. За десять хвилин уся апаратура має бути вимкнена.

— Слухаюсь, геносе групенфюрер!

— І можете бути вільним. Завтра я очікую вас із дружиною у себе вдома. Будемо слухати Ваґнера. Соло на скрипці — виконує групенфюрер Райнгард Трістан Євген Гейдріх! Явка обов’язкова. Форма одягу: для чоловіків — фрак, для жінок — вечірня сукня у темних кольорах. Ваґнер заслуговує, аби його слухали тільки так.

Гейдріх був одним із кращих скрипалів Берліна й іноді влаштовував концерти для найближчого оточення. Він потиснув руку Шелленбергу. Слабке рукостискання випещеної руки скрипаля. Гейдріх затримав руку Шелленберга. Той здивовано підвів погляд і побачив усмішку на обличчі шефа.

— Зізнайтеся, подумки дорікнули й мені «творчістю»?

— Зізнаюсь.

— Я не композитор, Вальтере. Тільки виконавець. І це дві великі різниці. Усі біди від вас — поетів, композиторів, художників. Ви вважаєте себе великими. Скажіть водієві, щоб відвіз вас додому.

— Мені ще треба в управління.

Гейдріх посміхнувся:

— Люблю трудоголіків. Але трудоголіки довго не живуть. Запам’ятайте це, Вальтере, — і зник за масивними дверима.

Шелленберг попросив водія зачекати, пройшов у підворіття, спустився сходами до непримітних дверей у підвал і подзвонив. За дверима був технічний центр, де писали все, що відбувалося нагорі.

Керівник центру, гауптштурмфюрер Кемпке, виструнчився і доповів, що сьогодні проводиться налаштування апаратури, працюють спеціалісти із відділу спецзасобів.

— Тобто апаратура не працює? Я правильно розумію, Кемпке? — уточнив Шелленберг.

— Так точно!

— Добре.

«Якби я тільки міг наказати Кемпке залишити апаратуру увімкненою, — думав він, їдучи в управління. — А потім продати, ні, навіть просто віддати плівки англійцям, це могло б коштувати Гейдріху голови. А він, Шелленберг, мав би реальні шанси поборотися за місце Гейдріха». Але у випадку невдалої спроби зібрати компромат на шефа, ризикував своєю головою, наприклад, міг загинути в автокатастрофі. А помирати, навіть з огляду на пишні похорони і бронзовий пам’ятник на цвинтарі, ох, як не хотілося.

Розділ 54

Дайте мені засоби масової інформації, і будь-який народ я перетворю на стадо свиней.

Йозеф Геббельс (у приватній розмові)

8 травня 1940 року, 10 год. 23 хв.

Берлін

«Бог створив світ як місце для праці і для битви! Тому, хто не розуміє законів життєвих битв, буде оголошена поразка!» — кричав гучномовець на вуличному стовпі. Звуки линули у розчинене вікно кабінету радянського резидента в Німеччині Амаяка Кобулова, розташованого на другому поверсі посольства. Вікна резидента виходили у двір, і тому пориви вітру час од часу то посилювали, то послаблювали гучність. — «Німці під керівництвом фюрера не використовують зброю для вторгнення на чужу землю! Нас примусили взяти в руки зброю ті держави, які стоять на шляху німців до єдності!»

— Що він говорить? — запитав Кобулов Гущенка, гортаючи його звіт про зустріч із Гофманом з неприхованим інтересом.

— Загалом про те, що союзники примусили німців узяти зброю, ставши на їх шляху до єдності, — пояснив Гущенко.

— Гарно говорить. Це хто?

— Бергард Руст, міністр освіти Німеччини.

— Знайомство із Гофманом — це величезна удача, — захоплено виголосив Кобулов, закінчивши читати його звіт. — Як я заздрю вашому володінню мовами! Мені б так — ех, я б… Спробуйте налагодити із цим Гофманом дружні стосунки. І спробуйте отримати якісь ексклюзивні відомості про Гітлера! Про його плани, звички, жінок. Чому він неодружений? Мене цим питанням уже місяць дістає Центр! Звідки я знаю? Може, він хворий, може, педераст! Словом, усе, що скаже Гофман, є дуже цінним! Я хочу отримувати від вас детальні звіти про кожну зустріч. І буду просити, саме так, товаришу Гущенко, буду просити Центр відзначити вас за налагодження цього контакту.

— Дякую. Яка загалом обстановка у світі? — запитав Гущенко. Було помітно, що після інформації про зустріч із Гофманом Кобулов відразу пройнявся до нього повагою, тож подібні запитання від рядового агента-художника високопоставленому чиновнику від розвідки вже були дозволені. — Німецьким газетам, я зрозумів, не можна вірити.

— Союзники тікають з Норвегії, залишивши її сам на сам з відбірними німецькими військами, — сказав Кобулов. — Німецькі диверсанти в норвезькій формі псують лінії зв’язку, захоплюють мости.

— І що ж, у німців усе йде як по маслу? — здивувався Гущенко.

— Поки що так, — кивнув Кобулов. — Ви дуже точно відзначили — як по маслу. Жодного серйозного промаху.

— До речі, — Гущенко прислухався до гучномовця, — міністр звернувся до всіх школярок з проханням зберігати волосся, що залишилося на гребінцях, і приносити його в школу. Здавати спеціальним уповноваженим — волосся піде на виготовлення войлоку, з якого буде зроблене взуття для німецьких пілотів.

— Це надзвичайно важлива інформація, у них серйозні проблеми з ресурсами. Треба зараз же доповісти про цей виступ у Центр. Гущенко, ви безцінна людина!

«А ось ти, на 100 %, порожнє місце у розвідці», — подумав Гущенко про красеня Кобулова. — Горе нашим агентам».

Перед входом до виставкового павільйону, у кіоску з пресою, Гущенко купив нацистську «Беобахтер». Решту купувати не було сенсу. Всі газети, принаймні їхні перші шпальти, були схожі одна на одну, як брати-близнюки. Гущенко вкотре піймав себе на тому, що в нацистській Німеччині все, як у Радянському Союзі. Там теж перші шпальти «Труда», «Ізвєстій» та й решти газет були дзеркально схожими на першу шпальту «Правди».

На першій шпальті газети чорнів величезний заголовок: «Британія замислює розширення війни!» Нижче — заголовки трохи меншим шрифтом: «Чемберлен — агресор», «Плани нової агресії союзників!»

«Беобахтер» писала, що союзники, яких викинули з Норвегії, готові стати «агресорами» в іншій частині Європи.

З динаміків біля павільйону голос диктора цитував заяву Гітлера про те, що він вирішив наступного тижня звільнити норвезьких полонених.

«Великий фюрер всіх німців, — волав динамік, — заявив, що проти волі норвезького народу король Хоакін і його воєнщина привели свою країну до війни».

До Гущенка, який гортав газету, підійшов досить відомий у СРСР художник-портретист — велетень Віктор Павлов. Високий, огрядний, він був на голову вищим і разів у два важчим за теж не дрібного Гущенка. Запитав:

— Що там пишуть, Миколо Петровичу? — Павлов не розумів жодного слова німецькою.

— Пишуть, що Адольф відпустив купу норвезьких полонених.

— А про що задумалися? — Павлов пригладив сиве волосся, дістав з кишені пачку «Біломору». Простягнув Гущенкові.

— Дякую, не палю. Ось думаю: на кого наші союзники нападуть після Норвегії?

— І що надумали? — Павлов характерним жестом прим’яв гільзу цигарки — хрест-навхрест, чиркнув сірником і запалив.

— У мене таке враження, що ще кілька тижнів — і воювати буде вже вся Європа.

— А ми?

— Варто тільки мріяти, щоб нас минула чаша сія.

— Але ж ми, постачаючи німцям нафту, фактично воюємо на боці Адольфа. Нас він не зачепить. Ходили, правда, чутки, що англійці можуть ударити по Баку. І тоді…

— Що, гадаєте, трапиться тоді?

— Тоді ми разом з німцями знищимо англійський імперіалізм. І поділимо Англію з німцями навпіл. Наш соціалізм і німецький націонал-соціалізм — яка, зрештою, різниця?

— Ага, Британська радянська соціалістична республіка — справді непогано звучить. Ні, Вікторе Семеновичу, ви, звісно, серйозний стратег, — пожартував Гущенко. — Але, думаю, що не все так просто. Є ще Сполучені Штати. Ви думаєте, вони будуть спокійно дивитися, як гине Англія?

— Сполучені Штати — на іншому кінці світу, мені здається, що їх не дуже хвилює ця війна. Та вони й не рипнуться, якщо Англія капітулює.

9 травня 1940 року, 19 год. 30 хв.

Берлін

Увечері 9 травня у майстерні Генріха Гофмана задзвонив телефон.

— Вибачте, гер Нікола, — сказав він Гущенкові, який сидів навпроти, гортаючи альбом із фотокартками, і взяв слухавку.

На столі стояла майже порожня пляшка французького шампанського і два бокали. Ще одна, порожня, стояла під столом. А ще на столі стояла розкрита коробка німецьких цукерок «Frühling». Кілька розгорнутих альбомів з фотографіями фюрера. Словом, все свідчило про те, що робота над майбутньою книгою Гущенка у розпалі.

Гофман, обличчя якого відразу стало серйозним, поклав слухавку і вибачився перед Гущенком, що не може завершити цікаву бесіду, бо його терміново розшукує ад’ютант фюрера Шауб.

— Шкода, така гарна бесіда, — розчаровано зауважив Гущенко.

— Мені теж шкода, гер Гущенко. Думаю, фюреру я потрібен у якості фотографа або консультанта з якогось мистецького проекту. Я зателефоную вам завтра.

Вони розпрощалися. Утім, ні наступного дня, ні через два дні Гофман так і не зателефонував Гущенкові.

* * *

Шауб, зустрівши Гофмана у своєму кабінеті, сказав, що за дорученням фюрера він має взяти фотоапарат і за годину бути готовим до тривалого відрядження.

— Наскільки тривалого? — поцікавився Гофман.

— Тиждень, місяць, рік, — загадково розвів руками Шауб. — Хто знає…

— Але ж я маю підготувати особисті речі, — здивовано заперечив Гофман. — Я маю знати хоч приблизний термін!

— Жодних особистих речей, вас усім забезпечать. Але піти з дому маєте таким чином, щоб вашого від’їзду ніхто, крім дружини, не помітив. Зустріч за годину у дворі рейхсканцелярії.

За годину у дворі рейхсканцелярії зібралися Йодль, Кейтель, ад’ютанти і секретарки фюрера, на всіх їх чекало кілька автомобілів.

— Куди ми, гер Гітлер? — звернувся Гофман до фюрера, який вийшов у супроводі двох охоронців. Гофману та ще кільком старим партійним товаришам фюрера дозволялося називати його не «мій фюрер», а просто — гер Гітлер.

Військові виструнчилися і віддали честь, Гітлер вітально махнув рукою. Він був у своєму традиційному офіцерському кашкеті й шкіряному двобортному плащі без знаків розрізнення. Лише на рукаві білів теж традиційний партійний орел на чорному тлі.

— У Норвегію? — не вгавав Гофман. На правах особистого друга йому дозволялася подібна безцеремонність.

— Хто вам сказав? — загадково посміхнувся Адольф Гітлер, оглядаючи присутніх і по черзі потискаючи всім руки.

— Сам здогадався, — наморщив лоба фотограф.

— Ваша прозорливість, Гофмане, не має меж, але нікому ні слова! — розсміявся фюрер. — Прошу всіх сісти до автівок і завісити шторки.

Автомобілі у супроводі посиленої охорони і десятка мотоциклістів з автоматами рушили у напрямку аеропорту в Штаакені. Усі були впевнені, що звідти й відбудеться виліт. Але виявилось, що виїзд у бік аеропорту був лише маскувальним маневром. Біля аеропорту, пропустивши кортеж, дорогу перекрив загін з особистої охорони фюрера. Кілька випадкових автомобілів, що їхали слідом, були затримані. Кортеж поїхав далі, минаючи місто.

За півгодини автомобілі зупинилися біля крихітної залізничної станції, де стояв спецпотяг фюрера.

У голові потяга глухо гуділи два надважких локомотиви, до другого локомотива був причеплений броневагон із зенітними гарматами, біля гармат виструнчилися військові у касках. За броневагоном ішов особистий вагон фюрера. У цьому вагоні була спальня, кімната для прислуги і їдальня. Далі було причеплено штабний вагон з кімнатою для нарад і пунктом зв’язку. Слідом — вагон з особистою охороною фюрера. Тут були місця для 24-х офіцерів СС. За вагоном охорони — три купейних пасажирських вагони, один багажний. Замикав ешелон ще один броневагон із зенітками.

Ледь усі встигли зайняти місця в вагонах, потяг, брязнувши буферами, рушив. Ішов неспішно — кілька років тому потяг фюрера зійшов з рейок на швидкості 100 кілометрів на годину. Тоді ніхто не загинув, але відтоді машиністам потяга фюрера заборонялося перевищувати швидкість 70 кілометрів на годину. Судячи по зоряному небу, потяг ішов у північному напрямку. Значить, таки у Норвегію…

Усі зібралися на вечерю у вагоні-ресторані й почали висувати свої версії про напрямок і мету поїздки. З’явився Гітлер у супроводі ад’ютанта Шауба і жваво підтримав загальну розмову. Він був дуже загадковим і закликав усіх висувати припущення. Вислухавши чергове, він сміявся і хитав головою. Здавалося, крім фюрера та його ад’ютантів, про кінцеву точку маршруту не знає ніхто.

Більшість сходилась на тому, що потяг рухається в Норвегію.

Гітлер відмовився від вечері, випив чашку кави зі своїми улюбленими вершковими тістечками. Їх він з’їв не менше шести. Дозволив офіціантам відкоркувати для охочих десять пляшок французького шампанського і, так і не розкривши географію поїздки і не прибравши з обличчя загадкової посмішки, пішов до себе. Потяг тим часом зупинився в містечку Селле. Назва станції була завішена тканиною, і на пероні не горів жоден ліхтар. Але Генріх Гофман бував тут кілька разів і відразу упізнав станцію, про що і сповістив ад’ютантів і секретарок Гітлера, які ще залишалися в ресторані.

Гофман ще випив склянку шампанського, цокнувшись бокалом з двома молоденькими секретарками Гітлера. Обидві — шатенки з укладеним за останньою модою волоссям — хвилями, зачесаними назад. Гарненька, з дрібними рисами Герда Дарановські й некрасива, з грубуватим обличчям і «видатним» носом Кріста Шредер були не проти продовжити вечір з веселим і дотепним Гофманом. Але до їхнього столу підсів здоровань і зануда, вусатий 57-річний блондин, начальник Верховного головнокомандування вермахту Вільгельм Кейтель. Батько шістьох дітей — трьох хлопців і трьох дівчат — теж був не проти пофліртувати з молоденькими секретарками. До речі, не старшими за його доньок.

Вагон-ресторан у потязі фюрера був не тільки місцем прийому їжі. Сюди приходили випити чашку кави й обговорити останні новини, які сюди надходили набагато раніше, ніж на шпальти газет чи в радіоефір. Гітлер підтримував у потязі атмосферу рівного спілкування, коли табель про ранги не має значення. Він пив каву зі своїми секретарками й ад’ютантами. І рейхсфюрер Гіммлер, і рейхсляйтер Борман, і всі ці фельдмаршали, виховані на прусському військовому гонорі, повинні були на рівних спілкуватися з «плебсом». Гофман волів би посидіти і пофліртувати з молоденькими секретарками, але занудство генерала змусило його розпрощатися і піти до свого купе.

Коли за годину Гофман визирнув у вікно, то раптом зрозумів, що потяг повертається. Він знову пройшов Селле, близько півночі — Ганновер і далі, судячи із зірок, пішов на захід. Цього повороту, крім Гофмана, мабуть, ніхто не помітив. Частина мандрівників пиячила в ресторані, і їм було не до спостережень, частина спала в купе.

Близько п’ятої ранку потяг зупинився на полустанку, назва якого була теж завішена, але вже не білою тканиною, як під Берліном, а сірим рядном. О п’ятій годині гучномовці в купе розбудили всіх і закликали за півгодини зібратися у вагоні-ресторані. Гітлер вийшов у вагон-ресторан о 5-й годині 45 хвилин й урочисто оголосив:

— Вітаю всіх! Панове, за чверть шоста! Зараз лунають перші постріли. Почався наступ наших військ на західних капіталістів! — Гофманові, який стояв поряд, він кинув: — Гофман, на жаль, пензель художника не здатен відбити на полотні мить, коли великий німецький народ підняв зброю у боротьбі за своє велике майбутнє. Тож слово вашій фотокамері!

Промовивши це, він вийшов, залишивши всіх обговорювати новину.

Уже коли сонце стояло зовсім високо, всі пасажири потяга пересіли на всюдиходи і за годину були в «Фельзеннесті» («Гнізді на скелі») — ставці фюрера неподалік Мюнстера.

Бункер з командним пунктом був крихітним, і перша нарада відбулася там у дуже вузькому складі: Гітлер, Кейтель, Йодль, Шмундт. У Гітлера був чудовий настрій, і він погодився, щоб перед нарадою Гофман зробив кілька фото. Навколо розкинувся ліс. Шум дерев тонув у щебетанні численного птаства. Важко було уявити, що саме зараз десь гримлять гармати і танки сталевими гусеницями прасують окопи ворога.

Розділ 55

10 травня 1940 року, 7 год. 02 хв.

Берлін

Гущенко прокинувся о сьомій, встав, підійшов до раковини, відкрив кран і хлюпнув в обличчя холодною водою.

Увімкнув приймач дротового радіо. Транслювали якийсь твір Ваґнера, але хвилин за десять програма перервалася, зазвучали фанфари. Гущенко думав про щось своє, але раптом вслухався в слова диктора й остовпів, зрозумівши, що Німеччина таки завдала удару. Почалося!

Його розум сприймав лише уривки з виступу Гітлера: «…час вирішальної битви за майбутнє німецької нації настав», «…битва, яка почалася сьогодні, вирішить майбутнє нації на тисячі років». Хор виконав «Хорста Весселя» і національний гімн. Неймовірно! Гітлер таки наважився! Кинув виклик ледь не всьому світу.

Гущенко швидко доголився, намагаючись не поранитися, одягнувся і пішов до радянського посольства. Біля стовпів з динаміками товпилися люди з похмурими обличчями. Мабуть, вони не дуже хотіли брати участь у вирішальній битві фюрера «за майбутнє німецької нації». «А доведеться, — чомусь зі злістю подумав Гущенко. — Із часом ваші обличчя стануть ще більш похмурими. А можливо, й навпаки. Хоча — навряд. Захід — це вам не Польща».

У розкішних коридорах посольства було зовсім тихо. Відвідувачів так само, як і раніше, зустрічали бюст Леніна й озброєний офіцер НКВС. Здавалося, світові події не стосуються радянської місії.

— Для нас нічого не змінилося. Німеччина — наш союзник. Виставка продовжується. Ви виконуєте своє завдання, — сказав йому Кобулов. — Загалом у Гітлера і не було іншого виходу. Коню зрозуміло, що він не зможе ще рік утримувати подібну армію без війни. Гітлер не витримав би тривалого економічного протистояння з Англією й Францією! Тим більше, що на їхньому боці США. Він пішов ва-банк! І чим більше буде жертв з обох боків, тим вигідніше нам!

Гущенко вийшов на вулицю. «Чим більше жертв, тим вигідніше нам». Хіба можна вигоду вимірювати людськими життями, хай йому біс?! Світило яскраве сонце. Гущенкові чомусь здалося, що так яскраво сонце досі світило тільки у Франції. На березі моря. Теплого моря. Можливо, десь в околицях Ніцци. Назустріч йому йшов старенький німець з довгою рудою таксою на повідку. Для цього дідуся теж нічого не змінилося. І справді, на відміну від, наприклад, лондонців чи жителів Варшави, берлінці поки що не відчували війни. Війна для них — це хіба що багато військових на вулицях. Жодної бомби ще не впало на Берлін.

Обабіч тротуару вже росла яскраво-зелена, неприродно зелена трава. Вітерець з боку Шпреє шарудів листям дерев. Так він шарудів листям і сто, і двісті, і триста років тому. І так само буде і за століття, і за два. Його не стосувалися людські війни. Вольтер колись сказав, що він не знає нації, яка збагатилася б у результаті ведення війни. Цікаво, чи знає фюрер німецького народу Адольф Гітлер ці слова Вольтера?

Гущенко піймав себе на тому, що гіпертрофовано-зелена, майже синя трава на клумбах нагадує йому кольори Поля Ґогена. Кольори полотен Ґогена, заборонених у Німеччині.

У виставковій залі радянського декоративного мистецтва було майже порожньо. Німці сьогодні чомусь обходять радянський павільйон. Можливо, насолоджуються першими весняними днями на природі? Навряд. Не той історичний момент. Готуються до війни? Скуповують у крамницях те, що можна ще придбати? Цього теж не було помітно.

Відвідувачі, які все ж заходили подивитися виставку, виглядали досить безтурботно як для громадян країни, що веде світову війну. Можливо, більш криваву і жахливу, ніж світова війна 14-го року! А може, це безумство ще можна зупинити? Кому таке під силу? Сталіну? Черчиллю? Може, Рузвельту? Побачимо.

З уривків розмов відвідувачів виставки виходило, що народ підтримує свого фюрера. Може, вони говорять так, побоюючись гестапо? Та ні, ніби не схоже. Вирази облич досить щирі.

Гущенко купив у хлопчини-продавця газет свіжий номер «Беобахтер». Її дуже легко відрізнити від інших газет. Вона має незвичний для Німеччини американський формат — значно довші шпальти. «Швидше за все, це ідея самого Гітлера», — подумав Гущенко. Газета націонал-соціалістів, звісно, має відрізнятися від інших.

«Беобахтер» писала, що німецькі війська увійшли в нейтральні країни лише для того, щоб позбавити цієї можливості англо-французьких загарбників. Звісно, що так. Для чого ж іще? Ще «Беобахтер» повідомляла, що під час бомбардування авіацією антинімецької коаліції міста Фрайнбурга на півдні Німеччини загинуло тринадцять дітей. Чи можна цьому вірити, чи це чергова фальшивка доктора Геббельса? Важко сказати. Хоча може бути правдою, принаймні частковою — бомби своїх жертв не вибирають.

Гущенко окинув поглядом невелику площу біля стадіону й побачив чорний «хорх», що притулився біля бордюра. У «хорха» вікна були завішені шторками, але йому здалося, що в щілину щойно хтось визирав і спостерігав за ним. Він зобразив на обличчі нудьгу, неквапливо повернувся до павільйону, зайшов усередину і тільки тоді через скляні двері непомітно кинув оком на припавільйонну площу. «Хорх» зник.

І Гущенко раптом зрозумів, що давно не перевірявся на стеження. Це неприпустима для розвідника помилка! Він ще раз уважно оглянув площу перед павільйоном, але нічого підозрілого не помітив. Було враження, що той «хорх» йому лише привидівся.

10 травня 1940 року, 18 год. 30 хвилин

Берлін

Лілія зустрілася з радником радянського посольства Слиньком на набережній Шпреє. Він чекав її, зіпершись на металеве поруччя, і з виглядом нудьгуючого бюргера годував хлібом качок, які наввипередки пірнали за крихтами. Вона стала поряд. Слинько привітався («Guten Tag, Fräulein Lilie»), жбурнув у воду великий шматок хліба, за який качки влаштували справжню баталію, озирнувся навкруги і без будь-яких церемоній відразу запитав:

— Ну що, ви виконали наше доручення? — говорячи, він свердлив її колючим поглядом. У світлі жовтого сонця, яке сідало за будинки, його обличчя здавалося восковим.

— Яке саме? — вона зіщулилася під цим поглядом, зробила великі очі й стиснула губи. Немов уперше чула про якесь доручення.

— Не раджу вам зі мною жартувати! Ви виконали доручення товариша Кобулова? Зблизилися з Гущенком? — він узяв її за зап’ястя. Міцно, ніби лещатами.

Лілія відвела погляд і закусила губу.

— Я з ним у гарних дружніх стосунках. Відпустіть руку, — вона потягнула руку до себе.

— Не смикайся, — Слинько вирішив для переконливості перейти на «ти», — в яких таких стосунках? Гарних, дружніх, але не в близьких? Що це означає? Ти з ним переспала?

— Я можу не відповідати на подібні, як на мене, аж занадто особисті запитання? — вона відвернулася. Облишила даремні спроби звільнитися.

— Ні, на жаль, ні, — чоловік сильніше стиснув їй руку. — Ми повинні точно знати ситуацію. Я повинен доповідати про все. Особисте й не особисте. Для партії немає особистого! Є справа Леніна—Сталіна — і край! Зарубай це собі на носі! А будеш пручатися, то завтра поїдеш у ящику з диппоштою в Москву. Або відправишся на дно Шпреє годувати риб. То в яких ви стосунках?

— Не в тих, які ви, очевидно, маєте на увазі. Якщо ви не відпустите мою руку, я зараз покличу на допомогу.

Повз них саме проходили двоє поліцейських в чорній формі. Один байдуже ковзнув поглядом по чоловікові й жінці, що, здавалося, мирно розмовляли.

Слинько сховав руки в кишені, а вона заходилася масувати занімілий зап’ясток.

— Значить, ви не виконали нашого завдання. Це насправді може мати для вас дуже неприємні наслідки, — зауважив Слинько з неприхованим роздратуванням.

— Я не можу нічого зробити, — вона зробила кілька невизначених рухів рукою. Нерішуче додала: — Він уникає цього.

— Чого?

— Близькості.

— Ну, пустіть у хід жіночі чари, — сказав Слинько невдоволено.

— Якби це було так просто! — вона похитала головою.

Запала досить довга мовчанка. Повз них, гуркочучи на стиках, промчав переповнений трамвай з написом на боці: «Der sieg wird unser sein!» Лілія подумки автоматично переклала: «Перемога буде за нами!» Слинько позирнув на годинник, провів поглядом трамвай. Нарешті повернувся обличчям до річки, широко розставивши руки, взявся за поруччя і, не дивлячись на неї, рішуче сказав:

— Даю вам три дні строку на виправлення ситуації. Ви повинні схилити його до близькості. Як хочете: алкоголь, прогулянки під місяцем… Мене це не стосується. Центр поставив перед вами таке завдання, і ви маєте його виконати. Тепер запитання по суті справи: контакти Гущенка, про які ви знаєте?

Вона кілька секунд думала:

— Клейст, Шютте та шлюха Лені.

— Що за шлюха? — швидко запитав він. — Прошу уточнити. Ім’я і прізвище шлюхи.

— Помічниця Клейста — Лені Зігфрід. Баронеса. Ще — фотограф Генріх Гофман.

— Що можете сказати про його зустрічі з Гофманом?

— Як правило, вони контактують наодинці.

— Погано. З ким ще помічені контакти Гущенка?

— Члени делегації.

— І все? — він подивився на неї з неприхованою підозрою.

— Усе.

— Нічого нового. Зовсім нічого. Товариш Кобулов буде дуже невдоволений. Дуже! А якісь розмови, негатив про політику СРСР?

— Ні. Він розмовляє так, як пише «Правда». Ледь не цитує її.

Слинько замислився. Жбурнув качкам, що майже втратили до нього інтерес, черговий шматок хліба:

— Дивно. Може, підозрює вас?

Помітив, що вона бариться із відповіддю:

— Швидко відповідайте! Підозрює чи ні?

— Ні, — збрехала Лілія, відчуваючи, що від брехні серце забилося швидше. Краєм ока позирнула на нього. Він дивився в протилежний бік — на пару поліцейських, що поверталися.

— Словом, ваша робота поки що оцінюється незадовільно. Зустрінемося за три дні — у п’ятницю. На цьому ж місці рівно о другій. Чекаємо від вас конкретних результатів.

Вона мовчала, опустивши голову, — роздивлялася свої черевики.

— Ви зрозуміли? — він холодно подивився на неї. Криво посміхнувся: — Чекаємо конкретних результатів. Я запитую: ви все зрозуміли?

— Так, — тихо пробелькотіла вона.

Розділ 56

7 травня 1940 року, 18 год. 50 хв.

Москва, Кремль

Сорокап’ятирічний, лисий, як коліно, командарм Тимошенко стояв, виструнчившись перед Сталіним. У червоних петлицях виблискували чотири ромби командарма першого рангу, а на грудях — новенька зірка Героя Радянського Союзу, отримана два місяці тому у фінській кампанії за прорив «лінії Маннергейма».

Український селянин із Бессарабії і георгіївський кавалер Першої світової, у Червоній армії він починав командиром взводу, а під час фінської кампанії вже командував Північно-Західним фронтом.

Сталін із традиційною люлькою в руці походжав біля карти. Люлька була не запалена. Він останнім часом став курити набагато менше.

— Товаришу Тимошенко! — Сталін зробив довгу паузу.

— Слухаю, товаришу Сталін! — схвильовано відповів Тимошенко. Не часто йому доводилося спілкуватися сам на сам зі Сталіним.

— Ти слідкуєш за тим, що творить Гітлер з Європою? — Сталін зупинився і втупився в Тимошенка.

— Так точно, товаришу Сталін! — той, не сміючи дивитися в очі, дивився кудись над головою.

«Цей не такий нахабний, як Жуков. Цей буде повністю керованим», — подумав Сталін.

— Так точно. — Він підійшов. Став майже впритул до Тимошенка, тицьнув мундштуком люльки в груди. — І все це завдяки танкам і мотоциклетам. Уся армія на моторах! А в тебе армія ледь не в постолах. На конях… Що зможе зробити твоя кіннота проти танків? Що зможуть зробити шаблі проти гусениць? Нічого!

— Армія має перспективний план створення механізованих з’єднань, товаришу Сталін, — нервово відреагував Тимошенко. Серце у нього ледь не вискакувало із грудей. Чого хоче вождь? Якщо має якісь претензії, то можна вийти з кабінету уже не командармом. А в гіршому випадку, ще й під конвоєм.

— План, твою мать! Чому й досі його не втілено? Чому цей план лише на папері? — він вказав люлькою на аркуш паперу на столі. — Чому ми чуємо лише розмови, а не бачимо конкретних справ?

— Товаришу Сталін, справа в тому, що за керівництва товариша Ворошилова армія розвивалася екстенсивним шляхом.

— Ми звільнили Ворошилова за провал фінської кампанії і передали справу тобі. Забудь про Климентія раз і назавжди! Немає більше в Червоній армії того тюхтія! Тепер питати будемо з тебе! Екстенсивним… Слово яке іноземне вигадав! Ти, Тимошенку, хочеш виглядати занадто розумним? Тобі не вистачає російських слів? Сідай.

Тимошенко сів, дістав хустинку, нервовими рухами рук, які помітно тремтіли, витер великі краплі на спітнілому черепі.

— Вибачте, товаришу Сталін! Я можу говорити цілком відверто?

— Тільки так ти маєш говорити! Тільки такої відповіді чекає від тебе партія! — Сталін підійшов і знову люлькою, ніби указкою, тицьнув у плече Тимошенка: — Ми уважно слухаємо.

— Армія розвивалася за рахунок росту кількісних показників — кількості військовослужбовців, танків, гармат. За цими показниками ми були перші в Європі. Товариш Вор… — Тимошенко затнувся. — Вибачте, керівництво армії дбало про те, що можна продемонструвати на параді на Красній площі, у звітах до ювілеїв. Скажімо, радіозв’язок у Червоній армії у повному занепаді. Без якісного радіозв’язку немає армії! Льотчики у небі спілкуються жестами, наближаючись один до одно майже впритул. Німці, й особливо англійці, пішли далеко вперед. За допомогою радіо вони вже навчилися виявляти літаки й кораблі. У нас ці роботи не ведуться або ведуться надто повільно.

— Чув. Мова йде про те, щоб бачити літаки вночі або в тумані. Я в це не дуже вірю. Як це може приймач за допомогою радіохвиль вночі вказати на літак?

— На жаль, Головне розвідуправління Червоної армії доповідає мені, що саме за допомогою радіо англійці виявляють німецькі літаки над Ла-Маншем. Це за наукою називається радіолокацією.

Сталін довго мовчав. Ходив туди-сюди кабінетом. Нарешті сказав:

— Ось як. Якщо англійці… Добре, я теж не остання інстанція. У радіозв’язок теж колись мало хто вірив. Якщо генштаб вважає за потрібне, займайся і цією, як її?

— Радіолокацією, — поквапливо підказав Тимошенко.

— Але, товаришу Тимошенко, нас насамперед цікавлять механізовані і танкові війська! Це нині альфа й омега війни! Альфа і омега! Це зрозуміло, командарму Тимошенко?

— Так точно, товаришу Сталін!

Сталін сів за стіл, зняв слухавку зв’язку з Поскрьобишевим:

— Зайди.

Коли Поскрьобишев переступив поріг і завмер в очікуванні, Сталін сказав:

— Підготуйте наказ про присвоєння командарму першого рангу Тимошенку звання Маршала Радянського Союзу і призначення його наркомом оборони.

Коли Поскрьобишев вийшов, Сталін жестом зупинив Тимошенка, який підскочив, аби подякувати, і продовжив:

— Не дякуй, товаришу Тимошенко. Покажеш нам, на що ти здатен, не словом, а ділом. За тиждень, ні — завтра ми затвердимо твій план. Давай цей інтенсивний метод! Строку тобі — півроку-рік. У коштах затримки не буде. А провалиш план — поїдеш у турму. Все, ти вільний.

9 червня 1940 року нарком оборони Тимошенко затвердив план формування мехкорпусів і передав свої пропозиції Раді Народних Комісарів.

6 липня вийшла постанова РНК, згідно з якою відроджувалися механізовані корпуси, як найвище з’єднання бронетанкових військ.

14 травня 1940 року, 13 год. 45 хв.

Москва, Кремль

Коли Поскрьобишев доповів, що прийшов Берія, Сталін стояв біля вікна і дивився у бік Архангельського собору, де лежав прах Івана Грозного. Подумки звертався до нього: «Ти, Іоанне, колись програв Польщі все. А я забрав її половину без жодного пострілу».

— Кобо, Голландія капітулювала! — випалив Берія з порогу. — Королева Вільгельміна втекла в Британію! Гітлер ударив повз «лінію Мажино». Кілька танкових дивізій рухаються до Ла-Маншу. Гадаю, французам каюк!

Сталін обернувся, нервово кинув незапалену люльку на стіл й опустився, майже впав, у крісло. Серце у нього шалено закалатало, стало важко дихати. Ось воно. Почалось! Розстебнув верхній ґудзик на френчі. Довго мовчав, приходячи до тями, мовчав і Берія, відсапуючись і переминаючись з ноги на ногу. Нарешті Сталін тихо промовив:

— Думаєш, Франція не вистоїть?

— Німці стрімко просуваються вперед. Якщо так піде й далі — за кілька днів вони скинуть французів у море.

— І що потім? — Сталін потер долонею спітнілого лоба, запустив пальці у волосся. На секунду завмер. Нарешті поклав руку на стіл, підвів очі.

— Далі — Англія. Гітлер візьме за горло Черчилля.

— Лаврентію, Англія за Ла-Машем, і у неї найпотужніший у світі флот. Куди Гітлер посуне свої 120 дивізій, якщо не зможе форсувати Ла-Манш?

— Кобо, ти знову за своє, у нас же пакт!

— Я дуже на нього сподіваюся, але з поляками у нього теж був пакт.

— То ж поляки, а то ми…

Сталіну згадався лист хана, копія якого зараз лежала у нього на самому дні шухляди:

«Жгу и пустошу все… Я пришел на тебя, город твой сжег, хотел венца твоего и головы; но ты не пришел и опротив нас не стал, а теще хвалишься, что-де я московский государь! Были бы в тебе стыд и дородство, так ты б пришел против нас и стоял».

Сталін устав, підійшов до вікна і довго дивився на храм, на те його крило, де зараз лежало тіло Івана Грозного. Заплющив очі: ось вони, татари, тягнуть на плаху юродивих, рубають ченців, тягнуть жінок за волосся — і ґвалтують прямо на вулиці. Йде татарський обоз — обложні башти, вози, коні іржуть і тягнуть гармати.

Якби встав зараз Іван й озирнувся навколо, то сказав би: «Сволота! Черви! Пси! У тяжку годину кордони царства нашого великого так погано охороняються!»

— Черви! Пси! — пробурмотів Сталін.

— Що? — не зрозумів Берія.

— Треба починати реформу армії! Якщо в нас є ще хоча б два роки. Можна встигнути. Як ти думаєш, є у нас два роки? — він повернув голову до Берії.

— Думаю є, Кобо.

— Він думає. Треба не думати, а діяти. Якщо Франція капітулює, знищиш ту делегацію художників у Берліні. Ніби напали штурмовики. Щоб Гітлер вибачався, — Сталін потягнувся за люлькою, яка відлетіла аж на середину стола.

— Так. Їх усіх буде знищено, товаришу Сталін!

У приймальні Берія зіштовхнувся з Молотовим. Той явно хотів доповісти про капітуляцію Голландії. Подумав:

«Пізно, Скрябін! Пізно, нікчемний сину прикажчика! Пізно, Кам’яна заднице! Даремно протирають штани і їдять народний хліб твої дипломати! Пріоритет у добуванні інформації цього разу записано в актив Контори».

15 травня 1940 року, 15 год. 48 хв.

Москва

Цього дня Сталін не приїхав у Кремль. Поскрьобишев повідомив усім, що вождь застудився і з’явиться на роботі лише завтра. Кабінети більшості керівників уряду миттю спорожніли. Адже всі, як і Сталін, працювали практично без вихідних. Берія поїхав на розкішну конспіративну квартиру на Кутузовському проспекті й наказав Саркісову знайти і привезти туди Марію — дружину художника Миколи Гущенка.

Коли «пакард» із Саркісовим і водієм зупинився біля ЗІСа з НКВСниками, що наглядали за квартирою Гущенка, Марія якраз вийшла з крамниці на розі. Саркісов радісно потер руки: ситуація сприятлива, кращої й не буває! Сказав водієві:

— Зараз заберемо її. Єдине — не будемо робити це на очах у наших людей.

Він підійшов до машини з НКВСниками й іменем Берії наказав зняти з будинку нагляд. Чорний ЗІС загурчав, і в хмарах диму зник за рогом.

Саркісов чекав на жінку. Коли вона порівняється з автомобілем, Саркісов вийде і запропонує проїхати з ними…

* * *

Марія краєм ока відзначила автомобіль, який стояв біля їхнього будинку. Але чи їх мало тут стоїть, цих автомобілів? Коли до її будинку залишалося не більше півсотні метрів, її раптом наздогнав Олександр Довженко:

— Привіт, Маріє! — погукав він її.

— Привіт, Олександре! — зраділа Марія. Зупинилася, посміхаючись йому. — Яким вітром тебе до нас занесло?

— Весняним! — весело відповів той, ідучи поряд. Він поклав їй руку на плече й притиснув до себе. — Микола просив наглянути за тобою й Шуриком. Вважай, що виконую доручення твого чоловіка! Їздив по Західній Україні, збирав матеріали для нового фільму. «Визволення» називається. Розповідай, як ви тут?

Довженко відзначив, що Марія за час, поки вони не бачилися, змінилася. Схудла, риси обличчя загострилися. «Мабуть, сумує за Миколою», — вирішив він.

Марія вагалася: говорити чи ні про дивного чоловіка, що розпитував про неї, про те, що вона майже впевнена, ніби хтось побував у їхній кімнаті? Але ж усе то було на рівні «здалося» і «начебто». Можливо, з кімнатою вона таки помилилася. Хіба ні? А той відвідувач… То міг бути Миколин знайомий.

Довженко може просто посміятися з її вигаданих страхів. Посміятися із того, що вона не може спокійно спати вночі. Їй увесь час здається, що хтось стоїть за шторою, чиїсь кроки чуються за вікном. Що в темряві її ось-ось візьме за руку та людина в пенсне. Людина-жаба. Зараз, удень, ті нічні жахи їй самій видаються смішними і нереальними! І Марія вирішила поки що нічого не говорити Довженкові.

Вони дійшли до підворіття, яке вело у двір. Зупинилися.

— Зайдеш на чашку чаю? — посміхаючись, запитала Марія. Вона була справді дуже рада зустрічі з Довженком. Певно, єдиною людиною, крім Ніколя, якій вона була рада у цьому місті.

— Із задоволенням! — відповів він. — Інакше Миколине доручення буде виконане не на всі сто.

* * *

— Мля, вона не сама! — тим часом здивовано вигукнув Саркісов. — Цікаво, що це за хрін моржовий? — розлючено пробурмотів він.

Будь-який «хрін моржовий», звісно, не міг стати на заваді виконанню наказу народного комісара товариша Берії.

— Здається, це відомий кінорежисер, товариш Довженко! Сам товариш Довженко! — нетямлячись від захоплення, вигукнув його водій, лейтенант Саєнко, який був кіноманом і дивився всі новинки, що виходили на екрани. — Нічого собі! Я бачив кіножурнал — його приймав сам товариш Сталін і вручив йому премію за фільм «Аероград»! Чудовий фільм, про те, як наші боролися зі шпигунами і контрреволюціонерами на Далекому Сході, — із захватом додав він.

Саркісов брудно вилаявся. Він не міг силою посадити в автівку жінку на очах у кінорежисера, якого знає особисто товариш Сталін. За таке Лаврентій Павлович, який завжди вимагав творчого виконання його вказівок, по голові не погладить! Саркісов відчував, що у цьому випадку не можна лізти на рожен. Не можна чіпати жінку, поки біля неї цей режисер. Почекати? Ні, треба доповісти наркому.

Пара тим часом пройшла повз них і звернула у підворіття.

Саркісов вискочив з автомобіля і, лаючись крізь зуби, побіг до телефону-автомата дзвонити Берії.

Берія взяв слухавку телефону на конспіративній квартирі, вислухавши Саркісова, хвилину мовчав. Потім роздратовано сказав:

— Добре, відставити! — він теж не наважився чіпати жінку на очах одного з улюблених кінорежисерів Сталіна. Подумки погортав досьє постійних коханок: — Привези мені зараз Людмилу Володіну.

Володіна була балериною трупи Большого театру.

Розділ 57

Газета «Lokal Anzeiger», 15 травня 1940 року

«Мало вправно володіти гарматами і багнетами, важливіше володіти серцями нації».

Доктор Йозеф Пауль Геббельс

15 травня 1940 року, 18 год. 25 хв.

Берлін

Увечері до Гущенка прибіг Клейст, вимахуючи газетою. Його обличчя сяяло, капелюх скособочився на вухо, краватка лежала на плечі:

— Гер Гущенко, перемога! Нечуваний успіх! Голландська армія капітулювала усього після шести днів боїв! Це тріумф генія фюрера і німецької зброї! Тріумф усього німецького народу. Вермахт не зупинили їхні ніби неприступні канали і ледь не мільйонна армія.

— І що це означає? — запитав Гущенко, беручи простягнуту газету і пропонуючи Клейсту крісло.

— Ми перемогли! Укотре ми перемогли! Голландці просто злякалися! — захлинався від захвату Клейст. Дістав пляшку шампанського з паперового пакета.

— Ми — союзники, і добре розуміємо, що вклад Радянського Союзу в нашу перемогу — важко переоцінити, без вашої допомоги, без вашої нафти, металу і зерна Німеччини було б дуже непросто. Тож вип’ємо за дружбу між нашими народами і за успіх німецької зброї!

Пробка вискочила з гучним звуком, вдарила у стелю, залишивши там слід. Вони випили по келиху. Спочатку за дружбу і успіх німецької зброї, потім ще по келиху — за мудрість вождя радянського народу Йосипа Віссаріоновича Сталіна і фюрера німецького народу Адольфа Гітлера.

Клейст не вгавав:

— Ось, читайте тут: «Роттердам, вжахнувшись від німецьких бомбардувальників, капітулював і врятував себе від руйнування».

— Виходить, що Роттердам бомбардували? — здивовано і навіть злякано запитав Гущенко, поставивши порожній бокал на стіл. — Хіба таке можливе?

— На війні, як на війні! — розвів руками Клейст, знову наповнюючи бокали.

— Але ж це прекрасне місто! У ньому кожен будинок — пам’ятка архітектури. Я багато разів бував у Роттердамі. Там живе брат моєї дружини. І там півмільйона мирних жителів. Там десятки музеїв і галерей!..

— Гер Гущенко, хіба не європейці п’ятнадцять років тому труїли німецьких юнаків газом? А тепер вас засмучують кілька бомб, що їх скинули на Роттердам? Як би там не було, а наші танки на підступах до Брюсселя. Решта мене не стосується. Ще по келиху?

Випили ще. За культурні зв’язки між двома дружніми країнами. Гущенко, правда, вже без особливого ентузіазму.

— Я впевнений у щасливому майбутньому Європи під керівництвом нашого фюрера! Думаю, що СРСР буде разом із нами. Фюрер вважає, що інтереси Росії мають простягатися на південь — аж до Індійського океану, їй мусять належати турецькі протоки.

Після того, як було випито шампанське, Клейст попрощався і побіг далі, розмахуючи газетою. Очевидно, продовжувати святкувати успіх німецької зброї.

«Жахливо! — подумав Гущенко. — Вони бомбардували Роттердам! Німецькі танки, можливо, зараз входять у Брюссель! А ще більш жахливо — що ми союзники!»

Пройшов з кутка в куток. Визирнув у вікно.

На тротуарі німецька дівчинка з мамою і хлібом, швидше за все отриманим за карткою, годували голуба. Це вже не вперше він бачив, як німці картковим хлібом годують лебедів на Шпреє, бродячих собак чи голубів на вулицях.

Він відкрив вікно. У кімнату увірвався шум весняного міста. Жодного натяку на війну! Хіба що он протилежним тротуаром вулиці йдуть двоє солдатів. Дивляться на дівчинку з жінкою і посміхаються. А танки з такими ж солдатами на броні — у передмістях Брюсселя. Чавлять гусеницями мирних жителів. Можливо, таких самих голландських мам і дівчаток… Дівчинка кричала: «Голубе, голубе, йди-йди сюди. Бери хлібчик ротиком!» Мама виправляла її: «Не ротиком, а дзьобиком!»

Гущенко підійшов до телефону, набрав номер Українського інституту. Відразу натиснув на важіль. Що він робить? Сьогодні день можливого зв’язку, але звідси не можна дзвонити! Не можна бути таким безпечним. Не можна втрачати голову. Він швидко згадав про той «хорх» із заштореними вікнами біля радянського павільйону. А якщо за ним стежать?

Він спустився вниз, пройшов у кафе навпроти. Випив кухоль пива, споглядаючи, чи не зайде за ним хтось.

Потім підійшов до стійки і запитав, чи не може зателефонувати. Його провели в маленьку кімнатку з телефоном, де він набрав номер Українського інституту. Тихо, щоб не почув офіціант, запитав:

— Скажіть, будь ласка, професор Кузеля вже видужав?

— А хто його запитує?

— Професор Баур. (Хто ж іще може запитувати професора, як не інший професор?)

— Вибачте, професоре, Кузеля ще хворіє, зателефонуйте за тиждень.

Гущенко вийшов у коридор. Озирнувся. Жодної живої душі. Лише в кінці коридору промайнула офіціантка з тацею в руках. Спустився сходами, вийшов на вулицю. Повз нього промарширував загін хлопчаків у формі гітлерюгенду. Попереду йшов прапороносець із червоним прапором зі свастикою і два барабанщики, які вибивали дріб. Вожатий чи вихователь у такій же формі — хакі з чорним галстуком і червоною пов’язкою на рукаві — хриплим голосом задавав ритм «Айн! Цвай! Айн! Цвай!»

Гущенко подивився загону вслід. Його охопило передчуття чогось жахливого. Що от-от має статися. Йому потрібно було з кимось поговорити. Він повернувся в готель, пройшов до номера Лілії й штовхнув двері. Вона, зачувши шум, визирнула з душу.

— А, це ви! Ласкаво просимо! Сідайте там у крісло. Сьогодні банний день.

— Я на хвилину, — він упав у крісло. Відкинувся на спинку, витягнув ноги. — Хотів вам тільки сказати, що німці окупували Голландію.

— Боже, яка трагедія! А я думала, ви просто скучили за мною.

Вона вийшла з душу в короткому халатику, запинаючи його руками, волосся було мокре. На обличчі грала посмішка.

— Вам байдуже, що гусениці німецьких танків зараз гуркочуть вулицями Амстердама? — Гущенко здивовано підвів на неї погляд.

— Ні, мені не байдуже. І це не дивно. А ось вам байдуже, що я поряд. І це — дивно, — вона посміхалася з якимось особливо нахабним викликом в очах.

Тепер вона стояла поряд з кріслом так, що її коліна майже торкнулися його ніг. Гущенко підвівся.

— Ліліє, це не найкращий момент.

Тепер вони стояли, майже торкаючись один одного. Очі в очі. В її очах грали бісики:

— Не найкращий? — вона раптом поклала йому руки на плечі, і халат розіпнувся. — Справді не найкращий, чи у товариша Гущенка ще є хоч якісь сумніви?

— Ти жартуєш зі мною?! — майже вигукнув він, його раптом охопила злість. — Чи граєш? Сама чи за чиїмсь наказом? — він схопив її за талію і впився губами в її губи, що розкрилися йому назустріч.

Гущенко збирався відштовхнути її, але інстинкт зголоднілого за жіночим тілом чоловіка переважив. Він притис її сильніше. Їй, напевне, було боляче. Лілія охнула:

— Гущенко, ви п’яний?

Вона, вже трохи злякана його поведінкою, зробила швидкий крок назад, але він не відпустив її і штовхнув на ліжко. Вона впала на постіль, спробувала швидко підвестися, але невдало, й упала на підлогу. Він упав поряд, притис її до килима й зі стогоном накинувся на її тіло.

* * *

За вікном було вже темно. Вони лежали на килимі оголені й мовчали.

— Гущенко, це був якийсь ураган… — сказала Лілія й потягнулася до халатика, який самотньо лежав на підлозі.

Він промовчав. Що мав сказати?

— А в цей час німецькі танки гуркочуть гусеницями бруківкою Амстердама, — раптом з ноткою глузування повторила його слова й тихо засміялася.

Він здивовано повернув до неї голову:

— Як на мене, тут немає нічого веселого.

Підвівся з підлоги, сів на ліжко й, не дивлячись на неї, почав одягатися. А вона, прикрившись халатиком, усе ще дурнувато хихотіла. Думала: «Справді, веселого мало, хіба що зрадіє радник посольства Слинько».

Гущенко підвівся. Йому здалося, що її сміх став нервовим. Більше того, перед тим, як грюкнути дверима, здалося, що Лілія схлипує.

22 травня 1940 року, 18 год. 55 хв.

Берлін

Надвечір до радянського павільйону зайшов Генріх Гофман. Виглядав дуже стомленим: капелюх набакир, галстук з’їхав набік, костюма давно не торкалася праска. Від нього тхнуло дорогим алкоголем і димом вогнища. Привітався з Гущенком, запросив до сусіднього кафе.

— Генріху, куди ви зникли? — здивовано запитав Гущенко, однією рукою підсовуючи Гофманові стільця, а другою — підкликаючи кельнера.

— О, гер Гущенко, на жаль, це секретна інформація! Із радістю б з вами поділився, але не можу. Із хвалька можу легко перетворитися на ворога нації, — Гофман сів. Відсунув чашку: — Я не люблю ерзац-каву.

— Мабуть, не кожен у Німеччині може дозволити собі не любити ерзац-кави. Хоча б тому, що для пересічного німця іншої немає. Але тут ерзац готують дуже добре, на смак вона нагадує справжню.

— Ну добре, — Гофман підвів очі на кельнера, що схилився над ними. — Зробіть мені міцну ерзац-каву. Найміцнішу, яку зможете. А цю — заберіть.

— І що відбувається в світі? — запитав Гущенко. Він уже здогадався, що зникнення Гофмана якось пов’язане з наступом вермахту на Захід. — Кажуть, любий Генріху, що ви знаєте все!

— Знати все нині небезпечно для життя. Можна миттю стати клієнтом геносе Мюллера. Можу сказати лише, що ганьба урядам Голландії, Бельгії та Люксембургу, які виступили з військами проти Німеччини, адже наші війська всього-навсього випередили на кілька днів англо-французів, — Гофман ляснув долонею по столу. — Превентивний крок проти агресорів.

— Це насправді так, чи інформація від доктора Геббельса? — посміхнувся Гущенко.

— Дійсно так! В Англії — криза. Думаю, скоро вона впаде до ніг Германії, як гниле яблуко. Чемберлен подав у відставку. Прем’єром став Вінстон Черчилль. Він ненавидить Німеччину! Тепер на перемир’я годі сподіватися. Але тим краще! Тим краще! Ми підемо до кінця! До речі, Гущенко, ви читали в «Беобахтер», що радянський уряд гаряче підтримує наші упереджувальні мирні наступи? — Гофман кивнув погляд на газету, яка лежала поряд з Гущенком на столі.

— Ще не дійшов. Цікавий погляд на ситуацію. Я про упереджувальні мирні наступи.

— Єдино правильний погляд! У ваших словах я відчуваю приховане глузування, гер Гущенко, — Гофман широко посміхнувся. — Хоча формулювання «мирні наступи» дійсно ідіотське. Ось там, на другій шпальті, вгорі, «Беобахтер» цитує вашого Молотова. Тож не хвилюйтеся. Наші країни знайшли спільну мову і йдуть в одному напрямку. Але досить про політику! Я зайшов повідомити вас про те, що, користуючись нагодою, натякнув фюреру про вашу майбутню книгу. Запитав його, як би він поставився до появи про нього книги в СРСР.

— І що? — нетерпляче запитав Гущенко. — Що сказав фюрер?

— Загалом він не заперечує, з умовою, що особисто я буду її рецензентом. І, звісно, проілюструю своїми фото. Чи ви вже передумали?

Гущенко чекав цього запитання і мав готову відповідь:

— Ні, я не облишив цієї думки. Але інформації дуже мало. Тільки це й може стати на заваді.

— Деяка інформація про фюрера є секретом рейху. Але деякі загальновідомі речі у нас можуть бути невідомими в Росії, про них можна говорити. Крім того, я можу справді надати вам деякі фото фюрера. Звісно, якщо ви берете обіцянку посилатися на моє авторство.

— Я згоден. Мене цікавлять елементарні побутові речі. Наприклад, що він їсть? Правда, що фюрер вегетеріанець? — Гущенко вирішив почати здалеку.

— О, це не секрет! Усі в рейху знають, що Гітлер вегетаріанець, а про тих, хто їсть м’ясо, він завжди говорить: «Яка ганьба, що ви їсте трупи вбитих тварин».

— Тварин, значить, він любить. А як щодо людей? — Гущенко кинув погляд на Гофмана, чи той, бува, не образився на такий прозорий натяк. Але, схоже, що ні. Гофман замислено помішував маленькою ложкою ерзац-каву у крихітній чашці.

— Щодо людей… щодо людей… Сподіваюся, в цьому запитанні немає якогось підтексту? — він швидко позирнув на Гущенка. — Він буває досить ліберальним, коли справа стосується, скажімо, людей таких, як ви і я, тобто людей аполітичних, особливо людей мистецтва. І — невблаганним, коли мова йде про ворогів німецької нації. Особисто я врятував від таборів багатьох людей, і художників, і фотографів, й інших творчих особистостей.

— І що для цього потрібно? Для чудесного порятунку, я маю на увазі.

— Просто треба сказати фюреру! — Гофман квапливо відсьорбнув кави. — Так, був випадок, коли один художник, коментуючи акції проти євреїв, висловився досить жорстко, сказав, що фюрер мерзотник чи щось подібне.

— І що?

— Донос. Гестапо. Йому загрожувало 10 років таборів. Або навіть гільйотина. Дійсно, кава непогана. На смак майже як справжня.

— Боже, в Німеччині досі гільйотинують? Це ж варварство! — майже вигукнув Гущенко.

— Гер Гущенко, по-перше, не мені вам розповідати, що у Франції, наскільки мені відомо, ще в минулому році гільйотинували публічно і в присутності натовпу. У нас гільйотинують лише державних злочинців, ворогів нації чи ворогів держави, для решти є звичайний розстріл.

— Але страти за подібне… Це жорстоко! — продовжував гаряче обурюватися Гущенко.

— Не думаю, що людина, яка б сказала, що Сталін мерзотник, у Росії отримала б менше!

Це був удар нижче пояса. Гущенко не мав що протиставити, а тому лише махнув рукою.

— І що було далі? — він і собі відсьорбнув ерзац-кави.

— Далі? Я розповів фюреру. Гітлер, до речі, не повірив мені, сказав: «Господи, невже за це можуть засудити на смерть, навіть не на табори, а на смерть?»

Потім почав на мене кричати: «На говоріть дурниць, Гофман, за таке не можуть страчувати!»

— Чим усе закінчилося?

— Він викликав Бормана. Той займається подібними справами. І сказав, що, якщо моя інформація виявиться неправдою, він не бажає мене бачити в себе принаймні найближчий місяць. За десять хвилин Борман підтвердив мої слова. Цього художника випустили з табору і, здається, призвали в армію. У нас загальна військова повинність. Що далі було з ним, мені невідомо. Гущенко, а ви, здається, не росіянин?

— Так, я з України, — кивнув Гущенко.

— Я пам’ятаю, що до фюрера якось приходила делегація із Закарпатської України. Ви знаєте, вони просили, щоб Закарпатську Україну не приєднували до Угорщини. Адже між Україною й Угорщиною немає жодних історичних зв’язків. Більше того, вони були готові навіть до того, щоб ця територія увійшла до складу Німеччини! І запевняли, що перехід Закарпатської України до складу Угорщини значно підірве довіру українців до Німеччини. Знаєте, фюрер потім сказав мені, що він, у принципі, згоден з їхньою думкою, але не може порушити слово, дане Хорті. Мене вразило, що ось доля цих людей вирішується європейськими іграми політиків, навіть без їхньої участі. Гітлер сказав, що він не може включити землі Закарпатської України до складу Німеччини хоча б з тієї причини, що Польща після закінчення війни буде незалежною державою. Звісно, мався на увазі уряд, який буде абсолютно відданим Німеччині. Гітлер сказав, що, таким чином, сполучатиме Німеччину із Закарпатською Україною лише вузький коридор, і в разі конфлікту Закарпатську Україну буде неможливо обороняти. Втім, він виявив симпатію до цих людей.

— Гітлер любить застілля? — продовжував допит Гущенко.

— Ні, звісно, що ні! Робить виняток хіба що для партійних вечірок. І то лише тому, що вважає — це неформальне спілкування згуртовує партію. Партійні лідери, таким чином, не будуть віддалятися від рядових членів.

— Звідки така нелюбов до Британії?

— Британія… Це помилкова думка. Фюрер любить Британію майже так само, як і Німеччину. Але не любить її правителів. Справа в тім, що британські лідери не ставляться до нього як до рівного. Він вважає таку поведінку відносно нього недипломатичною і принизливою.

— Про кого йдеться? — здивувався Гущенко.

— І про Чемберлена, і про Черчилля, і про Ідена. Був випадок, коли Черчилль з’явився на зустріч до нього вдягнений не за протоколом. Гітлер викликав до себе англійського посла Гендерсона і заявив: «Якщо Черчилль дозволить собі ще раз подібне, то я накажу своєму послу з’являтися на всі прийоми до вашого короля у капелюсі й калошах!» Отже, Гітлер хотів би мати дружні відносини з Британією, він дуже зацікавлений у цьому, — Гофман допив ерзац-каву, сказав, що шалено втомився, і пішов.

А Гущенко залишився в кафе сортувати в голові нову інформацію, яку отримав від Гофмана, і гадати, куди ж той зникав так надовго.

Розділ 58

Газета «Рейх» 26 травня 1940 року

«Сталося! 26 травня під ударами доблесних німецьких військ почалася панічна втеча залишків англо-французьких з’єднань з Дюнкерка. Ця подія стала яскравим підтвердженням генія фюрера німецького народу, який упевнено веде німецьку націю до найбільшої перемоги в її історії».

Доктор Й. Геббельс

26 травня 1940 року, 16 год. 30 хв.

Берлін

Бельгія капітулювала 26 травня. Бельгійський король Леопольд зрадив союзників і, не попередивши їх, після сепаратних переговорів з Гітлером, наказав армії капітулювати.

Англія й Франція звинуватили Леопольда у зраді. Фюрер у відповідь заявив, що поводження з полоненими бельгійськими солдатами має відповідати їхній високій мужності, а король Бельгії отримає замок у користування.

На заповненій торжествуючими німцями Герман Ґерінг штрасе хлопчики з «Гітлерюгенду» роздавали усім охочим останній випуск «Беобахтер» у комплекті з маленькими червоними прапорцями зі свастикою. Берлінці обнімалися і вітали один одного з перемогою.

На розі, де вулиця упиралася у Бранденбурзькі ворота, до Гущенка підбігла усміхнена білявка у формі «Спілки німецьких дівчат», поцілувала і тицьнула у руки червоний прапорець. Гущенко, замислено розглядаючи прапорець, повернув на Кенігсплац і буквально зіштовхнувся з кореспондентом «Нью-Йорк Таймс» Тоні Гарісоном:

— О, геносе Гущенко, хайль Гітлер! — той, кивнувши на прапорець, жартома підняв руку в нацистському вітанні.

— Хайль, Тоні, як на мене, звучить не гірше, а що, американських журналістів доктор Геббельс уже зобов’язав вступити до НСДАП? — пожартував Гущенко.

— Ні, поки що — ні, — Тоні потиснув Гущенкові руку. І, вказавши поглядом на двох чоловіків із червоними нацистськими прапорцями в руках і партійними значками на лацканах піджаків, що саме проходили поряд, додав: — Але мені здається, що не членів НСДАП у Берліні скоро просто будуть бити. До речі, ви бачили це? — Тоні дістав з кишені згорнуту вдвоє «Нью-Йорк Таймс».

— Ось прочитайте тут, справа. Вам буде цікаво. Німці про це навряд чи напишуть…

На шпальті було велике фото Троцького і фото великого особняка з розбитими вікнами і стінами, потрощеними кулями.

«Замах на Троцького.

24 травня 1940 року на Троцького, який проживає нині в Іспанії, було вчинено замах. Двадцять людей у поліцейській формі, зі зброєю — автоматами й кулеметом — під’їхали до його вілли й миттєво роззброїли охорону. «Поліцейські», які увірвалися у двір, нейтралізували й внутрішню охорону, відкривши при цьому стрілянину з автоматів і кулеметів по вікнах і дверях кабінету й спальні Троцького. Обидві кімнати були розстріляні щільним вогнем. Троцького врятував «мертвий» простір під ліжком. Там він ховався разом з дружиною. Поліція констатувала: по спальні випущено більше 200 куль. Троцький заявив поліції: «Напад організував Йосип Сталін за допомогою НКВС. Саме Сталін».

— Що ви на це скажете? — запитав Гарісон. ’

— Дуже дивно, — Гущенко знизав плечима, розглядаючи фото. — Ви гадаєте, що то були люди НКВС?

— Хіба є більш правдоподібна версія?

— Мені здається, що тут працювали непрофесіонали. Бо професіонали зайшли б у будинок і елементарно б зазирнули під ліжко.

— Ага, я теж звернув увагу на цю недоречність. Натякаєте, що Троцький насправді не ховався під ліжком від куль, а замовив напад сам, щоб скомпрометувати Сталіна?

— Важко судити, не маючи повної інформації. Можливо, їх щось налякало, і вони втекли. Але версія «самозамовлення» має право на існування. Хоча варіант «непрофесіоналів» є дуже ймовірним і теж має право на життя…

— Може, й так. Ну, бувай! Пішов далі святкувати перемогу німецької зброї. Побачимось, — махнувши рукою, Гарісон зник у натовпі.

* * *

Стаття Льва Троцького «“Помилка” Сталіна»,

надрукована в «Мехіко пост», 27 травня 1940 року

«І ось мене знову намагалися убити. Може здатися незрозумілим, чому режим Сталіна спочатку вислав мене за кордон, а тепер намагається ліквідувати. Чи не простіше було б розстріляти мене в Москві, як інших?

Пояснення таке. У 1928 році, коли я був виключений з партії й висланий у Центральну Азію, не тільки про розстріл, але й про арешт неможливо було говорити: покоління, з яким я пройшов через Жовтневу революцію й громадянську війну, було ще живе.

Із Центральної Азії я мав можливість підтримувати безперервний зв’язок з опозицією. У цих умовах Сталін після тривалих коливань наказав застосувати висилку за кордон як менше зло. Він вважав: ізольований від СРСР, позбавлений матеріальних засобів, Троцький не буде спроможний ні на що. Сталін розраховував, крім того, що, коли йому вдасться остаточно очорнити мене в очах країни, він зможе легко домогтися від дружнього турецького уряду (я мав виїхати до Туреччини) мого повернення в Москву для розправи.

Події довели, однак, що можна брати участь у політичному житті, не маючи матеріальних засобів. Як мені повідомляли, Сталін кілька разів визнавав, що «найбільшою його помилкою» є висилання за кордон Троцького. Щоб виправити помилку, не залишається нічого іншого, крім терористичного акту…»

* * *

27 травня 1940 року, 11 год. 46 хв.

Берлін

Помічник Ріббентропа доктор Клейст, сидячи в кабінеті Вальтера Шелленберга, з явною зацікавленістю дочитав особисту справу Миколи Гущенка. Здивовано гмукнув, потер підборіддя:

— Інформація про те, що Гущенко у Франції працював на НКВС, відповідає дійсності? — запитав, підвівши на Шелленберга погляд. Він не приховував свого здивування.

— Так, геносе Клейст, — той уважно спостерігав за реакцією дипломата.

— Фантастика! Я б у це ніколи не повірив. Я знаю його з часів нашої виставки в Москві. Художник, інтелігент, інтелектуал. А насправді — суперагент! — щиро дивувався Клейст, продовжуючи гортати досьє.

— Нам дуже важливо знати, з якою місією він прибув у Берлін. І тому я просив би вашого сприяння у вербуванні цього художника, чи, як ви влучно висловились, — суперагента. За нашою інформацією, ви з ним у дружніх стосунках. Ми у свою чергу хотіли б просити вас про більш тісну співпрацю з нашим відомством.

— У якості? — Клейст відклав теку.

— Передовсім як відданого партії і фюреру борця.

Клейст уважно подивився на Шелленберга. Відвів очі.

— Більш того, важливо, аби наші контакти залишилися між нами. Справа в тому, — продовжував Шелленберг, — що в ході розробки Гущенка нам доведеться ознайомити вас із деякими цілком таємними матеріалами нашого відомства. Ми б не хотіли, щоб про них знали люди в керівництві Імперського міністерства іноземних справ.

— Якщо цього вимагають інтереси рейху і фюрера, — після довгої паузи сказав Клейст.

Тепер уже Шелленберг уважно подивився на Клейста.

— Саме так — цього вимагають інтереси рейху і фюрера. В одному з берлінських клубів під назвою «Салон Кіті» ми маємо приміщення, обладнані для фотозйомки і прослуховування, — Шелленберг не сказав, що такою апаратурою обладнані практично всі приміщення. — Перший варіант — ми спробуємо зняти його із жінкою і потім притиснути цим. Хоча не дуже вірю, що із цього щось вийде. Якщо він, звісно, професіонал.

— Я думаю, що варто спробувати, — погодився Клейст.

— Є одна проблема. Якщо він професіонал, то навряд чи клюне на тупих дівиць із салону. За нашою інформацією, він нещодавно був у одному з ресторанів з вашим особистим секретарем. Лені… Лені…

— …фон Зігфрід.

— Вони досить мило спілкувалися. Як ви оцінюєте можливість використати цей варіант? Це значно ефективніше, ніж виводити на нього нову жінку. Тим більше дівку із салону.

Клейст встав, пройшов до вікна. Якийсь час стояв, дивлячись на вулицю. Сонце, що підіймалося над Берліном, зазирало в приміщення і ласкаво торкалося його обличчя. Він розсіяно посміхнувся. Чомусь похитав головою.

— Але, якщо ви заперечуєте… — сказав Шелленберг.

— Ні, — сказав Клейст рішуче, повернувся і сів у крісло. — Якщо цього вимагають інтереси рейху, я не буду заперечувати. Єдине, що викликає сумнів, чи пристане на це баронеса.

— Повірте, геносе Клейст, ми знайдемо аргументи, щоб вона нам не відмовила.

— Навіть не сумніваюся.

— А вже якщо цей варіант не спрацює, то ми через вас маємо запропонувати йому гроші. Хоча в це я вірю менше, ніж у жінку. Гроші добре працюють із французами й американцями. Значно гірше з англійцями, і практично не працюють з росіянами.

— За менталітетом Гущенко — наполовину француз, — зауважив Клейст.

— Француз? — перепитав Шелленберг. — Можливо, це спрощує ситуацію. Можете ще натякнути, що, за деякою інформацією, радянський резидент у Берліні може організувати на нього замах. А ми готові його захистити, нарешті, влаштувати його зникнення і неповернення в СРСР. Можливо, спрацює це.

У Клейста на лоба полізли очі:

— Замах на керівника радянської делегації? Навіщо це їм?

— Поки що це нам невідомо.

Розділ 59

Я чоловік, і згорів би від сорому, якби хоч одна жінка потрапила на фронт. У жінки є своє поле бою. Народжуючи дитину, вона веде битву за всю націю.

Адольф Гітлер (Із виступу. 1940 рік)

28 травня 1940 року, 11 год. 10 хв.

Берлін

Клейст, баронеса Лені й Гущенко прогулювались сквериком неподалік виставкового павільйону і вулиці Курфюрстердам. Її трьома широкими смугами снували нечисленні автомобілі. На зупинці навпроти один за одним зупинялися біло-сині двоповерхові автобуси. Вітер шарпав червоні прапори зі свастикою і серпом та молотом над входом у павільйон і гілля кленів у парку.

Баронеса йде між чоловіками, тримаючи їх під руки. Гущенко час від часу відчуває, як баронеса притискає його лікоть до грудей. Цікаво, чи робить вона те саме із ліктем Клейста, думає Гущенко.

— Як дивно, — Клейст, показуючи на відкриті тераси кафе, озвучує думку, що вже стала банальною. — Німецькі танки дійшли до краю Європи, а народ абсолютно байдужий до такого, без сумніву, виняткового моменту в історії німецької нації. П’ють ерзац-каву. Гуляють у найпрекраснішому у світі Тіргартен-парку. Вони не розуміють, що відбувається світова революція. Отой молодик за столом думає про те, як потягне дівку, що сидить навпроти, в ліжко. Його не цікавить, що сьогодні почалася нова історія рейху! Нова історія завойовників! Нова історія німецької нації!

— Може, ознака початку нової історії завойовників у тому, що вони п’ють ерзац-, а не натуральну каву? — Гущенко озвучує Клейсту своє спостереження, про яке вже говорив Лілії.

— Або в тому, що збільшилося вживання, вибачте, туалетного паперу в Імперському міністерстві іноземних справ? — з якоюсь дивною посмішкою на обличчі втрутилася в розмову баронеса.

Гущенко запитально подивився на Лені, а Клейст просто зайшовся сміхом:

— Із цим казусом довелося розбиратися учора. Справа в тому, що у міністерстві справді шалено зросли темпи використання туалетного паперу. Шеф наказав мені знайти причину. Спочатку я подумав про якесь масове харчове отруєння. А виявилося, що кожен працівник просто відмотує піврола й тягне додому. Адже туалетний папір теж можна придбати лише за картками.

— Ось бачите, значить, усе-таки зміни є! — зауважив Гущенко. — Усе ж у Берліні теж щось змінилося. І, як бачимо, не на краще. Хоча, якщо для успіху світової революції…

— Гер Гущенко ревнує до успіхів німецької зброї! — з деяким роздратуванням говорить Клейст. — Але ж ваш Сталін теж часу дарма не втрачає. До радянських земель додалася Польща. Хоча брудну роботу за Сталіна робить фюрер. До речі, як у вас із туалетним папером?

— Як завжди, — знизав плечима Гущенко. — Здається, це є поки що без обмежень.

— Значить, ви щасливіші за нас, — резюмував Клейст.

Добре, що не запитав, що означає «як завжди». Гущенко згадав про загальний туалет у будинку, де була його майстерня, — завжди брудний, із шматками газети на цвяху замість паперу. Зазвичай «Труд» або «Ізвєстія», дуже рідко «Правда». За покраяну «Правду», й особливо її першу шпальту з портретом Сталіна у сортирі, можна було отримати десять років без права листування.

Аби зупинити подальші запитання, Гущенко спробував змінити тему:

— Ви говорите, любий гер Клейст, що німці ставляться до війни нейтрально, а багато хто навіть позитивно. Але ж враховуйте, що, на відміну від Лондона чи Брюсселя, в Берліні ще не оголошували повітряної тривоги. Принаймні за час мого перебування тут.

— Були дві повітряні тривоги кілька місяців тому, — зауважує Лені і млосно, з тією ж дивною посмішкою, поглядає на Гущенка. Він раптом зауважує, що сьогодні Лені відверто зваблює його. Значно наполегливіше, ніж завжди. Очі блищать якимось особливим блиском кокаїністки і метають зграї бісиків у його бік. Він знову відчуває, що баронеса міцно притискає його лікоть до своїх чималих грудей. Подумав, можливо, за особливим етикетом секретарка Клейста вважає своїм обов’язком підтримувати інтимні стосунки не лише зі своїм патроном, а й із його гостями? А може, справді нюхнула кокаїну чи хильнула зайвого?

Не відкидав би жодного з варіантів.

— Фюрер був дуже незадоволений цими нальотами. Справа в тому, що Ґерінг обіцяв фюреру, що жодна бомба не впаде на вулиці Берліна, — киває Клейст.

— Кажуть, що ваш Ґерінг веде досить розкішне життя. Як це співвідноситься з аскетизмом фюрера? — запитав Гущенко.

— Хто вам сказав? — запитує й собі, хитро посміхаючись, Клейст. — Про розкішне життя Ґерінга, я маю на увазі. Наша преса, здається, не афішує ці його схильності.

— Нехай це буде моїм маленьким секретом, — посміхається у відповідь Гущенко. — То ви теж не вірите Ґерінгу, що жодна бомба не впаде на Берлін?

— Ні. Не думаю, щоб фюрер занадто вже покладався на слова цього комічного товстуна, який купається в розкошах. З тих пір, як одну із центральних вулиць Берліна назвали його ім’ям, багато чого змінилося. Ґерінг більше не є беззаперечним авторитетом для фюрера і гордістю нації.

— От бачите, і у вас є сумніви щодо безхмарного майбутнього німецької нації!

— Ні, я вірю в перемогу генія фюрера, і поки що майбутнє нації здається мені досить безхмарним. Чотирирічний план виконується. Соціалізм для німців будується. Робота є у кожного. Німці обожнюють нашого фюрера і вірять у його геній, — із запалом рекламував німецьке сьогодення Клейст.

— Але сумніваються у непогрішності його оточення? — продовжував вказувати слабкі місця в захисті Клейста Гущенко.

— Ви знову про Ґерінга?

— Саме так.

— Він відповідальний за чотирирічні плани. За побудову соціалізму для нації. Поки плани виконуються, фюрер вибачає Ґерінгу замок Каріншале, розкішне життя, натовп коханок і бучні полювання, котрі, за словами Ґерінга, він влаштовує для іноземних дипломатів. Але може прийти час, коли товариші по партії спитають з нього і, якщо треба, поправлять.

Вони зайшли у кафе і замовили пиво. Гучномовець над стійкою якраз і транслював виступ Ґерінга.

— Про вовка помовка, — сказав Гущенко.

— Прошу? — перепитав Клейст.

Гущенко кивнув на гучномовець:

— Я говорю: щойно згадували Ґерінга — і він тут як тут. «Про вовка помовка» — російське прислів’я.

«Якщо ми отримаємо хоч одну інформацію, хоч натяк на те, що з полоненими німецькими льотчиками погано поводяться англійці чи французи, ми віддячимо їм удесятеро! За одного розстріляного німецького льотчика ми розстріляємо десятьох французів!»

— Правильно, на їхні звірства ми повинні відповідати адекватно, — зауважує баронеса, загадково посміхаючись Гущенкові, ловить його погляд і відразу опускає очі.

Гущенко швидко заперечує:

— Люба баронесо, ви знаєте, я вчора заходив у радянське посольство і слухав там англійське радіо. Англійці теж говорили про адекватну відповідь, правда, мова йшла про звірства німецьких льотчиків.

— Наприклад? — запитує Клейст, ніби не помічаючи поведінки Лені.

— Наприклад, варварські бомбардуваннями того ж Роттердама! Місто викинуло білі прапори, а його ще майже день бомбардували! Англійці кажуть, що німецькі пілоти відстрілюються до останнього, боячись розправи за вбитих мирних жителів.

— Це все ворожа пропаганда! — впевнено сказав Клейст, відсьорбуючи пиво. — Лише пропаганда…

Лені, не криючись, знову масним поглядом облизує Гущенка. Навряд чи цього не помічає Клейст. А можливо, сам Клейст включив у її посадову інструкцію обов’язок спокусити Гущенка?

Урешті-решт, Клейст і Лені пропонують Гущенкові зустрітись о сьомій у кафе «Три слона» увечері й відвідати якесь екзотичне місце. Чому б і ні?

Після спілкування з німецькими колегами Гущенка пригнічує зростаюче відчуття небезпеки. Він намагається проаналізувати його і приходить до висновку, що цю напругу випромінює Лені. Незрозуміле завжди лякає.

28 травня 1940 року, 19 год. 50 хв.

Берлін

Увечері цього ж дня Гущенко, Клейст і баронеса фон Зігфрід сидять у кафе «Три слона» і п’ють ерзац-каву. Лені продовжує свою дивну гру. Варто Клейсту відвернутися, як вона кидає на Гущенка змовницький погляд, в її очах танцюють бісики, а губи складаються у закличну посмішку і немов говорять: «Ну ж, сміливіше!» Більше того, вона промовисто закидає ногу на ногу. У чорній з відблиском спідниці її пишне, зі звабливими вигинами тіло схоже на удава, що скрутився кільцями й гіпнотизує свою жертву. При цьому удав палить цигарку і смокче зі склянки коктейль — суміш шнапсу й компоту із сухофруктів.

— Ви знаєте, учора я дивився кінохроніку — «Ді Дойче Вохеншоу», — говорить Клейст. — Показували Бельгію. Міста безлюдні — жителі виїхали в села. Навколо самі руїни. Це — плата бельгійців за те, що вони відразу не капітулювали.

— Як на мене, саме так ми й повинні поводитися з ворогами німецького народу, — гаряче підтримує його Лені.

— Дивна логіка, шановна баронесо, — зауважив Гущенко. — Поки німці убивають і руйнують — це вермахт виконує високу місію німецької нації. А коли вбивають німців — це варвари знищують невинних жертв. Де логіка?

Гущенко затнувся, бо відчув, як до його ноги торкнулася нога Лені. Торкнулася, притиснулась і завмерла. Ось де логіка.

Клейст засміявся:

— Гостре око великого художника дуже чітко помітило промахи нашої пропаганди. Але не думаю, що це помічає обиватель. А в прямолінійності — ну що ж, тут увесь доктор Геббельс. Але й ви, гер Гущенко, не дуже вибираєте слова і вирази.

Якщо Клейст не є підпільним мільйонером, то Лені сьогодні напевно його розорить. Вона вимагає ще і ще випивки. Здається, вирішила продегустувати все меню. Утім, Клейст не заперечує і справно платить за замовлене. І з кожною чаркою її нога все тісніше притискається до ноги Гущенка. А після кожного притискання вона вимагає, щоб гер Гущенко спробував і оцей коктейль, якого він точно не пив у своїх холодній варварській Москві.

— А що за екзотичне місце ви обіцяли показати сьогодні, гер Клейст? — Гущенкові вже трохи набридло відбиватися від сп’янілої нав’язливої баронеси.

— Я все ще в роздумах, що запропонувати нашому гостю, — говорить Клейст, звертаючись до баронеси. — А ви, Лені, що про це думаєте?

— Сподіваюсь, комуністичні ідеали, які заволоділи свідомістю пана Гущенка, не завадять йому побувати в салоні Кіті? — пропонує Лені.

«Ось, здається, стає видно «світле майбутнє» сьогоднішнього вечора», — думає Гущенко.

— Що це за салон? — запитує він. — Між іншим, я не комуніст.

— Салон не зовсім звичайний, — говорить Клейст задумливо, він робить вигляд, ніби пропозиція Лені заскочила його зненацька.

— Чим же? — дивується Гущенко.

— Це чи не єдине місце в Берліні, де сьогодні можна потанцювати. І всі напої без карток, — пояснює Лені.

— Ці фривольності аж ніяк не суперечать моїй комуністичній свідомості.

— Це дещо розпусний заклад, — вставляє Клейст. — Там навіть сьогодні можна побачити стриптиз.

— Фантастика! — щиро дивується Гущенко. — Як на мене, Німеччина пильнує цноту своїх громадян навіть сильніше, ніж СРСР. І раптом — такі відверто буржуазні розваги. У той час, коли німецький народ бореться проти всіх плутократій Європи. Хіба не дивно, гер Клейст?

— Ходять чутки, що у господині закладу зв’язки з найбільш впливовими людьми рейху, — пояснив Клейст.

— Вона коханка Ґерінга? — жартома припускає Гущенко.

— Напевне! — сміється Клейст. — То що, погоджуєтеся?

— Аякже! Цікаво на власні очі побачити оазу розпусти посеред цнотливого рейху. Ходімо.

Розділ 60

Салон Кіті — це чотири великих зали й кілька десятків кімнат, драпованих дорогою тканиною й обставлених розкішними меблями. У залах — дивани під стінками, великі вікна, завішені важкими портьєрами.

Коли вони увійшли, то в найбільшому залі під шалені оплески двох десятків глядачів — схоже, іноземців — латиноамериканців чи італійців, справді демонстрували щось подібне до стриптизу. Оркестр із шести чоловіків у фраках, з різнокаліберними трубами і гітарами, грав щось схоже на фокстрот. На подіумі, у світлі біло-блакитного променя ліхтаря і ще кількох трохи менших рожевих ліхтарів, жінка невизначеного віку під звуки мелодії вихилялася і повільно звільнялася від одягу. Урешті-решт, вона залишилася лише в рожевих трусиках і завмерла. Голова була закинута назад, очі заплющені. У цю мить оплески стали просто шаленими.

Як для країни, що веде війну, в цитаделі розпусти було чимало народу. Біля дальньої стіни Гущенко помітив справжню рулетку! Рулетка оберталася, і гравці азартно робили ставки. Круп’є орудував лопаточкою. На деяких дамах були вечірні сукні. Військових мундирів не було видно — тільки костюми й фраки. Було чутно італійську. Між столами снували молоденькі офіціантки у коротких сукенках з обширним декольте і панчохах у сіточку.

Гущенко глянув на Лені — її очі магнітом притягувала рулетка. Але стиснутий Клейстом лікоть і його промовистий погляд привели баронесу до тями, як контрастний душ.

Трохи далі був розкішний бар із чималою кількістю випивки. Приділивши хвилин десять стриптизу, вони пройшли через зал й опинилися в окремому кабінеті.

Стіни кабінету були оббиті темно-зеленою тканиною і не мали вікон. Офіціантка в коротенькій спідниці, білому фартушку, із зібраним на потилиці волоссям, поставила на стіл пляшку французького шампанського і пляшку шнапсу.

— Шампанське у Берліні? — щиро здивувався Гущенко. — Ущипніть мене хтось, може, я сплю?

— У Берліні ще залишилися розкішні місця, — зауважила Лені. — Ну, як вам стриптиз, товаришу Гущенко?

— Ніяк, геносе Зігфрід. У Парижі я бачив і не таке. Тут полегшена версія — оголення обмежується лише верхньою частиною.

— І справді, вас важко здивувати. Я й забула, що ви в минулому парижанин, — дурнувато хихикнула Лені.

— Чому ж важко здивувати? Ви мене вже здивували — шампанським…

Поки офіціантка приносить їжу, вони встигають випити по два бокали жовтого ігристого напою. Вона ставить на стіл салати, сир, цукерки, шинку і говорить: «Якщо між вами є гер Клейст, то його викликають до телефону».

Клейст вибачається і виходить. І майже відразу на руку Гущенка лягає пухкенька ручка баронеси.

— І ще мене здивувало, що гера Клейста хтось розшукує у цьому закладі, — говорить Гущенко, ніби так, між іншим, дивлячись на руку, що тим часом уже щосили стискає його пальці.

Мабуть, баронеса вважає, що чим міцніший потиск, тим він інтимніший.

— Він зобов’язаний інформувати секретаря імперського міністра, де його можна знайти, на випадок, якщо його буде шукати геносе Ріббентроп.

«Не думайте, що заскочили мене на гарячому цим зауваженням», — промовляє її погляд. Після хвилини мовчання баронеса тихо й млосно говорить:

— Нікола!

Гущенко, не дуже розуміючи, що йому робити в цій ситуації, підводить погляд на Лені. Вона, без сумніву, дуже вродлива, нахиляється все ближче, і його огортає терпкий запах парфумів.

— Як добре, що шеф пішов, вашої видри теж немає, і ми можемо, нарешті, поспілкуватися наодинці, — говорить баронеса, заглядаючи йому просто в очі. — Це доля, хіба ні?

— Загалом усе непогано склалося, — погоджується він. — Хоча…

— Що? — вона піднімає бокал шампанського, запрошуючи його наслідувати приклад. — Що знову вам видається дивним?

— Ваша надмірна до мене прихильність.

— Нічого дивного! Я вам подобаюся, хіба ні? Я зауважила, що ви кілька останніх днів просто роздягали мене поглядом! А ви мені дуже подобаєтеся.

Гущенко ледь не похлинувся шампанським. Це він її роздягав поглядом! Фантазерка! Поставив бокал на стіл, витер рот серветкою і повільно забрав свою руку з гарячих пальців Лені.

— Справа в тім, Лені, — він потер долонею чоло, — навіть якщо знехтувати такою дрібницею, як моя дружина, я не хочу псувати стосунки з вашим шефом.

Лені дзвінко розсміялася, відкинувшись на спинку крісла:

— Я зовсім не збираюся відбивати вас у дружини! Не смішіть мене, гер Нікола… Це просто пристрасть! Наче удар блискавки, хіба з вами такого не бувало? А щодо мого шефа… Геносе Клейст — людина з європейським світоглядом і ставиться до таких речей дуже демократично. Можете заспокоїтися: він не буде ревнувати.

Лені перестає сміятися і підсувається до Гущенка впритул. «Бризки пристрасті»…

— А крім того, я йому теж не дружина! Немає чого боятися, все природно і майже пристойно. Ось такі ви, чиновники, для вас важливо, аби тільки зберегти видимість пристойності! І ви, і Клейст однакові… Канцелярські душі!

— Я не чиновник, — заперечує Гущенко, все ще розмірковуючи, як уникнути її «природної пристрасті».

Він потроху відсувається, але баронеса не здає завойованих позицій.

— А хто ж ви? — трохи награно дивується вона.

— Художник.

— Тим більше, ви творча натура. Хіба я вас зовсім не надихаю? Хоча б як художника…

— О, як художника? — Гущенко посміхається. — Як художникові, Лені, ви мені подобаєтеся. Я б намалював ваш портрет, сховав у шухляду і діставав би щоразу, коли б мені захотілось амурних почуттів чи інтелектуальних розмов.

— Навіщо в шухляду? Я б воліла, хоч у якості портрета, бути поряд з вашим ліжком. Наприклад, стояти на тумбочці. Наповнюйте бокали, чого ви чекаєте?

— Може, вже досить, — говорить Гущенко, розливаючи шампанське. — Ви знаєте, що в шампанському оці бульбашки — то розчинений вуглець. І вуглець викликає у вас кисневе голодування мозку.

— Мерзотник, — вона грайливо ляскає Гущенка вільною рукою по руці і простягає до нього наповнений келих. Вони цокаються, і кришталевий посуд видає красивий, чистий звук. Наче камертон. — Як на мене, таке кисневе голодування від шампанського дуже приємне…

«Високоінтелектуальні» розмови обриваються, коли у холі чується голос Клейста, який віддає якісь накази водієві:

— Лені! — гучно гукає він. — Фрау Зігфрід, хай вам абищо!

— Мерзотник, добре знає, що я фройляйн! — Лені швидко встає, виходить і, повернувшись за кілька хвилин, заявляє, що, на жаль, геносе Клейста викликали на важливу нараду до Ріббентропа і повернеться він щонайменше за дві години. Він дуже перепрошував і дав їй, Лені, завдання розважати пана Ніколу.

— Тож продовжимо, — говорить вона з упевненістю акторки, яка добре вивчила сценарій. Умощується на своє місце. — Роздягав мене поглядом… З перших хвилин знайомства. Безсоромний! Не думай, що я не помітила, — інтимним напівголосом продовжує баронеса. Вона вже перейшла на «ти».

Гущенко раптом розуміє, що у цій повністю ізольованій від великого залу кімнаті не так просто буде її стримати. Він уже все зрозумів. Відсутність Клейста заздалегідь спланована. Стовідсотково тут мають бути мікрофони! Скажімо, у люстрі, що опускається до самого столу. За щільними портьєрами можна замаскувати навіть кінокамеру. Відчуття небезпеки не дає йому сп’яніти і втратити голову.

«Що ж робити? — думає він. — Устати й піти? Клейст і баронеса піднімуть його на сміх…»

Пляшка шампанського вже порожня. Лені уважно розглядає ще дві пляшки, що стоять на столі. Шнапс і коньяк. Чудове продовження!

— Що гер Нікола буде пити?

— Все одно. Краще за все воду або те, що й ви.

Вона просить його відкоркувати коньяк і сама по вінця наповнює широкі коньячні бокали.

— Ніякої води! Тільки коньяк! Вип’ємо за успішне завершення твоєї місії, Нікола!

«Мабуть, не варто відмовлятися, коли пропонують подібний тост», — Гущенко бурмоче: «Гарний тост», відпиваючи до половини. Баронеса випиває свій бокал залпом.

Після наступного тосту, цього разу — за зустріч, Лені раптом заявляє:

— Тобі не здається, що тут страшенна задуха: жодного вікна чи вентиляції! Ніколи мені не подобалися ці ресторанні закапелки! Я навіть із задоволенням скинула б цю блузку, але мені трохи незручно, — язик у баронеси вже помітно заплітається, Гущенко розуміє, що в такому стані — їй море по коліна. — Ти якось обіцяв намалювати мене оголеною. Може, якраз оціниш мене в якості моделі?

Він поставив бокал, відкинувся на спинку крісла. У голові вже добряче шумить. Він розуміє, що цю п’яну німкеню вже не зупинити. Хай робить, що хоче! Дивно було б йому зараз кликати на допомогу або наставляти баронесу на путь істинну. Тим більше, знаходячись у подібному закладі. Тож — уперед, баронесо! Побачимо, чим усе це закінчиться.

— Запросто. І не варто комплексувати, люба Лені. Я ж художник, і споглядання оголеного жіночого тіла для мене не новина, — холоднокровно говорить Гущенко. — Це для мене — робочий момент. Я бачив оголеними сотні жінок!

— Сотні? Брехунець! Але ж ти мене не бачив! — з викликом заявляє баронеса.

— Це не принципово.

— Мушу ще випити для хоробрості. Прошу, підтримай мене.

Пляшка коньяку вже спорожніла на дві третини. Тепер і Гущенко випиває залпом. Вона ж бере склянку і п’є дуже повільно, але теж до дна. Після чого примхливо заявляє:

— Я таки роздягнуся!

— Ні в чому собі не відмовляйте, — бере бика за роги Гущенко.

— Тільки якщо ти, Нікола, відвернешся, — кокетує нетвереза баронеса.

— Без проблем.

Гущенко відвертає погляд до дверей, але краєм ока бачить, як Лені рішуче розстібає блискавку своєї бузкової, в чорну смужку блузи. Встає, звичним жестом стягує її, залишається в бузковій, під колір блузи, білизні. Її пишне тіло і чималі груди, здається, рвуться назовні, хочуть звільнитися з мереживного полону. Потім вона з викликом дивиться на Гущенка, перевіряючи, чи справив якесь враження на нього цей номер.

Але Гущенко робить вигляд, що йому цілком байдуже. І справді, це майже так і є. Збудження, яке б він мав би відчувати від напівоголеного жіночого тіла, нівелюється граничним напруженням нервів від очікування чогось, що має от-от статися. Що задумав Клейст? У Гущенка немає жодного сумніву — те, що відбувається, робиться не без відома або ж за прямою вказівкою Клейста. Навіщо це йому — працівникові Імперського міністерства іноземних справ? Не інакше він паралельно працює ще й на абвер або гестапо? І якщо це так, то що цим службам потрібно від нього, адже він ще не порушив жодного німецького закону?

Лені тим часом спокійно кладе ногу на ногу, демонструючи з-під сірої спідниці апетитні стегна, обтягнуті дорогими панчохами.

— Продовжимо? — запитує. Усмішка грає на її вустах. — Треба ще випити!

Гущенко киває головою і вкотре наповнює бокали. Пляшка порожня! Після пляшки шампанського вони спорожнили ще й пляшку коньяку!

— Ти говориш — Клейст. Клейст — грубіян! Він раніше в усьому радився зі мною, а нині, мені здається, за людину мене не вважає. Клейст — страшний тип! Ти навіть не уявляєш, яка це жахлива людина! У мене просто мурашки по шкірі, коли я думаю, на що він здатний! Для нього людина — сміття! Він може людину відправити до концтабору і більше про неї ніколи не згадати.

— Розумію, — бурмоче Гущенко. — Але не знаю, чим тут можна зарадити.

Подумки він говорить Лені: «Говори, говори, зрозуміло, що тобі можна говорити, що завгодно!» Лені відкидається на спинку крісла й закладає руки за потилицю.

— Раджу тобі пристати на всі його пропозиції! Він для тебе готовий багато на що. Погоджуйся! Ти йому імпонуєш! Вже й не знаю, чим ти заслужив його симпатію. Ось мене, то він і в гріш не ставить, а кожній жінці важливо, щоб її поважали.

Вона знову присувається до нього. І кладе голову на плече. Ніби говорить: ось він, твій десерт! Простягни руку і візьми його! Поки ніхто не бачить. Вона піднімає голову, її обличчя поряд, вуста відкриті для поцілунку. Гущенко робить різкий рух рукою — і відкрита пляшка зі шнапсом перекидається просто їй на коліна, потім падає на підлогу, вимощену кахлями, і з гучним брязкотом розлітається на друзки.

— От лайно! — вигукує вона і підхоплюється на ноги. Напій тече по панчохах.

— Вибачте, вибачте! — Гущенко тягнеться за серветками.

— Scheisse! (Лайно!) От незграба! — люто шипить трохи протверезіла баронеса.

А Гущенко, витираючи полу її спідниці серветкою, ще раз окинув поглядом кімнату: мікрофони в люстрі, камера за шторою.

— Що ви крутите головою і махаєте руками, коли вам пропонує себе жінка! — обурюється Лені, струшуючи шнапс зі свого крісла. — Та ще й не найпотворніша в цьому закладі. Я вже не претендую на якісь почуття. Де ваша елементарна повага! — говорить вона ледь не крізь сльози, знову перейшовши на «ви».

— О, я вас більше, ніж поважаю, — гаряче заперечує Гущенко, продовжуючи серветками боротьбу зі шнапсом. Він скрізь — на шторах, на столі, на панчохах баронеси.

Лені неприємно вражена тим, як розгортаються події.

— Може, щось не так, гер Гущенко?

— Чому ж, цього я не сказав. Чудовий вечір, чудова жінка, ще й напіводягнена.

— Не бачу, щоб ви цим якось переймалися, — крижаним тоном виголошує баронеса. — При тому, що геносе Клейст, якого ви так боїтеся, нам не заважає.

— Так, щось я сьогодні не в найкращій формі, — сприймає докори Гущенко. — Якось іншим разом ми добряче гульнемо! Відкриємо одне одному душу.

— Я не дуже на це сподіваюся! — у голосі Лені сум і розчарування. — Здається, ви абсолютно байдужий до жінок тип. Холодний, як лід.

— Візьміть сигарету, — Гущенко для виду поквапливо простягає їй сумочку. — Заспокойтеся. А сам думає: «Сьогодні ти вже зірвала завдання, дорога фройляйн Лені, а Клейсту вже пора закінчувати “нараду”». Він бере рукою найбільший шматок пляшки, аби не наступити на нього, і відчуває різкий біль від порізу гострим склом. Дивиться на руку — на підлогу падають краплі крові. На його руку дивиться й баронеса. Звісно, про продовження розваг не може бути й мови. Гущенко затискає поріз серветкою.

Двері прочиняються, і в щіліну зазирає офіціантка. Мабуть, почула брязкіт посуду. Вона здивовано дивиться на Лені.

— Будь ласка, приберіть це, — Гущенко киває на скалки на підлозі.

— О, пане, у вас рана! — офіціантка мчись кудись і за мить повертається з бинтом і йодом.

Лені, бурмочучи прокльони, починає одягатися. Поки офіціантка закінчує прибирання, а Гущенко зупиняє кров (поріз зовсім неглибокий), у дверях з’являються Клейст і Шютте.

Шютте вітається і байдуже оглядає Гущенка й розхристану жінку в мокрій від шнапсу спідниці. Клейст, навпаки, регоче з побаченого:

— Кепські ваші справи, дорогенька… Що це із вас капає? — Він принюхується. — Шнапс! Гер Гущенко, ви що, поливали геносе Зігфрід шнапсом? Що тут, донерветер, відбувалося?

Гущенко промовчав. Шютте дружньо плескає його по плечу і смикає дзвоника. Замовляє ще пляшку коньяку.

Ображена Лені, яка, здається, постаріла років на десять, нервово чепуриться. Фарбує губки, що помітно тремтять. Клейст налив Гущенкові й собі по півсклянки коньяку.

— Що це ви влаштували тут, фрау Лені? Сподіваюсь, що ваша поведінка не виходила за межі пристойності? Ідіть подихайте свіжим повітрям.

Баронеса схопилася на ноги, роздратовано махнула рукою і зникла за дверима.

— А ви, геносе Шютте, теж ідіть за нею, щоб вона там не почала чіплятися до офіціантів, — промовистим кивком він випроваджує і Шютте за двері.

За столом на кілька хвилин запала тиша. Клейст дістав з кишені пачку цигарок, простягнув Гущенкові і, коли той хитнув головою, закурив.

— Судячи з довгої паузи, ви збираєтесь мені сказати щось надзвичайно цікаве, гер Клейст? — посміхається Гущенко, тримаючи в забинтованій руці бокал з духмяним коньяком.

— Я не буду оригінальним. Вам удалося довести, що ви людина сильна. Я б сказав, непересічна. Ці якості вселяють повагу.

— Розумію, — киває Гущенко (значить, вони із Шютте бачили або принаймні чули, все що тут відбулося). — Гер Клейст, облиште словесні реверанси. До справи.

— Гаразд. Я хочу запропонувати вам працювати на нас.

Клейст не дивиться на Гущенка, опускає у бокал кубик льоду і, хитаючи бокалом, колотить лід у склянці.

— Про що йдеться? Малювати портрети працівників міністерства?

В кабінеті вже не так душно. Мабуть, запрацювала вимкнута на час «виступу баронеси» вентиляція. Прохолодне нічне повітря поволі заповнює кімнату.

— Сподівався, ви не будете клеїти дурня або розповідати мені про мораль. Адже у вашому ремеслі слова — це лише порожній звук.

— Не розумію, про що ви?

— Про ваше шпигунське ремесло.

Гущенко із задумою дивиться на кубик льоду, що виблискує в бурштиновій рідині. Каже:

— Уперше бачу, щоб у коньяк кидали лід…

— А ви спробуйте. Так п’ють коньяк у Буенос-Айресі.

— Ніколи не бував у Буенос-Айресі.

— То якою буде ваша відповідь? — Клейст нервує і не бажає далеко відходити від теми.

— Шпигунське ремесло. Ви мене зовсім збили із пантелику. Гадки не маю, про що йдеться.

Клейст невдоволено гмукнув, затягнувся сигаретою, випустив кільце диму:

— Гер Гущенко, в Німеччині чудово знають про вашу діяльність у Франції і про вражаючу кількість викраденої для Червоної армії секретної документації. Але нас це не обходить! Французи — наші вороги, Ради — наші друзі.

— З огляду на останнє, ваша пропозиція викликає подив.

— Гер Гущенко, тисячі радянських агентів працюють у рейху, і ми дивимося на це крізь пальці саме через дружбу з вашою країною. Якщо це, звісно, не переходить певні межі й не стосується безпеки держави. Я пропоную вам співпрацю. У жодному документі не буде фігурувати ваше прізвище. З вами контактуватиму лише я. Якщо ви говорите «так», ми обговорюємо фінансовий бік співпраці, якщо ні, дам вам спокій. Я знаю не гірше за вас, що не кожен агент здатен стати подвійним агентом.

Він пильно дивиться Гущенку в очі. Гущенко не відводить погляд, думає: «Скільки разів я сам це говорив: я пропоную вам співпрацю з радянською розвідкою, у жодному документі не буде фігурувати ваше прізвище…»

— Що я мушу сказати? — запитав він, не відводячи погляд від Клейста. Його губи торкнула ледь помітна посмішка.

— Ви називаєте суму, і Шютте її привезе сюди за 10 хвилин!

— А потім ви знімаєте на камеру, як я тут рахую гроші, — засміявся Гущенко.

— Обирайте будь-який інший варіант! Це може бути валіза у камері схову. Ми не просимо жодної інформації наперед. Ви все отримаєте авансом! Не потрібен жоден ваш підпис. Достатньо вашого слова. Вибираєте ви… І щоб ви думали конструктивно, повідомляю: є інформація, що вас збираються вбити…

— Хто?

— Ваші колеги з берлінської резидентури.

— Навіщо?

— Нам це невідомо. Але інформація нашими службами класифікується як достовірна відсотків на 70. Це великий ступінь достовірності. Ну, що ви надумали? — квапить Гущенка Клейст. — Сума може бути з чотирма нулями.

— Ні.

Клейст дивиться на Гущенка здивовано, насупивши брови, здається, він не вірить власним вухам.

— Ви не запитали про цифру перед нулями і валюту.

— Не має значення. Гроші тут ні до чого.

— То в чому ж річ?

«Я ж не буду розповідати тобі про Шурика і про Марію. Ти не зрозумієш», — думає Гущенко, дивлячись на здивованого й розчарованого Клейста.

— Але ж ви колись погодились працювати на Ради, коли жили в Німеччині! Ризикували життям. Не маючи дипломатичного прикриття. Не з великої ж любові до товариша Сталіна?

— Я втомився повторювати, що не розумію, про що ви говорите. Не уявляю, хто міг вигадати про мене подібну дурню!

Із грудей Клейста вирвалося зітхання:

— Це помилкове рішення, — він востаннє затягнувся сигаретою, загасив недопалок у попільничці.

— Можливо. Але таке воно, моє рішення, — розвів руками Гущенко.

— Добре, будемо вважати, що цієї розмови не було, — похмуро сказав Клейст. Роздратовано ляснув долонею по столу. — І раджу вам не говорити про нашу розмову пану Кобулову. Бо вас відразу відправлять до Росії. З непередбачуваними наслідками, — Клейст простягнув Гущенкові руку. Вона була холодна, волога і м’яка. Схожа на руку потопельника, якого щойно дістали з теплої річки.

— Так, справді, вечір не з найприємніших, — погодився Гущенко, відповідаючи на потиск. — Чесно кажучи, мої надії побачити якийсь екзотичний танок живота або виграти трохи в рулетку зазнали цілковитого краху.

Розділ 61

Магнітна стрічка добігла кінця, й офіцер, відповідальний за запис розмов у салоні Кіті, зупинив магнітофон.

У підвальній кімнаті салону сиділи Шелленберг і Клейст.

— Значить, він відмовився, — розчаровано сказав Шелленберг. — Так я і думав.

— Чому? — здивовано кинув на нього погляд Клейст.

— Радянських агентів дуже добре обробляють ідеологічно. Гроші для них не такі важливі. Їх у СРСР немає на що витрачати. Впевнений, що комедію з порізом руки він розіграв.

— Хіба то не могло бути випадковістю?

— Могло бути. А могло й ні. Я схиляюся до другого варіанту. І ще, геносе Клейст, наша ідея використати у якості принади вашу секретарку була не найкращою. Я вважаю, вона була занадто нахабною.

— Чому він відмовився від неї? Висока мораль? Але ж він довго жив у Франції. Як на мене, він більше француз, аніж радянський громадянин.

— Я теж на це сподівався.

— То в чому проблема? Вона гарна жінка, ви ж самі схвалили її кандидатуру.

— Так. Але час іде, з’являється нова інформація. Думаю, з вашою секретаркою не все так просто. Скажіть, на ваш погляд, чи не могла вона якимось чином, може, поглядом чи жестом попередити цього Гущенка, що це провокація.

— Це неможливо. Хіба що у вас є щось на Лені, що мені невідоме.

— Не зовсім так. Прямих звинувачень немає. Є один сигнал. Я радив би вам за нею приглянути, не ображаючи даремними підозрами. Скажіть, чи не висловлювала вона колись невдоволення режимом?

— Не верзіть дурниць, Шелленбергу. Вона віддана партії й фюреру.

— Хай буде так, — погодився Шелленберг. Правда, в його словах не було упевненості.

— Обіцяйте не реагувати на ваш ідіотський сигнал без узгодження зі мною, — попросив Клейст.

— Я можу вам це гарантувати, гер Клейст. У свою чергу зауважу: інформація про сигнал є цілком таємною. В тому числі й для баронеси Лені Зігфрід. Незважаючи на близькі, я маю на увазі товариські, стосунки, що є між вами.

14 червня 1940 року, 12 год. 35 хв.

Берлін

Берлін знову тріумфував. Уранці 14 червня німецькі війська увійшли в Париж. Діючи майже авантюрно і дуже жорстко, вермахт за місяць виконав операцію під кодовою назвою «План “Гельб”»: розгромив війська Бельгії, Голландії, наймогутнішу на континенті армію Франції й британський експедиційний корпус. З дня на день очікувалась офіційна капітуляція французів, їхня армія була деморалізована, і її розрізнені частини спішно втікали на південь і через Ла-Манш в Англію. Майже сто тисяч французів загинуло, близько мільйона потрапили в полон. Величезну роль у перемозі німецької зброї, як не дивно, відіграв авантюризм і слабка компетентність у військових питаннях Адольфа Гітлера. Він змусив своїх воєначальників воювати проти правил — спрямувати танкові частини через лісисті Арденни, що вважалися неприступними для танків, кинути у прорив танкові дивізії, позбавлені підтримки піхоти, що було нечувано! Саме тоді фюрер німецького народу повірив у свій геній і божественну місію.

Берлін святкував перемогу. В автівки із солдатами кидали квіти. Радіо вже з 12-ї години захлинається від безкінечних звуків фанфар і виступів Геббельса. Геббельс голосом, що зривався від захвату, викрикував:

«Повний крах усього французького фронту від Ла-Маншу до «лінії Мажиноу-Монмеді». Переможні німецькі війська входять у Париж!»

Диктор повідомив, що німецьку армію за дорученням Сталіна привітав Молотов.

Гущенко вийшов на балкон готелю — на вулиці під гучномовцем зібралося близько 50 осіб. Вони слухають диктора, обнімаються, сміються і захоплено тиснуть один одному руки.

— Що з вами? — запитала Лілія, яку Гущенко не бачив уже кілька днів і яка саме вийшла за ним на балкон. — У вас таке обличчя, ніби ви зібралися плакати.

— Нічого особливого. Париж капітулював. Червоний прапор зі свастикою майорить над Ейфелевою вежею і президентським палацом, — з відвертим сумом сказав Гущенко.

— Це вас так турбує? — здивована Лілія сперлася поряд на поруччя.

— Вам не зрозуміти, Ліліє! Це місце, де пройшли найкращі роки мого життя! Прошу про це, звісно, не повідомляти в НКВС.

— Не верзіть казна-що! — вона відразу ображено надула губи і відвернулася.

— Я виправлюся! Кращі роки пройшли, звісно, у Москві, але на другому місці все ж Париж.

— За кого ви мене маєте, дідько б вас?! — помітно, що Лілія щиро розізлилась.

— Ви про що?

— Ця ваша стара, заграна платівка про НКВС, — свій спалах гніву дівчина придушила. Сваритися з Гущенком, здається, не входило у її сьогоднішні плани.

— Вибачте. Цей Париж, у якому я знаю кожен завулок, зараз топчуть солдатські чоботи. Ось чого я сумую! Я дивився кінохроніку — вгодовані, чудово екіпіровані солдати вермахту й обірвані, брудні французькі біженці. Яка жахлива несправедливість! — Гущенко стукнув кулаком по дерев’яному поручню.

— Вам їх шкода?

— Так! Де чудово озброєна останніми зразками зброї французька армія? Дідько б її! Де неприступна «лінія Мажино», де нездоланні голландські канали? На бельгійських, голландських, французьких вулицях солдати вермахту горлають «зіг хайль!» Світ котиться до пекла! Ось, — Гущенко махнув рукою у бік гучномовця, що репетував на стовпі:

«Париж був містом розпусти, корупції й капіталу, містом, де євреїв пускали в будинки парижан, а нігерів — у салони та крамниці. Такий Париж не потрібен Європі й ніколи більше не відродиться! Водночас верховне командування вермахту, на виконання вказівки великого фюрера, обіцяє, що поводження німецьких солдатів «буде відрізнятися від поводження французів у Рейнській області й у Рурі, як день від ночі».

— А що, в Парижі був парад німецької армії?

— Ні, не було. Тільки що Геббельс повідомив, що фюрер заборонив парад у Парижі.

— Чому?

— Гадки не маю.

* * *

№ 1167 від 17 червня

Відправлено: Москва, 18 червня 1940 — 01 год. 40 хв.

Одержано: 18 червня, 1940 — 04 год. 05 хв.

Шуленбург — Ріббентропу

Дуже терміново!

Молотов запросив мене сьогодні ввечері в Кремль і висловив найтепліші вітання радянського уряду з приводу блискучої перемоги німецьких збройних сил над Францією. Далі Молотов інформував мене про радянські дії стосовно прибалтійських держав. Він послався на аргументи, наведені в радянських газетах, і додав, що треба покласти край усім інтригам Англії й Франції, які намагаються посіяти недовіру й суперечки між націонал-соціалістичною Німеччиною й Радянським Союзом у прибалтійських країнах.

Для переговорів про формування там нових урядів СРСР відправив наступних особливо уповноважених осіб: у Литву — заступника народного комісара іноземних справ Деканозова; у Латвію — Вишинського, представника Ради Народних Комісарів; в Естонію — ленінградського партійного лідера Жданова.

* * *

Газета «Правда», 18 червня 1940 року

«Збанкрутілий уряд президента Франції Рейно втік з Парижа до Бордо і пішов у відставку. Почав формуватися новий уряд Петена, що відразу запропонував Німеччині перемир’я. У відповідь фюрер німецького народу Адольф Гітлер заявив, що Німеччина запропонує Франції найм’якші умови миру».

* * *

Гущенко вкотре зателефонував Кузелі з телефону-автомата й, отримавши стандартну відповідь «професор хворий», пішов бродити Берліном.

Йому було сумно. Він волів самотності. День був таким чудовим, і сонце світило так не по-весняному спекотно, а десь гриміли гусениці танків і лунали вибухи, перетворювалися на пил цілі будинки. Можливо, саме зараз помирали люди, дорослі і діти. Багато людей. Блукав близько години. І раптом вийшов до знайомого місця — захованого між розкішними будинками кафе «Три слони», куди привозила його баронеса.

Він увійшов, сів за прозорий столик у кутку біля колони, очікуючи кельнера. Але враз був змушений ледь не втиснутися в стіну, проклинаючи випадковості, які так часто трапляються в цьому світі: з кімнати, де грали в рулетку, раптом з’явилася та, кого він хотів сьогодні бачити найменше, — баронеса Зігфрід з незнайомцем. Гущенко намагався злитися з колоною, але пара, схоже, була так захоплена одне одним, що не помітила його. Зріст супутника баронеси був під метр вісімдесят. Без сумніву, це був один з найефектніших чоловіків, яких Гущенко коли-небудь бачив. Він був стрункий і широкоплечий. Чудовий темно-сірий костюм сидів на ньому, як влитий. Парочка, обійнявшись, дивлячись одне одному в очі, повільно пройшла повз нього. На баронесі був темно-зелений костюм — спідниця й жакет. Вдалий крій максимально приховував зайву пишність баронеси. Ефектний капелюшок ледь прикривав укладене у високу зачіску волосся. Словом, навіть з одягу помітно було, що в парочки якесь свято. А якщо не свято, то любовне побачення, рівнозначне святу для обох. Коли вони пройшли повз Гущенка, йому здалося, що він відчув запах її парфумів «Нічний нарцис». На виході чоловік зняв руку з плеча баронеси. Вона щось сказала йому, прихилившись до плеча, і торкнулася пальцями його щоки. Це, схоже, була мить прощання. Чоловік пішов до новенького сірого «хорха», а баронеса озирнулася, ковзнула поглядом по залу і, врешті, помітила Гущенка.

Вона швидко штовхнула двері, підійшла до його столика, відсунула стілець і сіла. Поклавши руки на скатертину, підвела очі й тихо сказала:

— Салют, гер Гущенко! Що це ви тут робите на самоті?

— Салют, — посміхнувся Гущенко у відповідь. — Уже не на самоті. Сподіваюся, вам тут не душно?

— Ви про що? — здивувалася баронеса.

— Про нещодавній стриптиз.

Вона щиро розсміялася:

— Розслабтесь, ми ж тут не самі. От якби ми знову опинилися тет-а-тет, то хто знає. Як ви вже помітили, я жінка гаряча.

Вона дістала із сумочки пачку сигарет. Гущенко спостерігав, як вона прикурює. Коли підійшов кельнер, запитав:

— Ерзац-кава, шнапс, коньяк?

Вона вибрала коньяк. Він замовив коньяк і собі. Лені, випрямивши спину, уважно вивчала, як димить сигарета.

— Мабуть, я повинна вибачиться? — тепер вона уже дивилася вбік. І посмішка повільно сходила з її обличчя.

— Прошу, — відповів він холодно.

— Я це зробила не зі своєї волі.

Вона не дивилася на нього.

— Я повинна була вибачиться ще тоді, — баронеса випросталася на стільці. — Але ви, здається, не потребуєте моїх вибачень.

Вона зміряла його порожнім поглядом. У Гущенка склалося враження, що баронеса трохи напідпитку.

Повернувся офіціант з двома бокалами коньяку. Поставив їх на стіл і пішов.

Баронеса взяла свій бокал й випила, злегка скривившись. Рум’янець на її щоках погустішав.

— Не мовчіть, скажіть що-небудь.

Гущенко знизав плечима: мовляв, не маю особливого бажання вести порожні розмови, та й де гарантія, що розкаялися ви щиро, а не за наказом Клейста.

— Складете компанію в рулетку? — примирливо запитала Лені.

— Ні. Принаймні сьогодні — ні.

— Як хочете. Не буду нав’язуватися. Тим більше чоловікові, який мною знехтував.

Баронеса кинула недопалок у попільницю, стрімко встала, загуркотівши стільцем, і зникла за дверима в залі з рулеткою.

Гущенко допив коньяк, покликав кельнера — жбурнув йому на тацю гроші. І пішов геть.

Розділ 62

21 червня 1940 року

Комп’єн

Мрія про помсту Франції за ганебні Версальські угоди, що не давала спокою Адольфу Гітлеру багато років, гризла, як невиліковна хвороба, сьогодні стала реальністю.

У Гітлера був відмінний настрій, більше того, він, як нарцис, був у захваті від себе: все сталося так, як він мріяв, як уявляв багато разів!

У якомусь паризькому музеї Геббельс знайшов вагон, в якому маршал Фердинанд Фош змусив Німеччину підписати ганебний і принизливий для неї мир. І це виявилося дуже доречним. Солдати вермахту відбійними молотками розбили стіну музею, притягли вагон у Комп’єнський ліс і встановили на те ж саме місце, де він стояв двадцять два роки тому.

Це була солодка помста. Один з найкращих моментів у житті Гітлера. Він помстився за приниження всієї нації і за своє приниження. Свій успіх і своє приниження він не відрізняв від успіху й приниження своєї нації. Він виправив історичну помилку.

Гітлер полетів на початок перемовин про капітуляцію Франції в супроводі Ґерінга, Ріббентропа, Геса і Кейтеля. Старий монумент у лісі, на якому меч пронизує німецького орла, був покритий величезним червоним прапором із чорною свастикою.

Над гранітним каменем, на якому французи в 1918 році написали: «Тут злочинна німецька імперія була переможена вільними народами, які вона намагалася поневолити», тепер на щоглі був піднятий особистий штандарт фюрера зі свастикою. Гітлер підійшов і поставив чобіт на цей камінь. На чоботі вигравало літнє сонце. Він, Адольф Гітлер, зараз розтоптав ту ганьбу Німеччини — поразку від французів і їхніх союзників. Краєм ока кинув на свою свиту. Чи спостерігають вони за цією миттю тріумфу? Ґерінг посміхався, Кейтель, як і мав робити служака, їв його поглядом. В очах Геса було захоплення. І лише той дурень Ріббентроп дивився кудись убік.

Гітлер повільно пройшов повз статую Фоша, не звернувши на неї найменшої уваги. Подумав, що варто прибрати її. І піднявся у вагон. У той самий вагон. Сів на місце, де тоді, у 1918 році, сидів такий ненависний йому Фош. Маршал помер, здається, років десять тому. А шкода, що він не бачить цієї ганьби французької зброї.

Увійшли четверо похмурих генералів-французів. Він не знав, як їх звати. Не хотів знати. Він не відповів на їхнє привітання. Глянув на них, як на порожнє місце. Лише кивнув Кейтелю: починайте. Він сидів з французами не більше 15 хвилин. Забагато честі для них. Потім устав і мовчки вийшов. За ним вийшов весь його почет, залишились лише Кейтель й офіцери штабу. Справу було зроблено. Франція стояла перед ним на колінах. Оркестр заграв «Дойчланд юбер алес» і «Хорста Весселя».

21 червня 1940 року

Берлін

За три години величезний літак фюрера «Кондор» і чотири винищувачі супроводу «Мессершміт-109» приземлилися на аеродромі поблизу Берліна. На Гітлера чекав його особистий автомобіль і чотири автівки з охороною, що традиційно нараховувала 18—20 осіб.

Автомобілем фюрера був відкритий шикарний кабріолет «Mercedes-Benz 770 К» з номерним знаком «ІІА 19357». Ця машина мала неофіційну назву «Überauto» — «суперавтомобіль». Він був найпрестижнішою моделлю компанії «Мерседес» з найпотужнішим на той час двигуном обсягом 7,7 літра.

Зовні автомобіль Гітлера був практично таким самим, як й інші 4 автомобілі з охороною. Кілька посвячених знали, що він мав збільшений бензобак, броньовані бічні панелі кузова й дверей, багатосекційні камери коліс, що дозволяють продовжувати рух при простреленому автоматною чергою колесі. Автомобіль важив майже шість тонн: фюрер був захищений броньованими листами, товщина яких навколо самого салону сягала 18 міліметрів. Куленепробивне скло мало товщину 40 міліметрів.

Автомобіль фюрера був обладнаний спеціальною підставкою під ноги й піднятим на 13 сантиметрів переднім пасажирським сидінням. Тільки на автомобілі фюрера був прапорець — особистий «штандарт присутності».

Автоматична зброя, розміщена в спеціальних кобурах на бічних панелях, була призначена для охоронців. Серед «засобів самооборони» у машині фюрера був присутній ручний кулемет. Фари й прожектори-шукачі, яких установили близько 20-ти, були надпотужними. Йшлося про те, щоб під час можливого переслідування ними можна було засліпити ворога.

Гітлер переодягнувся в закритому автомобілі охорони, для чого його на 15 хвилин залишили самого. Фюрер соромився свого оголеного тіла. Він вважав, що державний діяч без одягу чи у спідній білизні виглядає смішним. А володар Європи не міг виглядати смішним. Якось Генріх Гофман без дозволу сфотографував його в шортах і гетрах. Побачивши цей знімок, фюрер просто оскаженів, він кричав на Гофмана і місяць не приймав у себе.

Сьогодні Гітлер мав їхати серед натовпу в відкритому автомобілі, і тому на ньому був френч, просякнутий розчином, який запобігав горінню. Ад’ютант Брукнер подав фюреру кашкет, що мав козирок, тулію й околиш із вбудованими металевими пластинами вагою 1,5 кілограма на випадок раптового пострілу з юрми. Але Гітлер відмахнувся від цього чуда техніки й одягнув свого звичайного кашкета.

— Запам’ятайте, Брюкнере, перебування у натовпі — сьогодні для мене найбезпечніше місце. Набагато безпечніше, ніж штаб із моїми генералами чи канцелярія з партійними функціонерами. Натовп за секунду розірве на шматки того, хто спробує вистрелити у мене з пістолета чи кинути у мій бік гранату!

Берлін знав про повернення свого фюрера з Парижа. Доктор Геббельс поквапився сповістити про це по радіо. І тисячі берлінців зустрічали Гітлера як героя. На Вільгельмплац йому влаштували овацію. Берлінці вітали того, хто підкорив Париж і змив ганьбу жахливого приниження, завданого підписанням Версальського договору. Берлінці сподіваються, що перемога, здобута у Франції, знаменує кінець конфлікту в Європі. А ще вони сподівалися, що незабаром німці будуть керувати Європою, а далі — усім світом. Так обіцяв їм улюблений фюрер, якому вони беззаперечно вірили.

Люди з квітами в руках стояли обабіч вулиць, де рухався кортеж, вітали свого фюрера з балконів будинків. Дерева були обліплені хлопчаками у формі гітлерюгенду, які розмахували червоно-білими прапорцями. Квіти летіли під колеса суперавтомобіля. Руки тягнулися до кумира і фюрера нації. Діти на плечах у батьків тримали руку в нацистському привітанні й кричали «хайль!»

Солдати з «Лейбштандарту СС Адольф Гітлер» у чорній формі, високих чоботах і сталевих шоломах, із червоними пов’язками на рукавах стримували натовп. Тримаючи один одного за паски, якими були підперезані френчі, вони створювали живий ланцюг, аби кортеж міг проїхати. Попереду автомобіля фюрера їхав автомобіль з кінооператором на даху. Ці кадри мали стати надбанням історії!

Гітлер посміхався й салютував підняттям руки. Він здавався собі Цезарем, який повертається у Рим, розширивши свою імперію до нечуваних раніше меж. Він думав про те, що багато правителів, рівняючись на Цезаря, навіть титули свої робили похідними від його імені — і кайзер, і цар. І перше, і друге були похідними від «Цезар». Для німців він був і фюрером, і кайзером, і царем в одній особі. А скоро мав стати таким для всієї Європи.

23 червня 1940 року

Берлін—Париж—Берлін

А сьогодні особистий пілот Гітлера Ганс Баур о 5-й ранку посадив літак фюрера — дванадцятимістний «Кондор» у паризькому аеропорту Ле-Бурже. Красень «Кондор», зроблений на заводі «Фоке-Вульф» і здатний здійснювати без посадки транс’євразійські перельоти, був одним із найкращих транспортників світу.

Гітлер вирішив подивитися Париж, доки парижани проснуться. І коли кавалькада машин мчала в центр Парижа, двірники ще тільки підмітали вулиці й тротуари, якими кудись простували поодинокі перехожі. Вони зі здивуванням повертали голови услід кавалькаді автомобілів, які з ревінням мчали вулицею.

Гітлер, не приховуючи цікавості, відхиляв однією рукою шторку й оглядав підкорену столицю. Ось воно! Він здійснив свою мрію, Європа біля його ніг! Від зробленого і планів на майбутнє захоплювало подих. Тепер він перебудує її, як вважає за потрібне. Всі європейські правителі уже шукають можливості зустрітися з ним, а ще кілька років тому вважали «каліфом на годину»! Чи міг він, безробітний юнак з Лінца, що ледве заробляв собі на їжу малюванням акварелей, сподіватися, що здійснить таке? Чи міг він, хлопець, який міг потрапити в театр тільки на стоячі місця і харчувався безкоштовним супом для безробітних, мріяти, що Париж, столиця Європи, буде колись кинута до його ніг?

Від пропозиції провести парад перемоги, зробленої йому в аеропорту комендантом Берліна, Гітлер відмовився, пославшись на небезпеку нальоту англійської авіації. Хоча справа була не в тому. Він не хотів в очах європейців виглядати варваром. Він хотів виглядати людиною, яка несе Європі культуру, порядок і благополуччя, яке Європа одержить під його керівництвом.

Гітлера супроводжував Макс Аман, старий приятель фюрера ще по Першій світовій, тоді — старший унтер-офіцер, а нині видавець-мільйонер. Був з ним і новий улюбленець фюрера — молодий архітектор Альберт Шпеєр, з яким він і збирався перебудовувати спочатку Німеччину і Європу, а потім і весь світ. Шпеєр був учнем Пауля Троста, людини, яка формувала неокласичний стиль Третього рейху. Ну і, звісно, ад’ютанти й кілька старших офіцерів.

Учитель Шпеєра Трост помер у 1934 році, і його справу продовжив молодий здібний учень. Саме Шпеєру Гітлер доручив здійснити перший крок на шляху реалізації своїх планів — грандіозну перебудову Берліна. Він мав стати новим містом. Містом грандіозних, монументальних споруд. Це мало бути місто, в яке будуть приїжджати паломники з усього світу, щоб лише поглянути на його чудові будинки й широкі проспекти. Шпеєр уже почав будівництво найбільшої у світі споруди — Дому зборів або Народного дому. Дім зборів мав уміщати 170 000 осіб. Тут мали відбуватися з’їзди представників об’єднаної Європи. Об’єднаної, звісно, під його керівництвом. Під керівництвом фюрера не лише німецького, а й усіх європейських народів. За винятком, звісно, унтерменшів і євреїв. Шпеєр запланував також побудувати на головній площі майбутньої столиці світу тріумфальну арку, ескіз якої накидав сам Гітлер. Вона повинна була бути у двадцять разів більшою за Тріумфальну арку в Парижі.

Творіння Шпеєра в Берліні мали увібрати все найкраще в архітектурі. І саме для цього Гітлер узяв Шпеєра до Парижа. Нехай подивиться на місто, яке досі називали неофіційною столицею Європи! Щоб завтра такою столицею став Берлін!

Першу зупинку кавалькада з трьох «мерседесів» зробила біля «Гранд-опера», створеної блискучим архітектором Гарньє. Тут на делегацію чекали два десятки військових, здебільшого старших офіцерів, у шинелях із червоними відворотами і брюках із червоними лампасами. Вони вітали фюрера вигуками «зіг хайль!» і підняттям рук. Гітлер привітався з кожним за руку. Посмішка задоволення не сходила з його обличчя. Він коротко подякував усім за службу.

Гітлеру стало холодно, й ад’ютант накинув на нього світлий плащ, який дисонував із чорно-сірим одягом оточення. Таким він і залишився на фото, що були зроблені в той день у Парижі. В ідіотському світлому плащі серед натовпу чорних і сіро-зелених мундирів. У «Гранд-опера» Гітлер уважно оглядав усе — починаючи з мозаїки на сходах і закінчуючи ліпленням на стелі.

— Шпеєр, ці парадні сходи найпрекрасніші у світі. Уявляєте, як це виглядає, коли ними піднімаються дами у розкішних туалетах?

У залі вигукнув:

— Чудово, тут має бути прекрасна акустика. Шпеєр, ми повинні побудувати кращі зали! У Лінці і в Мюнхені.

— Це буде коштувати 100 мільйонів марок, мій фюрере, — зауважив Шпеєр.

— Дрібниці, — відмахнувся Гітлер. — Ціна лінкора, який може піти під воду за лічені хвилини. А такі будови, як ця опера, звеличать рейх у віках! Німці повинні зрозуміти, що нація в цілому і кожен німець, зокрема, стоять вище будь-якої іншої нації!

«Звеличать не тільки рейх, а і його фюрера», — подумав Шпеєр, але, звісно, вголос цього не сказав. Він давно зрозумів, що пристрасть до гігантоманії, величезних стадіонів, палаців, широких вулиць — це спроба залишити про себе пам’ять на сотні, а може, й тисячі років.

Незважаючи на чисельний супровід, він звертався лише до Шпеєра, мабуть, вважаючи його єдиним, хто може розділити його захоплення. Говорив і говорив, сипав архітектурними й художніми термінами, вказуючи то на фігуру під стелею, то на картину на стіні.

Свита штовхалася, намагаючись стати якомога ближче до фюрера — нового володаря Європи, аби не пропустити його жодного слова чи жесту чи потрапити в об’єктив фотоапарата.

Сивий чоловік, очевидно, адміністратор — спробував щось розповідати, але Гітлер не дуже ввічливо обірвав його і заявив, що він усе тут чудово вивчив за книгами і буде гідом сам.

«Гранд-опера» вражала своєю пишністю. Всі люстри були увімкнені, ніби от-от мала початися вистава. Підлога виблискувала під ногами. Раптом Гітлер зауважив сивому, що в кутку головного залу немає виходу в інше приміщення.

— Те приміщення зруйнували кілька років тому. Під час перебудови, — здивовано відповів адміністратор. — Вихід заклали цеглою.

— От бачите, як я тут усе знаю! — радісно похизувався Гітлер.

Уже на виході він наказав своєму ад’ютантові Брюкнеру дати старому стомаркову купюру — чималі на той час гроші. Але старий рішуче відмовився. Сказав, що лише виконує свою роботу. Гітлер озирнувся на старого, потім повернувся до Брюкнера:

— Бачите, Брюкнер, він не хоче брати гроші від загарбників. Нічого, впевнений, що скоро його думка зміниться. Французи мають зрозуміти, що німецький порядок буде їм лише на користь.

Далі кортеж промчав через Єлісейські Поля до Ейфелевої вежі. На її верхівці вже майорів величезний червоний прапор зі свастикою.

Гітлер поцікавився, чи можна подивитися на Париж з висоти вежі.

— На жаль, нагору піднятися не можна, ліфт не працює, мій фюрере, — сказав керівник охоронного підрозділу. — Хоча кажуть, що вчора ще працював. Можливо, хтось його спеціально зіпсував. Ми проводимо розслідування.

Гітлер стенув плечима і з виглядом ображеної людини, щирих прагнень якої не розуміють, сказав:

— Кляті поїдачі жаб! Вони все ж вважають нас окупантами! Хоча ми фактично звільнили їх від буржуазного ладу, який вичавлював з них усі соки! Вони отримають роботу і достойну зарплатню! Ми ж реально окупували північ і прибережну смугу на заході. Хоча могли захопити всю Францію! Кляті, невдячні поїдачі жаб! Чому так порожньо на вулицях? — запитав він у керівника охорони. — О шостій берлінці вже на ногах.

— Більшість мешканців покинула Париж, — пояснив той. — Вони боялися, що можуть бути серйозні бої.

— Які бої? Жабоїди і не спробували дати відсіч німецькій армії, — із презирством зауважив фюрер.

— Мій фюрере, дозвольте сфотографувати вас на тлі башти, — сказав ад’ютант Брюкнер, налаштовуючи свою фотокамеру — американське чудо техніки, місяць тому привезене з-за океану.

Гітлер з неприхованим задоволенням кивнув. Подумав: це фото увійде в історію.

— Шпеєр, ставайте поряд.

Гітлер дозволив зробити кілька знімків, гордовито відкидаючи голову назад і розпрямивши плечі. Це була поза переможця. Фото мало обійти всі газети світу й потрапити в усі європейські шкільні посібники. Ось із цього починається нова європейська ера, про це будуть читати європейські школярі. Адольф Гітлер створив Нову Німеччину, а потім створить і Нову Європу! Він — батько і творець нового європейського порядку!

— Куди далі, мій фюрере? — запитав ад’ютант Брюкнер.

Гітлер, очі якого блищали, а на губах блукала ледь помітна посмішка, навіщось попросив бінокль. Його кинулися шукати Брюкнер і ще кілька осіб. Бінокля не знайшли. Гітлер скорчив невдоволену гримасу у бік Брюкнера:

— Брюкнер, я про все повинен думати сам?

Уже на ходу з виглядом людини, яка цінує кожну свою мить, махнув рукою. Сказав:

— Далі візит до найуславленішого француза.

Усі кинулися до автомобілів.

— Відгадайте, Шпеєр, куди ми поїдемо далі? — Гітлер через плече кинув поглядом на архітектора, що сів на заднє сидіння автівки.

— До Будинку інвалідів, мій фюрере, — відповів той. Він добре знав, кого Гітлер вважав найуславленішим французом. Головним місцем його бліц-візиту, звісно, була гробниця Наполеона.

Біля входу до Будинку інвалідів не було жодної людини, лише стояло кілька старовинних гармат.

— Колись із них стріляли на честь тріумфів французької зброї. А востаннє — 11 листопада 1918 року на честь капітуляції Німеччини, — зауважив фюрер. — Брюкнер, дайте вказівку, щоб ці гармати вивезли до Берліна. Німецький народ достойний мати в столиці такі реліквії. І знайдіть когось, хто розповість нам про це.

Десь знайшли якогось старенького, що відрекомендувався штатним істориком Будинку інвалідів і погодився виконати місію гіда. Перекладав Шпеєр, який непогано володів французькою.

— Що це за площа? — запитав старого фюрер, обводячи стеком двір.

— Це почесний двір, де для інвалідів влаштовували огляди військових підрозділів, — повільно, ніби обдумуючи кожне слово, відповів старий.

— А церква й зараз працює? — не дивлячись на нього, запитав Гітлер. Його погляд блукав по двору, обмацуючи всі закутки.

— Так.

— Дивно, — фюрер був байдужим до віри. — Церква працює, незважаючи на війну. А що в тому будинку? — порух стеком.

— Там тепер розташований Музей армії, де представлена ера Наполеона: демонструються похідна кімната імператора, його посмертна маска, сіро-коричневий сюртук, який він носив у засланні, й опудало улюбленого білого коня Наполеона.

— Зазирнемо, — сказав Гітлер. — Матимемо приємність доторкнутися до величі корсиканця.

Кинулися шукати ключі від музею. Ключів не було. Брюкнер запропонував вибити двері.

— Ні, — заперечливо махнув рукою фюрер. — У жодному разі. Це вже володіння великого француза. Німці не будуть турбувати його дух. Та й, урешті-решт, навіщо нам маска, сюртук. Йдемо до нього самого.

Гробниця імператора знаходилася в церкві Святого Єроніма, яка прилягала до Будинку інвалідів з двору.

— Це найкрасивіша церква Парижа, — сказав старий.

— Мотайте на вус, Шпеєр, — зауважив Гітлер, киваючи у бік старого. — Він знає, про що говорить.

— І найвища. Купол висотою 107 метрів, як і Ейфелева вежа, його видно з будь-якого району Парижа.

— Так і має бути! Місце, де його поховано, повинно бути помітним звідусіль, — зауважив Гітлер.

— Свого часу труна Наполеона, після урочистої похоронної церемонії, була установлена у каплиці Святого Єроніма до завершення робіт з реконструкції інтер’єрів. Роботи затягнулися на цілих двадцять років, так що сам архітектор Вісконті, автор проекту гробниці імператора, не дожив до їхнього закінчення.

Вони увійшли в церкву й відразу опинилися на широкій балюстраді. І побачили його. У фюрера захопило дух. Та виду він не подав. Лише, щоб опанувати себе, постукав стеком по долоні.

Гробниця була встановлена на постаменті, висіченому із зеленого граніту. Підставка й кришка саркофага — із цільних блоків червоного порфіру, підлога прикрашена мозаїкою із зображенням зірки з вибитими золотом назвами найбільших боїв, у яких перемогла наполеонівська армія. Ріволі, Маренго, Аустерліц, Фрідланд… Навколо гробниці стояло дванадцять крилатих Перемог, висічених з мармуру.

— 2 квітня 1861 року в присутності Наполеона III труна з тілом імператора була навічно замурована у саркофазі, — розмірено, ніби читаючи лекцію, розповідав старий.

— Що в гробниці, скелет? — жваво поцікавився Гітлер, не відводячи від саркофагу палаючих очей.

— Ні, тіло мало зачепив тлін. Воно лише висохло. Усередині саркофага тіло Наполеона, одягненого у військову форму командира гвардійців, до якої прикріплена широка стрічка ордена Почесного легіону. У ногах лежить трикутний капелюх. Для поховання було використано шість укладених одна в одну трун: перша із жерсті, інші — із цінної деревини, дві цинкові труни, труна з чорного дерева й дубова труна.

— Що там за напис? — стек указав напрямок. — Шпеєр, перекладіть.

— «Я бажаю, щоб мій прах спочивав на берегах Сени, серед французького народу, який я так гаряче любив».

— Фраза із заповіту імператора, — пояснив старий.

— Чому он та статуя Наполеона так дивно вдягнута? — продовжував допитувати його Гітлер. — Це ж він, я не помиляюся?

— Це — статуя Наполеона І в одязі римського імператора. Крім Наполеона, на території собору поховані майже всі його нащадки. Окрім сина, прах якого знаходиться в Австрії, — продовжував читати лекцію старий.

— Шпеєр, ви знали, що останки сина цієї великої людини досі знаходяться в Австрії? — Гітлер повернув голову до архітектора.

— Ні, мій фюрере, — той похитав головою.

Гітлер кілька хвилин мовчав, перекочуючись з носків на каблуки і з каблуків на носки. Всі також мовчали, спрямувавши погляди на нового господаря Європи. Фюрер обернувся:

— Якщо це так… Це треба з’ясувати. Негайно! Так от, я наказую вам, Брюкнер, і вам, Шпеєр! Особисто вам обом! Останки сина Наполеона мають бути доставлені сюди й поховані поряд з батьком! Це — дрібниця. Що ще я можу зробити для Наполеона? Хоча б це! А ви, Шпеєр, відповідаєте за те, щоб при перепохованні вся ця гармонія не була порушена. І… це вже стосується вас, Брюкнер, нехай Геббельс організує публікацію про цю подію в усіх французьких газетах. Нехай поїдачі жаб знають, що великий німецький народ шанує пам’ять найвеличнішого з французів.

Запала мовчанка. Гітлер, спершись на поруччя, ще довго дивився на гробницю згори вниз. Балюстрада була значно вищою за постамент, на якому стояв саркофаг. Гітлер подумки звернувся до Наполеона: «Бачиш, я прийшов до тебе. Кажуть, що моя перемога над твоєю Францією таке ж чудо, як свого часу були твої перемоги. Всі говорили, що я не мав шансів на успіх! Що я не розуміюся на військовій справі. Кретини! Я зробив усе проти правил і переміг! Бісмарк, Фрідріх Великий, ти… Раніше я й не смів порівнювати себе з вами! Але тепер все змінилося. Австрія, Чехія — то були політичні перемоги. Польща… Вони сказали, що це був випадок. Але тепер — Данія, Голландія, Бельгія, Франція, Норвегія! Це вже не випадок, а закономірність. Німеччина панує в усій Європі! І ще рано чи пізно я рушу на Схід і, обіцяю тобі, візьму реванш над Росією. Я зроблю те, що не вдалося тобі. Я об’єднаю Європу під своєю рукою. І, впевнений, вдячні нащадки побудують мені такий самий, а може, й більший, мавзолей».

Нарешті Гітлер повернувся до свити і сказав:

— Моя гробниця має бути побудована так, щоб людина не опускала, а піднімала до неї голову. Чуєте, Шпеєр? — з пафосом проголосив Гітлер, показуючи стеком, якої висоти має бути його гробниця.

— Так, мій фюрере! — відрапортував архітектор. Здається, його очі загорілися від вогню в очах Гітлера.

— Вважайте, що це частина мого заповіту. Їдьмо! — він стрімко пройшов крізь натовп.

На зворотному шляху кортеж зупинився на Єлісейських Полях, і Гітлер послав ад’ютанта дізнатися, якої ширини вулиця. Як це зробити, ніхто не знав, урешті-решт, двоє офіцерів виміряли вулицю кроками. Вийшло близько 100 метрів.

— Запам’ятайте, Шпеєр. Центральна вулиця нового Берліна має бути шириною щонайменше 120 метрів. Ні сантиметром вужчою!

На зворотному шляху Гітлер оглянув пантеон і наказав зупинитися біля церкви Сакре-Кер на Монмартрі. Повз групу людей у сірому, оточену охоронцями з автоматами, незважаючи на них, йшли парижани на вранішню молитву.

— У Парижі! Уперше в Парижі! — на обличчі фюрера грала вдоволена посмішка. — Це довго було мрією мого життя! Здається, я зараз цілком щасливий! Шпеєр, ви бачите цю красу?

— Так, мій фюрере! — догідливо кивнув Шпеєр.

— Ви, Шпеєр, за тиждень, ні, за чотири доби, маєте дати мені нові пропозиції по перебудові Берліна, він має затьмарити всі найкрасивіші міста світу! Зокрема, Париж! Колись я думав, що варто зруйнувати Париж, але зараз вирішив — у жодному разі! Ми розбудуємо Берлін так, що Париж буде лише його блідою тінню. А тепер — в аеропорт!

Коли злітна смуга аеропорту Ле-Бурже залишилась позаду, пілот Ганс Баур запросив фюрера до пілотської кабіни, аби той зміг помилуватися краєвидами Парижу з висоти пташиного польоту.

Гітлер налітав з Бауром десятки тисяч миль. Їхня дружба сягала корінням часів, коли Гітлер вів виборчу кампанію на пост рейхспрезидента і Баур ганяв із майбутнім фюрером німецького народу від міста до міста, з мітингу на мітинг. Гітлер був єдиним кандидатом, що пересувався під час виборчої кампанії літаком.

Був випадок, коли на шляху в Кіль, через хибні пеленги радіостанцій, вони заблукали над Північним морем і ледве не загинули. Баур, натрапивши на берег, знайшов залізницю і, знизившись на критичну висоту, зміг прочитати назву станції на будівлі вокзалу, зорієнтувався на місцевості й сів в аеропорту на останніх краплях керосину.

Після того чудесного порятунку фюрер обійняв Баура і назвав своїм братом.

— Вітаю, мій фюрере, — прокричав Баур крізь гуркіт двигунів, пропонуючи Гітлеру навушники з мікрофоном і крісло поряд із пілотським.

— З чим, Гансе? — щира посмішка Гітлера, яка з’являлася надзвичайно рідко, свідчила, що у фюрера чудовий настрій.

— З перемогою, гер Гітлер. Париж біля ваших ніг!

— Біля ніг німецького народу, — виправив Баура фюрер, милуючись убраними зеленню кварталами Парижу, що пропливали далеко внизу. — Наша перемога над Францією багато чого вирішує. Це і новий життєвий простір, і нові економічні потужності і, нарешті, ми остаточно вирішимо проблему клятих євреїв. Ти, я пам’ятаю, облетів усю Африку…

— Так, мій фюрере, — погодився Баур.

— І тебе там ледве не зжерли леви, — відверто кепкував фюрер.

— Не зовсім так, мій фюрере, — почервонів Баур.

Два роки тому Баур випросив у фюрера дозвіл перегнати літак до Південної Африки. Концерн «Юнкерс» продав туди велику партію літаків, а пілотів, щоб їх туди доправити, не вистачало.

Гансу Бауру дуже хотілося побачити Африку. Випросивши дозвіл у Гітлера, з дружиною та бортінженером, він вилетів до Йоганнесбургу. Дорогою пережив чимало пригод і кілька разів був на грані загибелі.

Фюрер був розлючений, що через упертість Баура ледве не втратив досвідченого пілота, і тепер, за першої-ліпшої нагоди, дошкуляв Бауру тим польотом.

— Не зовсім так…

— Ага, не леви, я помилився, тебе з дружиною в болоті ледь не зжер крокодил! Утім, це вже не важливо. Я довірю тобі надпочесну місію. Майже таку ж, як тоді, коли ти літав із Ріббентропом у Москву до Сталіна в 39-му. Ти полетиш із Ріббентропом на Мадаґаскар.

— На Мадаґаскар? — здивувався Баур.

— На Мадаґаскар, Бауре, на Мадаґаскар! Саме відібравши у Франції Мадаґаскар, ми, нарешті, остаточно вирішимо єврейське питання! Це геніальна ідея, Гансе, усіх євреїв із Європи ми переселимо туди!

— Усіх до єдиного! — не вгавав Гітлер. — І більше ніхто, чуєш, Бауре, ніхто не зможе закинути мені жорстоке поводження з цією нацією паразитів. Жодного єврея не залишиться у Німеччині! На Мадаґаскарі вони зможуть паразитувати лише один на одному!

Літак заломив крутий віраж над Сеною і взяв курс на північний схід — на Берлін. Він піднявся над сліпучо-білими купами хмар. Справа і зліва повисло по три винищувачі, що супроводжували літак фюрера.

Баур кинув поглядом на Гітлера. Той уже поринув у роздуми.

Гітлер спробував згадати, коли саме він зрозумів, що євреї — величезне зло для німецької нації. Можливо, коли слухав батька, який у всіх своїх негараздах звинувачував «клятих жидів». Чи коли директор-єврей витурив його зі школи? Чи після того, як лікар-єврей не вилікував від раку його любу матір, яку він так безтямно любив? А може, тоді, як у рідному Лінці жив у притулку для безхатьків і на центральній вулиці намагався продати хоч один свій малюнок, а навколо виблискували розкішшю вивіски: «Булочна Хейфіца», «Адвокатська контора “Беркович і сини”», «Готель Розенфельда»? Чи коли німецька дівчина Стефанія, у яку він був таємно закоханий і до якої не смів підійти, почала прогулюватись під руку з сином судді Зюса?

«І невже я, в інтересах своєї нації, не маю права викинути з Європи, а то й ліквідувати кілька мільйонів представників цієї раси, які розмножуються, як таргани?» — думав фюрер.

Але в ім’я німецького благородства, а головне, аби заспокоїти США, він буде милосердним навіть до ненависних євреїв — вони поїдуть на тропічний Мадаґаскар.

Утім, незабаром через беззаперечне панування Британії на морі «милосердний» задум фюрера зазнає фіаско, і мільйони євреїв загинуть у полум’ї світової війни.

А сьогодні фюрер виглядав дуже задоволеним. Очі блищали, на губах грала посмішка. Тепер він точно відчував себе володарем усієї континентальної Європи. Величезний континент з королями, президентами, князями схилився до його ніг. До ніг людини, яка була послана вищими силами для перебудови цього світу.

Розділ 63

24 червня 1940 року, 14 год. 55 хв.

Берлін

Гофман зайшов до номера Гущенка близько третьої, не постукавши, і знайшов його самого у півмороці у заштореній кімнаті. Ввімкнена настільна лампа кидала світло на напівпорожню пляшку шнапсу.

— Хайль Гітлер, гер Гущенко. Ви святкуєте?

— Привіт, гер Гофман! Здається, святкую. — Гущенко підвівся, здивований цією появою, відшторив вікно і потиснув руку гостю. Утім, він швидко згадав, що під час останньої зустрічі запросив Гофмана до себе й назвав адресу.

— А у мене сьогодні шампанське. І ось! — обличчя Гофмана було червоним, мабуть, від задоволення численними перемогами німецької зброї.

Гофман дістав із паперового пакета пляшку шампанського, банку кави і чотири цукерки «SpringFever». На обличчі Гофмана Гущенко прочитав бажання святкувати і спілкуватися.

— Боюся навіть запитувати, на честь чого вся ця розкіш, — втупився у розкішний презент Гущенко.

— У Комп’єні підписано перемир’я, — радісно сказав Гофман. — Війні кінець! Принаймні війні з Францією.

— Мир? — Гущенко від несподіванки навіть підвівся. — Важко в це навіть повірити! Цікаво, цікаво, розповідайте деталі.

— Уряд Віші підписав перемир’я з Німеччиною. Підписання пройшло у тому ж місці Комп’єнського лісу, де в 1918 році був підписаний акт про поразку Німеччини.

— Боже, яка помста! — вигукнув Гущенко. — Б’юся об заклад, що то була умова німецької сторони…

— Звісно. Переможець має на це право! Скажіть, Гущенко, невже вам шкода французів? — запитав Гофман, сідаючи у крісло і хвацько відкриваючи шампанське. Пробка не вистрелила, а залишилася у нього в руці, підтверджуючи, що Гофман професіонал, а не аматор.

— Атож… Мені їх шкода, — зізнався Гущенко, прибрав недопитий шнапс і поставив перед Гофманом два келихи. Шипуча рідина наповнила їх бурштиновим напоєм, а кімнату ароматом.

— Ви, громадянин країни, як ви говорите, робітників і селян, шкодуєте, що програв буржуазний уряд? Причому Франція програла країні, де переміг націонал-соціалізм і влада, як і в Радянському Союзі, належить робітникам і селянам. Де тут логіка? — дивувався Гофман, піднімаючи бокал. Дзенькнуло скло, вони випили.

— Логіки немає, вважайте, що я відчуваю приязнь до Франції на підсвідомому рівні. У цьому немає логіки, немає й пояснення. Мені просто нічого додати… Хіба що я радий за французьких робітників і селян. Сподіваюся, що у них усе зміниться на краще.

— Приязнь до капіталістичної Франції автоматично означає неприязнь до держави трудящих — Німеччини.

На хвилину запала незручна мовчанка. Першим її порушив Гущенко:

— І що це було за місце — в Комп’єнському лісі?

Гофман із шарудінням розгорнув цукерку і з’їв, запрошуючи Гущенка долучитися до процесу.

— Комп’єнський ліс символізує перемогу історичної правди, оскільки він був місцем підписання принизливого перемир’я між Німеччиною й Антантою в 1918 році, що ознаменувало початок кінця німецької імперії. Спеціально для цього випадку той же залізничний вагон маршала Фоша, в якому відбувалося підписання угоди в 1918 році, був доставлений з музею до місця підписання. Ось і все.

Кейтель від самого початку заявив французам, що складений німецьким керівництвом текст не буде змінений ні за яких умов. Французька делегація і генерал Вейган, який від імені уряду підтримував зв’язок з Бордоіль, заперечували проти окремих умов (наприклад, проти вимоги видати Німеччині її громадян, які втекли у Францію). Але ввечері 22 червня Кейтель на правах переможця зажадав протягом години підписати або відхилити текст перемир’я. І о 18.50, запам’ятайте, Гущенко, о 18 годині 50 хвилин відбулася історична подія — Хюнтцигер поставив підпис від імені Франції.

— І які ж умови? — запитав Гущенко.

— Буде створена окупаційна зона німецьких військ на частині території Франції, включно з Парижем. Французька армія повинна роззброїтися й передати озброєння німецьким військам.

Франція передає рейхові всіх німецьких військовополонених, у той час як французькі солдати поки що будуть залишатися в таборах для військовополонених.

— Кажуть, у Парижі не було параду вермахту?

— Фюрер заборонив парад.

— Чому?

— То його особиста думка. А ваш оцей шнапс на самоті що означав? — запитав Гофман, знову наповнюючи бокали і киваючи у бік пляшки зі шнапсом, котру Гущенко прибрав на підвіконня.

— Це поминки, — спохмурнів Гущенко.

— Франції? — Гофман наморщив лоба і скосив очі на Гущенка.

— Ні, конкретної людини.

— Росіянина? — допитувався Гофман.

— Ні, француза.

— Він загинув?

— Ні, помер. Ви його не знаєте. Це Едуар Вюйар. Художник. Я з ним дружив. Прочитав у свіжому номері «Dioplo» — серцевий напад.

«Dioplo» була газетою, близькою до відомства Ріббентропа.

— Вюйар, здається, був набістом? — Гофман продемонстрував знання французького мистецтва. — Слабо уявляю цю течію.

— Так. Думаю, в Німеччині набізму не існує. Вюйар був унікальний. Він не просто малював, він фотографував життя. Помер учора в Ла-Болі.

— Ла-Боль. Це Франція?

— Так.

— Ну добре, давайте пом’янемо вашого набіста, — вони випили ще по бокалу й доїли цукерки.

— До речі. Здається, саме ви говорили мені про окупацію. Сьогодні СРСР приєднався до процесу. Радянські війська входять у Литву. Що ви про це скажете?

Гущенко ледь не похлинувся, згадав Ригу — ввічливого господаря кафе. Жахливо. Всі землі, милі його душі, зараз топчуть солдатські чоботи. Радянські й німецькі.

— Чи є різниця, чиї чоботи… — пробурмотів він.

— Що, прошу? — не зрозумів Гофман.

— Та нічого…

— Так що, любий друже, вам доведеться випити за успіх якщо не німецької зброї, то радянської. Чи ви вважаєте, що вторгнення німецької армії у Францію і радянської в Литву — це дві великі різниці?

— Якщо це правда, то різниці справді немає, — сумно стенув плечима Гущенко.

— То ви будете пити? — запитав Гофман. — Не кажіть, що я сюди прийшов даремно.

— Ні, не скажу. Давайте пити, мабуть, я зовсім не розуміюся на політиці. І на тому, що добре, а що погано в цьому світі. Але розповідайте далі, що там відбувається…

— Кейтель назвав фюрера найбільшим полководцем усіх часів і народів. І справді, в цій перемозі є щось фантастичне. Німецькі війська діяли проти всіх правил! Німеччина у захваті! — торжествував Гофман. — Ніхто не очікував нічого подібного. Серед військових більше ніхто не сумнівається у генії фюрера!

Гофман знову наповнив склянки. Устав, зі склянкою в руці підійшов до вікна. У напрямку центру сунув величезний натовп.

— Гер Гущенко, ідіть сюди.

— Що там відбувається? — Гущенко став поруч.

— Мітинг і святковий парад. Давайте вип’ємо за братство Німеччини й СРСР! Разом ми непереможні! Завтра Англія впаде нам під ноги, як гнилий плід. А потім прийде черга Америки! Ми — Росія і Німеччина — будемо володіти світом! Упевнений, що і СРСР, і Німеччина, як у вас там кажуть — два чоботи — пара і йдуть в одному напрямку — світ має належати сильним.

Гущенко похитав головою:

— Я не знаю, чи буде сенс у такому двополярному світі. Хоча…

— Досить нам філософствувати, гер Гущенко! Я запрошую вас на святковий парад! Давайте разом подивимося, як твориться історія! — Гофман говорив так захоплено, ніби саме він верховний творець цієї історії або принаймні одним із перших приклав до цього руку.

Вони допили шампанське і за півгодини вже стояли у величезному натовпі на Алеї Перемоги. Берлін традиційно був убраний в націонал-соціалістичні червоно-білі кольори, траплялися, правда, й триколори — німецькі державні стяги. На площі метрів за сто від них, відділений вируючим натовпом, Гітлер стояв на трибуні у простому, ледь не солдатського сукна, френчі. Зате навколо свита вся виблискувала золотом нагород й аксельбантів. Здавалося, цей блиск орденів потрібен лише для того, щоб підкреслити простоту і скромність фюрера.

Грав величезний оркестр. Усі роди військ ішли маршем перед трибуною. Вони опускали перед фюрером прапори. Важко було розрізнити вираз його обличчя. Але Гущенкові здалося, що воно сяяло посмішкою. Час од часу фюрер підіймав праву руку в вітальному жесті.

Раптом усі підвели голови: над натовпом з ревінням промчала ескадрилья винищувачів. Вони тримали стрій у вигляді величезного хреста.

Марш тривав близько двох годин. Нарешті фюрер спустився з трибуни і сів у відкритий автомобіль. Коли він проїжджав крізь натовп, шум переростав в екзальтоване ревище, й тисячі рук тягнулися до нього. Піднімали маленьких дітей догори, аби вони побачили живого напівбога і напівбог торкнувся їх якщо не рукою, то хоч поглядом. Виття хвилею супроводжувало автомобіль фюрера і його ескорт.

— Що ви скажете? — перекрикуючи рев натовпу, запитав сяючий Гофман, киваючи у напрямку, в якому зникли машини ескорту. — Берлінці шаленіють від свого улюбленого фюрера! Натовп готовий віддати за свого кумира життя!

— Це безумство! — прокричав у відповідь Гущенко. — Скажу, що в Москві регулярно відбуваються паради. Але щоб так… Ніколи не бачив нічого подібного!

Вони ледве вибралися з натовпу і пішли у напрямку Кайзердам — єдиної вулиці, куди можна було вийти із центру. Всі інші були перекриті кордонами — шеренгами солдатів у чорних мундирах і сталевих шоломах.

— Де зазвичай стоїть Сталін під час маніфестації? — запитав Гофман.

— На трибуні мавзолею Леніна на Красній площі, — відповів Гущенко.

— І лозунги схожі?

— Сталін не закликає до побудови тисячолітньої імперії німецької раси і перемоги націонал-соціалізму в Європі.

— Цікаво! Все це надзвичайно цікаво! Гущенко, якщо і справді, як автор майбутньої книги, маєте бажання глибше зрозуміти геній фюрера, то я спробую дістати для вас запрошення на грандіозний прийом з приводу нашої перемоги. У «Кроль-опері» перед елітою німецької нації виступить сам фюрер.

* * *

Соціалізм — це вчення про те, як слід піклуватися про загальне благо. Комунізм — це не соціалізм. Марксизм — це не соціалізм. Марксисти вкрали це поняття і спотворили його зміст. Я вирву соціалізм з рук «соціалістів». Соціалізм — стародавня арійська, німецька традиція.

Адольф Гітлер. Із застільних розмов

24 червня 1940 року, 18 год. 55 хв.

Берлін

По розкішному холу «Кроль-опери» дефілював натовп, виблискуючи погонами, нашивками й орденами. Між стінами колихалися сотні голосів. У малому залі демонструвалася кінохроніка — Тріумфальна арка, Ейфелева вежа, стрій німецьких солдатів. У Комп’єнському лісі біля історичного вагона маршала Фоша фюрер на радощах ледь не пішов у танок, ляскаючи себе долонями по стегнах. Кілька десятків глядачів, що стояли перед екраном, почали аплодувати.

«Тут, — говорить диктор, — 11 листопада 1918 року була підписана капітуляція Німеччини. Тепер 21 червня Німеччина Адольфа Гітлера примусила підписати акт капітуляції Францію».

Гофман і Гущенко через натовп ледь протиснулися до зали.

— Можна сідати на будь-які вільні місця, — сказав Гофман. — Хоча б ось тут.

Вони сіли майже в центрі зали.

— Зверніть увагу на того опецькуватого поважного пана в мундирі — групенфюрера, який сідає у першому ряду, — Гофман нахилився Гущенкові до вуха. — То Макс Аман, він був фельдфебелем у фюрера під час Першої світової. Гітлер не забуває колишніх друзів. Тепер він власник видавництва «Eher Verlag», що контролює найбільші газети рейху. Він казково багата людина. У нього п’ятеро дітей і двадцятирічна коханка. Це він запропонував фюреру назвати книгу — «Майн кампф» — «Моя боротьба». Спочатку фюрер хотів назвати цю книгу «Чотири роки боротьби проти брехні, глупства і боягузтва».

— Цікавий тип, — кивнув Гущенко, споглядаючи, як поважний пан усівся в першому ряду. Він намагався закарбовувати всю інформацію про бонз рейху, яку повідомляв йому Гофман. — «Моя боротьба» — і справді звучить переконливіше.

Величезна зала колишньої опери поступово заповнювалася публікою. Сцена була прикрашена гігантським сріблястим націонал-соціалістичним орлом. Орел виблискував світлом велетенських люстр. Справа і зліва від сцени, як статуї, завмерли солдати у парадній формі рейхсверу і сталевих шоломах. Гущенко подумав, що ці вояки тут, вочевидь, зайві. Мабуть, то забаганка рейхсміністра пропаганди Гіммлера або й самого фюрера.

Рівно о 19-й годині в президії з’явилися Ґерінг, Гіммлер, Геббельс, Ріббентроп. На Ґерінгові була новенька, розкішна, аж занадто розкішна, маршальська форма. Решта виглядала скромніше, але теж виблискувала погонами і аксельбантами.

А ще за п’ять хвилин зал вибухнув бурхливими оваціями й вигуками «хайль!» — у президії з’явився Адольф Гітлер у брудно-жовтій формі штурмовика, й оркестр заграв гімн «Дойчланд, Дойчланд». Гущенко скосив очі — Гофман разом з усіма волав «хайль!» і тягнув руку в нацистському привітанні.

Після гімну всі сіли, і Ґерінг із пафосом, як умів, мабуть, лише Ґерінг, надав слово фюреру і рейсхканцлеру Великої Німеччини. Відповіддю із залу йому був новий шквал вигуків «хайль!» Але як тільки Гітлер промовив перші слова, у залі запала мертва тиша.

Найперше Гітлер закликав Англію до миру. «У цю годину, — урочисто проголосив він, — я вважаю обов’язком перед своєю совістю ще раз закликати до здорового глузду Англію. Я вважаю, що можу це зробити, оскільки не як переможений прошу про щось, але як переможець закликаю до розуму. Я не бачу жодної причини для продовження боротьби», — Гітлер активно жестикулював і картинно тряс головою.

А Гущенко намагався відшукати хоч щось, що лишилося від того несміливого чоловіка із чудними вусами, який приносив у художню школу свої роботи і гуляв музеями з Марією. Здавалося, це були дві зовсім різні людини! Дивно, але в ті часи у Мюнхені, звідки він приїздив, він уже активно займався політикою! І жодним словом не обмовився про це!

Вечір Гущенко закінчив із Гофманом в «Ausland Club». Вхід був за перепустками, котрі для доктора Гофмана і його приятеля, звісно, були непотрібні. Тут подавали справжній гуляш, справжню каву і гарний коньяк. Гофман пояснив, що заклад знаходиться під патронатом Геббельса і тут бувають переважно іноземці, які мають відношення до Міністерства пропаганди. Як правило, це журналісти нейтральних і близьких до Німеччини країн. Геббельс вважає, що на повний шлунок вони будуть краще висвітлювати націонал-соціалістичне сьогодення Німеччини.

За дві години Гущенко втратив лік випитому сьогодні. Здавалося, що після перемоги над Францією гарний алкоголь перестав бути в Берліні дефіцитом. Він подумав, що така кількість випитого повинна трохи розв’язати Гофману язика, і почав ставити трохи гостріші, ніж зазвичай, запитання. Хоча не дуже був упевнений, що запам’ятає усі відповіді.

— Цікаво, Гофман, а хто придумав всю цю символіку партійну, усі ці коричневі костюми, усі ці свастики, усі ці червоні прапори, адже німецький прапор трикольоровий?! Невже сам фюрер? — запитав Гущенко.

— Так, усе це придумав геносе Гітлер. Скажу вам більше того — всі будівлі, де буває фюрер, той же Бергоф, проектувалися за його безпосередньої участі й за його особистими ескізами. Навіть малюнки на столових сервізах, які використовуються фюрером, зроблені ним особисто! І, погодьтеся, партійна форма, партійні прапори і партійні будівлі — все це виглядає досить ефектно!

— Згоден.

Тут важко було сперечатися.

Вони вкотре випили.

— Я говорив вам, гер Гущенко, що був у Москві і пив із вашим вождем Сталіним?

— Ви мені говорили. Хоча, звісно, важко в це повірити. У СРСР Сталін майже Бог. До речі, як Гітлер ставиться до пакту, який уклали Радянський Союз із Німеччиною?

— Він ставиться чудово. Коли зателефонував Ріббентроп і повідомив, що Сталін погодився на пакт, я був поряд із фюрером. Він ледь не танцював! Він кричав: «Чудово! Вітаю! Швидше приїжджайте! Швидше! Я хочу, щоб ви мені розповіли, як це було!»

Пам’ятаю, він кинув слухавку і заволав: «Друзі, Росія згодна! Сталін згоден! Ну тепер нехай Захід начувається! Тепер ми точно перекроїмо світ, ми їм усім покажемо!»

Він довго жестикулював, про щось говорив. Він був упевнений, що Захід сів у величезну калюжу.

Схоже алкоголь таки розв’язав Гофманові язика. Як тільки це все запам’ятати?

— А як до цього союзу поставилися ваші нацисти?

— Фюрер надає перевагу терміну «націонал-соціалісти». На першому місці у нас не просто німці, а німці, які працюють, німецький робітничий клас. Тому — саме «націонал-соціалізм». Так от, із партійцями порозумітися було нелегко. Багато хто з них був шокований угодою зі Сталіним. Вони просто приходили і кидали у сквер біля Коричневого будинку партійні значки. Там була величезна купа партійних значків. Ну, правда, потім вони терміново замовили собі нові. У принципі, партія вірить у те, що фюрер усе робить правильно. Довіра до фюрера безмежна. Так що геносе Гітлер має карт-бланш на проведення практично будь-яких дій.

— Скажіть, будь ласка, гер Гофман, а ця війна з Англією? Зрозуміло, що американці ніколи не залишать Англію напризволяще. Невже Німеччина хоче перемогти відразу й Англію, і США? Це ж марення. Не можна воювати одразу з двома наддержавами.

— Ви знаєте, гер Гущенко, Адольф не очікував, що Англія почне війну. Дізнавшись про ноту, Гітлер був шокований. За цю несподіванку треба «подякувати» кретину Ріббентропу, який до останнього запевняв Гітлера, що Англія блефує і ніколи не вступить у війну проти Німеччини! Фюрер йому вірив, адже раніше Ріббентроп був послом в Англії й знав її політичні тенденції. Реально, це був шок. І ця війна, мабуть, Німеччині непотрібна була. Звісно, наш фюрер хоче об’єднати Європу під своїм началом, але, зрозуміло, що не шляхом війни одночасно з Англією, Америкою й усім світом.

Розділ 64

Кожному чеканню, врешті-решт, настає кінець. Хоча Гущенкові іноді здавалося, що його зустріч із Кузелею не відбудеться ніколи. Але сьогодні все має статися! Зранку, як і кожного понеділка та кожної середи, він зателефонував з телефону-автомата й одержав відповідь, що професор Кузеля видужав і зараз пішов на нараду до керівництва інституту. Сьогодні середа — один з двох днів, коли він може призначити Кузелі зустріч. Якщо сьогодні Кузеля йому відмовить або щось не складеться, то наступним днем буде лише п’ятниця. Але він має бути готовим до того, що Кузеля погодиться зустрітися сьогодні.

Гущенко неквапливо одягнув білу сорочку без краватки і сірий літній костюм. Його він привіз із Москви і ще жодного разу не носив. Саме в такому одязі Кузелю має чекати людина з радянського посольства.

Раптом Гущенко згадав про долю свого попередника. Ще раз кинув поглядом у дзеркало. Йому спало на думку: «Ось так ти можеш виглядати, але вже мертвим, лежачи в домовині». Невже це можливо? Невже його тіло, цей досконалий механізм, сьогодні до вечора може перетворитися на купу кісток і м’язів? Очі, неймовірно складний, до кінця незрозуміло як влаштований орган, не зможуть бачити блакитного неба і жовто-зелених берлінських лип. Руки не зможуть узяти пензля. І, головне, його марно будуть чекати Марія із Сашком. Будуть чекати дні, місяці, роки. Ні, цього не може бути. Геть подібні думки! Все буде добре. Тільки так! Він примусив себе посміхнутися двійникові у дзеркалі. Двійник відповів. Тільки посмішка вийшла трохи вимученою.

Гущенко вийшов з готелю і якийсь час бродив по Курфюрстендам, зазираючи у вітрини і виглядаючи «хвоста». На афішній тумбі висіла велика афіша балету «Танцює Харольд Кройцберг». Подумав: «Треба обов’язково подивитися Кройцберга, якщо все закінчиться вдало». Близько години їздив у метро, виходячи нагору, повертався, пересідаючи з потяга на потяг. Заходив у вагон останнім, щоб побачити того, хто кинеться за ним.

Через дві години Гущенко був упевнений, що відірвався б і від найдосвідченішого «хвоста». Як кажуть, береженого й Бог береже.

Він зателефонував з автомата і, дяка богові, Кузеля був на місці і взяв слухавку. Гущенко сказав: «Доброго дня, пане Діц, я від’їжджаю 12-го». Це означало — підтверджую раніше обумовлену зустріч о 12-й у кафе «Weisse Rose» на розі, за квартал від інституту. Кузеля відповів: «Здається, пане, ви помилилися номером». Це означало, що він погоджується на цей час. Якби він з якоїсь причини не зміг прийти на зустріч, то відповідь мала б звучати коротко: «Ви помилилися!»

24 червня 1940 року, 11 год. 40 хв.

Берлін

Гущенко сів за столик під рожевою парасолькою кафе «Weisse Rose». Його трохи нервував нескінченний потік перехожих, що закривав від нього ту частину вулиці, звідки мав з’явитися професор. У «Weisse Rose» майже немає відвідувачів, і лише за двома столами сидить кілька німців, що раз по раз виголошують тости за успіх німецької зброї.

За чверть дванадцята. Ерзац-кава встигне охолонути. Гущенко ловить на собі здивований погляд офіціанта. Чого клієнт не п’є таку хорошу ерзац-каву? Гущенко відсьорбує і робить вигляд, що захопився статтею в «Беобахтер».

Він волів би замовити пиво. Але, щоб Кузеля його впізнав, людина в сірому костюмі має пити саме ерзац-каву і читати саме «Беобахтер».

Ще раз оглянути площу. Ось він. Гущенко добре запам’ятав фото професора, яке показали йому в Москві. Чоловік швидко простує переходом через площу. Кузеля досить пунктуальний і з’являється рівно о дванадцятій.

Він худий, з вузьким видовженим обличчям, одягнений у темний костюм, сіру сорочку із чорною краваткою і чорний фетровий капелюх. Типовий вигляд німецького професора.

Кузеля роззирається навколо, бачить його, сідає поряд і тихо говорить умовну фразу:

— Ви когось чекаєте, чи у вас не зайнято? — його голос трохи тремтить. Видно, що професор нервує.

— Здається, той, на кого я чекаю, вже не прийде, — відповідає Гущенко. — Так що можете розділити мою самотність.

— Будемо говорити тут? — запитує Кузеля озираючись.

— Думаю, тут гарне місце. Нас майже не видно з вулиці. Столик стоїть окремо, і навряд чи хтось нас почує.

— Ви — німець? — запитує Кузеля, з цікавістю оглядаючи його і, схоже, заспокоївшись, неквапливо дістає люльку, пакетик з німецьким тютюном і закурює.

— Ні, українець, — хитнув головою Гущенко. Махнув рукою кельнеру і попросив ще чашку ерзац-кави.

Кузеля здивовано округлив очі й наморщив лоба. Його видовжене обличчя витягнулося ще більше:

— Українець? Тоді скажіть щось українською. Не відмовте у такій люб’язності землякові.

— З радістю! — Гущенко посміхається цьому неочікуваному випробуванню. — Щиро радий зустрічі з вами, земляче!

— І справді — українець! Вони здогадалися до мене прислати саме українця. Психологи, — на обличчі професора теж з’являється посмішка. — Ви з якої України?

— Із центральної, потім — східної. Катеринослав, Юзівка.

— А зараз?

— З Москви, — стенає плечима Гущенко.

— Ну, звісно ж, із Москви! Я ставлю дурні запитання. Але ви чудово говорите німецькою. Як справжній берлінець, — він киває головою: зведено перший місток взаєморозуміння.

Кельнер ставить перед Кузелею чашку з паруючою ерзац-кавою, і той обережно відсьорбує ковток.

— А звідки така німецька?

— Я прожив у Берліні п’ять років.

— Служили в дипмісії?

— Ні. Навчався в художній школі.

— Стривайте, а я думаю, чому ваше обличчя мені таке знайоме. Я читав у якійсь газеті. Ви художник — Микола, Микола…

— Гущенко.

— Який очолює радянську делегацію митців! — Кузеля ляскає себе по лобі. — Ви навчалися в школі Кампфа в Берліні!

— Саме так, а потім понад десятиліття жив у Парижі.

— То ви унікальна людина! Бачили Європу, і що вас змусило примкнути до цих нелюдів? — Кузеля відпив іще ковток ерзац-кави, взяв у рота люльку і з насолодою затягнувся. — Ви ж могли залишитися в Парижі й жити не тужити. Навіщо вам усе оце?

— Професоре, — доброзичливо, але разом із тим досить твердо сказав Гущенко, — сподіваюся, ви не збираєтеся мене агітувати? По-перше, на це немає часу, а по-друге, ви, здається, самі запропонували цим нелюдам важливу інформацію.

— Так. Бо вважаю, що це буде на користь Україні! Гітлер може перетворити українців на робочу худобу! Сталін недалеко відскочив, але він все ж менше зло. Втім, ви праві, не мені вас агітувати. Що трапилося з тією людиною, з якою я зустрічався минулого разу?

— Він потрапив під колеса автомобіля.

Кузеля надовго замислився. На чолі поглибилися зморшки. Обличчям пробігла тінь. Він кілька разів глибоко затягнувся, випускаючи вбік сизі цівки диму. Нарешті запитав, примруживши очі:

— Відразу після зустрічі зі мною?

— Мені це невідомо, — довелося збрехати Гущенкові, аби не дуже лякати професора.

— Мабуть, що ні. Якби німці отримали те, що я йому віддав, то я був би вже в гестапо, — Кузеля полегшено зітхнув, зробив ковток ерзац-кави.

— Це була така важлива інформація?

— Вважаю, що так. Наш інститут довгий час активно розробляв німецько-українські розмовники. Причому з одним цікавим ухилом — переважали короткі, прості фрази типу «Стій. Руки вгору!», «Де голова колгоспу?», «Ти комуніст?» «Здавайся!» тощо. Нині адаптуємо німецькою детальні карти України. Після підписання пакту з СРСР ці роботи надовго зупинили. Але місяць тому ми знову одержали наказ інтенсифікувати всі роботи. Тепер вони на контролі у доктора Геббельса.

Гущенко замислився, несвідомо махнув рукою, відганяючи від себе хмарку диму. Професор зауважив цей рух. Сказав:

— Німецький тютюн — лайно! Один порох. І за карткою видають ось такий крихітний пакетик на три місяці. Але іншого тютюну немає.

— Ви думаєте, що це… я про карти, — Гущенко пропустив його слова повз вуха і, потерши долонею лоба, подивився на нього з неприхованим здивуванням.

— Я впевнений, що це — війна, — Кузеля кивнув, жестом підтверджуючи свої слова. — Іншого пояснення не існує.

— А як же пакт, усі ці дружні візити? «Братський» розподіл Польщі? Віддана на поталу СРСР Прибалтика?

Кузеля посміхнувся, затягуючись:

— Це тимчасові поступки, аби приспати пильність. Незабаром Гітлер усі ці землі відбере в СРСР! Є проблема у товариша Сталіна — добирати собі у друзі потенційних зрадників. Якщо Гітлер ще обговорює цей намір лише з найближчим оточенням, то воно, зокрема, шеф інституту доктор Геббельс, відразу втілює ці ідеї в життя, щоб догодити шефу. Я передам вам варіант розмовника і карту України. Це все загорнуто у мою газету. Вона точно така ж, як і у вас. Ми обміняємося, коли будемо виходити.

Гущенко стенув плечима, трохи помовчав. Поставив нове запитання:

— Чи можливий напад на Радянський Союз швидко?

— Що вам сказати, пане Гущенко?! Справа в тім, що вермахт — наразі найбільша, найбоєздатніша армія в Європі, а може, й у світі. Тепер уся Європа окупована. Хіба що Гібралтар залишився, але це не мета для такої армії. Що далі?! Куди йти?! Армію треба або розформовувати, або посилати на війну. Пункт № 1 — це Англія. Але з Англією є великі проблеми. По-перше, це проблема слабкого німецького флоту, по-друге — проблема авіапрому. У принципі Гітлер нині як затятий гравець, він зірвав велику ставку, і, трохи знаючи характер фюрера, я впевнений, що він з гри не вийде. Тому попереду або Англія, що менш імовірно, або Радянський Союз, що дуже вірогідно. Час удару — швидше за все весна 41-го. Цього року нападати вже запізно — восени техніка загрузне в болотах. Не підходить і зима — думаю, Гітлер пам’ятає про долю Наполеона. Тому термін — весна 41-го. І дай бог, щоб я помилився.

— Що ви можете сказати про керівництво вермахту? — запитав Гущенко, відпиваючи ковток ерзац-кави.

— Я знаю лише те, про що говорять. Від загалу ці речі сьогодні закриті. Верховний головнокомандувач фельдмаршал Кейтель, у принципі, дуже розумна і дуже достойна людина. Але він повністю залежний від думки Гітлера. Він пристає на всі найбезумніші ідеї фюрера. І жодного впливу на стратегічні рішення не має. Він безумовний виконавець!

— А начальник генштабу?

— Начштабу генерал-полковник Йодль теж досить розумна і сильна людина і більш здатний до критичного мислення, ніж Кейтель. Але він також не може суперечити Гітлеру в вирішальних питаннях. Таким чином, на політичні рішення і вибір напрямку удару жоден з них не впливає, вирішує все одноосібно фюрер.

— Мене орієнтували на виявлення якихось особистих, не відомих загалу рис фюрера. Якщо коротко, хто такий Гітлер? Я маю на увазі моменти, які обходить преса. Ваш інститут має знати трохи більше.

— Фюрер дуже закрита людина. Що вам ще сказати? Він ніколи не пив і не палив. Це не тому, що він хворий чи береже своє здоров’я. Це результат його особистих переконань. Він аскет — людина, абсолютно байдужа до розкошів. До речі, так само, як і рейхсфюрер Гіммлер. Гітлер одинак, у нього немає дітей. Тобто близькі родинні стосунки, такі важливі для нас із вами, — любов до дітей чи до дружини, тихі сімейні вечори — йому невідомі й малозрозумілі. Замість цього є фантастичні плани перебудови Європи і навіть світу, які він намагається реалізувати. Гітлер називає це «об’єднаною Європою» під його, звісно, керівництвом. Європейців ділить на розряди. Нації першого розряду: німці, англійці, норвежці. Другого — французи, бельгійці, голландці. Третього — поляки, українці, росіяни. І виродки, яким немає місця в його Європі, — євреї, цигани.

— Що відомо про його стосунки з жінками? — Гущенко нахилився до професора, намагаючись не пропустити жодного слова.

— Широкому загалу нічого невідомо, — стенув плечима професор. — Що відомо про жінок святого Матвія? Майже нічого. От фюрер у цій країні також святий.

— Як щодо його ставлення до науки, мистецтва?

— Гітлер походить з дуже бідної сім’ї, він не має системної освіти, колись був художником-невдахою. Гадаю, що фюрер не любить людей більш культурних за себе, людей, які розуміються на науці, літературі, він чудово себе почуває якраз з людьми дуже простими — робітниками, бюргерами, торгівцями. Він говорить їхньою мовою.

— Як ви оцінюєте його інтелект?

— Він чудовий оратор, я б сказав, фантастичний оратор, оратор від бога, він гіпнотизує своїм голосом, своїми жестами. Аудиторія дивиться на нього з відкритими ротами. Хоча, в принципі, його промови досить одноманітні, він розповідає історію свого життя: «У 19 році я вирішив стати політиком». Далі малює грандіозні плани для німецької нації й закінчує, як правило, фразою: «Я ніколи не здамся!» Він у це вірив завжди. Він у це вірить і тепер.

Усе, про що я говорю, відомо мені здебільшого з чуток, або є моїми власними висновками, — Кузеля розвів руками. — Тож про повну вірогідність, самі розумієте, не йдеться.

— Ваша інформація дуже важлива, професоре.

— Дякую. Ми з вами, звісно, не зупинимо Гітлера і не врятуємо Україну, але, можливо, зробимо хоч невеликий крок до її порятунку.

— До порятунку?

— Так.

Очі у професора стали злими.

— Ніхто не врятує Україну — ні Гітлер, ні Черчилль! Вони будуть торгувати нею, як дівкою на ринку невільників, як Чехією — ніби ковбасою чи сиром! Ось чим усе закінчиться! Сталін — диктатор! Але Україна в СРСР має свої кордони і навіть свій уряд. І може, колись… Можливо, через багато десятків років, як кажуть, без надії, але сподіваюсь. У складі Великої Німеччини Україна не буде навіть протекторатом, — обличчя професора налилося кров’ю і побагровіло. — Але ми не з тих, хто відступає! Війна з Радами не за горами, і в умовах суперництва двох наддержав маленька країна може вижити.

Кузеля швидко підвівся, але швидко й сів.

— Гущенко, я б радив Сталіну не втрачати жодного дня. І ось іще що — прослідкуйте за тоном статей доктора Геббельса. Вже другий тиждень він захлинається любов’ю до СРСР і розповідає, що от-от німці висадяться в Англії. Але висадкою і не пахне.

— Але як же так, адже жодних публічних натяків на можливий напад немає?

— Пане Гущенко, я думаю, що обговорення нападу поки що проходить в дуже вузькому колі — Ґерінг, Гіммлер, Борман, Геббельс. Можливо — Гейдріх. Свої висновки я роблю, судячи з поведінки нашого куратора доктора Геббельса. Наказ поновити роботи по розмовниках і картах він віддав буквально три тижні тому. Прощавайте. Висновки зробите самі.

Гущенко залишився сидіти, малюючи в уяві колони танків Гудеріана, що сунуть через засіяні хлібами українські поля.

24 червня 1940 року, 12 год. 55 хв.

Берлін

Автомобільна радіостанція — чудо техніки, яке щойно надійшло на озброєння гестапо, тихо загуділа, і гауптштурмфюрер Краузе взяв чорну ебонітову слухавку.

— 21-й, я 1-й, що нового? — запитала слухавка.

Радіо досить інтенсивно вводилося як у частини вермахту, так і в поліцію й гестапо. Уже в сороковому році рації стояли на більшості танків Гудеріана. Це давало можливість супероперативно керувати броньованою армадою. Радіо не було на танках французів, і це звело їхню численну перевагу нанівець. Радіо в автомобілях гестапо з’явилося раніше, ніж на танках вермахту.

— Нічого нового, — відповів гаупштурмфюрер Краузе. — Крім того, що в машині скажена спека. Ніби в Африці. Може, нам можна зупинитися десь у тіні й вийти покурити?

Автомобіль повільно їхав вулицею, і крізь запилене вітрове скло в салон немилосердно світило весняне сонце.

— Ваше самопочуття мене не обходить, — відповів Перший. — Покидати автомобіль забороняю.

Краузе знав, що Перший — це оберштурмбанфюрер Шольц, який сьогодні курує нагляд за художником.

— Якісь сліди художника знайшли?

— Які можуть бути сліди? Як можна знайти людину серед кількох мільйонів берлінців? — нервово, запитанням на запитання відповів Краузе.

— Не треба було губити його. Я подам на вас рапорт.

— Рапорт… Він то забігав у метро, то вибігав з нього. Забігав у трамвай і знову ховався в метро. Для того, щоб його втримати, потрібно вдвічі більше людей.

— Продовжуйте пошуки — кінець зв’язку, — сказала слухавка.

— «Не треба було губити», — пробурчав Краузе, кладучи слухавку. — Якби ще я міг ганяти машиною по метро, то, можливо, ми його й не загубили б. Завжди знав, що Шольц — цілковитий кретин із яким ніколи ні про що не можна домовитися. Канцелярський пацюк!

Автомобіль, за кермом якого був Краузе, а поряд сидів Браун, повернув на Фрідріхштрасе. Браун опустив скло, висунувся і плюнув на бруківку. Сказав Брауну:

— Після ерзац-кави, здається, почали продавати ерзац-шнапс. Учора на дні народження у Діца ковтнув якоїсь гидоти… Я впевнений, що це катання містом — даремна трата часу. Хоч у пошуках і бере участь три автівки і, як мінімум, десять агентів, але шукати певну людину в Берліні — це все одно, що голку в копиці сіна.

— Упевнений, що він десь із цією своєю шльондрою. Тією грудастою, яку зазвичай тягає із собою скрізь. Прохолоджується у якомусь готелі. А ми тут душимося у скажену спеку, — голос Краузе звучав невдоволено. Він щоп’ять хвилин діставав хустинку і витирав нею піт, що заливав чоло.

Без надії на успіх вони повільно їхали вулицею, зазираючи в кожне кафе, у відчинені вікна будинків. Зважаючи на денну пору, коли більшість берлінців була на роботі, пішоходів було дуже мало. Вони об’їжджали автомобілі таксистів, що безнадійно чекали пасажирів, які будуть їхати у «державних справах». Час од часу їхні погляди зустрічалися зі здивованим поглядом якоїсь старенької чи старого за заґратованими вікнами першого поверху.

Краузе так проїхав чотири квартали. Повернув у провулок і виїхав на паралельну вулицю. Художника ніде не було.

— Давай я поведу, — запропонував Браун, — а ти відпочинь.

— Ти добра душа, — Краузе зупинився, черкнувши колесом бордюр. Прибрав руки з керма. Ляснув себе по лобі. Вилаявся. Вийшов і прискіпливо оглянув подряпану накладку на колесі.

Пересів на місце справа від водія. Дістав уже не першої свіжості хустинку і витер нею обличчя й спітнілу лисину. І вже коли Браун завів двигуна, майже вигукнув:

— Стій!

У кафе «Weisse Rose», біля якого випадково зупинився, він побачив художника. Більше того — не з якоюсь дівкою, а з поважним, досить добре одягненим паном. Їхні силуети майже ховалися за вазонами з квітами, що стояли на підвіконні. Він притиснувся до стіни. Де, де він бачив того поважного типа? Де? Спогад блискавкою промайнув у мозку. То професор з Українського інституту, який проходив відпрацювання у справі збитого автівкою росіянина! Вони тоді проаналізували всіх, хто мав відношення до секретних матеріалів, що їх знайшли у того дипломата. Причетного не знайшли. Але Кузеля потрапив під підозру. Отже, росіяни хочуть усе-таки отримати ті матеріали! А ось і джерело їх витоку! Чоловіки підвелися, тиснучи руки. Швидко!

Краузе кинувся до рації, не звертаючи увагу на свого ошелешеного партнера, схопив слухавку і загорлав:

— Перший, Перший! Я — Двадцять перший! Алло, алло, оберштурмбанфюрере? Ви мене чуєте?

— Що? — відповів йому лінивий голос.

— Він тут, тут! Із професором Українського інституту, який проходив у нас у справі людини, яку збив автомобіль! Повторюю, людини, яку збив автомобіль! Ви мене зрозуміли? Зрозуміли, про кого йде мова? Вони у кафе «Weisse Rose», що на розі Фрідріхштрасе! Здається, вже прощаються. У них у руках однакові газети. Думаю, професор щось йому передав. Що накажете робити?

— Так, я зрозумів. Слідкуйте за ними!

— Ми можемо повести лише одного.

— Scheisse! Ну, беріть росіянина! Можливо, професор йому щось передав. Не триматися близько, важливо не налякати його. І не загубіть знову.

— Ясно, шеф!

— Рибка потрапила на гачок, — задоволено сказав Браун Краузе. Це була удача, удача, яка випадає раз на кілька років! Така удача — еквівалент подяці від рейсхсфюрера, а може, і черговому званню!

— Рибка може запросто зірватися, ти виходь і йди слідом на випадок, якщо він пірне у підворіття або в якісь двері, — сказав Краузе. — Це хитра штучка.

Браун вийшов і повільно рушив за художником. Краузе перебрався за кермо й оцінив, як Браун ліниво, розглядаючи вітрину, припалив цигарку. Типовий гульвіса! Ніколи не запідозриш у такому агента гестапо. І коли художник вийшов з кафе, Браун повільно пішов слідом.

«Чудово працює хлопець, — подумав Краузе, — рибка таки на гачку! Гарна робота».

Не факт, що Браун був найкращим в їхньому підрозділі, але достатньо досвідченим, щоб не випустити цього росіянина. Тим більше, якщо росіянин упевнений, що вранці відірвався від «хвоста», і не здогадується, що за ним можуть знову стежити.

«Ми занадто близько, — подумки сказав Краузе напарнику. — Тримайся трохи далі». Росіянин ішов повільно, тримаючи в руках «Беобахтер». Схоже, він про щось глибоко замислився і не дуже слідкував за тим, що відбувається навколо.

Розділ 65

Навряд чи кому відомо, що думку рушити на схід підказала Гітлеру Єва Браун. Це трапилось приблизно на початку червня 1940 року.

— Аді, — сказала Єва, піднімаючись на лікті у великому ліжку особистих покоїв фюрера, розташованих у колишньому палаці Радзивіллів. Двокімнатні покої Єви сполучалися з покоями фюрера. Розкішне світле волосся Єви, яке вона ще освітлювала фарбою, чудово відтіняло блакитні очі з неприродно довгими віями. Єва не була писаною красунею, але фюрер вважав її зовнішність зразком арійської вроди. — Аді, всіх цікавить, чому ти заборонив танці?

— Єво, я просив не називати мене Аді! Танці походять від оргій азіатів, це не арійська традиція. Це традиції азіатських племен. І потім — іде війна.

— Боже мій! Знову ця осоружна війна! Аді, а чому ти примушуєш мене приховувати наш зв’язок? Я не хочу щодня йти до обіду чи чаю з Борманом! Я ненавиджу всіх жінок, які на площах волають: «Хочу дитину від фюрера!» Я не хочу тебе ділити з усіма жінками рейху! Аді, я відчуваю себе у великому публічному будинку!

— Єво, у мене одна наречена — це Німеччина. І я тобі про це не раз говорив. Ти запевняла, що тебе це влаштовує.

— Так. Я намагаюсь сама себе переконати, що мене це влаштовує. Однак чому я на публіці мушу бути або з твоїми секретарками, або з Борманом? Це мене, врешті-решт, принижує!

— Єво, я не належу собі. Я належу Німеччині, її жінкам, чоловікам, дітям — усім. Якщо ти будеш з’являтися на людях зі мною, а не з Борманом, прихильність багатьох жінок буде для мене втрачена.

Уже рік Єва з’являлася на всіх неформальних заходах у супроводі Мартіна Бормана, і багато хто з оточення фюрера не досить чітко уявляв, що робить тут ця тендітна білявка, колишня фотомодель і адміністратор ательє особистого фотографа фюрера Генріха Гофмана. Гітлер забрав Єву з ательє свого фотографа після того, як та намагалася пустити собі кулю в серце через нерозділене фюрером кохання.

Гітлер був уражений цим вчинком. Він допитав лікаря, чи справді це була спроба самогубства, а не його імітація. І дізнавшись, що про імітацію мова не йшла, забрав Єву до себе в Бергхоф. Спочатку вона лише супроводжувала фюрера під час прогулянок. Майже як його улюблена вівчарка Блонді. Але поступово він звик мати Єву біля себе. Йому подобалось спати з нею. Мова, звісно, була не про інтим, йому це було не потрібно. Йому подобалося обіймати уві сні її тепле тіло, подобалося дивитися, як підстрибують її пружні груди, коли вона вислизає з-під ковдри, накидає халат і біжить умиватися, як сміється і пускає бісики очима, коли бачить, що він за нею спостерігає.

Пізніше вона почала супроводжувати його і в Берліні, а потім їй виділили спальню в його особистих покоях у палаці Радзивіллів. Але, крім Мартіна Бормана, ніхто не знав, що ця жінка ділить ложе з володарем Європи.

Чому він допустив до себе тільки Єву?

Він завжди боявся жінок. У рідному Лінці, ще сором’язливим юнаком, вперше виступив у якості коханця п’яної сусідської дівки. І зазнав ганьби, бо мав надвисоку чутливість і жахливо хвилювався.

Дівка підняла його на сміх, і він страшенно боявся, що про його ганьбу стане відомо всьому містечку. Наступну спробу стати повноцінним мужчиною зробив із повією. Результатом цих стосунків стала венерична хвороба. Лікування було дорогим і болісним. Відтоді у нього розвинувся своєрідний психоз: він почав уникати жінок. Інтимні утіхи частково замінив порномалюнками. В юності намалював таких близько сотні, нині Борману вартувало часу і грошей, аби їх познаходити і викупити.

Згодом інтим замінило володіння натовпом. У цьому він знайшов вихід для своєї неймовірної нервової енергії. Входив в екстаз від масової істерії натовпу: вигляду людей, які з витріщеними очима і відкритими, волаючими від захоплення ротами, тягнули до нього руки, аби лише доторкнутися до живого бога. Вони простягали йому дітей, аби він освятив їх своїм божественним дотиком!

Коли став канцлером, на нього буквально розпочали полювання жінки з вищого світу. Режисерка Лені Ріфеншталь, акторка Маргарет Слецак, баронеса фон Лафферт, італійська принцеса Савойська ладні були на все, аби тільки впасти фюреру в очі. Але та його патологічна невпевненість у своїй статевій повноцінності примушувала його обмежуватися цілуванням ручок.

Він придумав гарне виправдання своєї фобії: «Моя наречена — Німеччина!» Таким чином, усі жінки рейху могли мріяти про фюрера, адже теоретично кожна з них могла претендувати на його увагу.

Утім, дехто із близького оточення здогадувався про існування проблеми. Його помічник зі зв’язків із пресою Ернст Ганфштенгль, якось у розмові з Геббельсом, назвав Гітлера імпотентом мастурбального типу. Геббельс відразу передав фюреру слова Ганфштенгля, назвавши останнього державним зрадником.

Хотів відразу ж відправити зухвалого Ганфштенгля у концтабір, та той відчув небезпеку і втік до Швейцарії, а звідти — до США.

А що ж Єва? Єви він не боявся. Вона була звичайною адміністраторкою із фотоательє Гофмана, і для неї, як і для більшості простолюдинів, він був майже богом. Аби вдовольнити Єву не потрібен був інтим. Достатньо було іноді бути поряд з нею. Єва була м’яким декоративним килимком під ногами бога. Її присутність стверджувала його статус повноцінного чоловіка в очах найближчого оточення.

Аби відволікти фюрера від роздумів, Єва погладила рукою його густе каштанове волосся і зазирнула у блакитні очі.

— Боже, я не можу більше витримувати Мартіна поряд із собою. Маючи дев’ятеро дітей, він переспав уже з усіма твоїми секретарками! Вічно в помаді і жіночих шмарклях, він ще бере мене під руку!

— Я нагадаю йому, щоб поводився пристойно, — байдуже кинув Гітлер. Було помітно, що його думки десь дуже далеко від цієї розкішної спальні.

— Аді, мені сумно! Невже ти забрав мене сюди від Гофмана, щоб заховати від усього світу! Я не можу піти з тобою в театр, оперу. Нікуди! Тобі здається, що, дізнавшись про мене, від тебе відвернуться жінки рейху! А ти не подумав, як бути мені? Я ніде не буваю, усі мої фінансові питання ти доручив вирішувати Борману. Скрізь Борман, Борман і Борман, кінця-краю цьому не видно. Аді, не мовчи, про що ти думаєш? Б’юся об заклад, що про непоступливу Англію? Вгадала?

— Так, — Гітлер лежав поряд, втупившись короткозорим поглядом в ліпнину на стелі.

— Ти ж симпатизуєш Англії, то дай їй спокій.

— Тоді Англія, цей товстий хряк Черчилль не залишить у спокої нас! — відрізав Гітлер. Дурепа, боже, яка Єва дурепа. Може, тому й терпів її поряд, що вона ніколи не лізла в політику. Майже ніколи. — Єво, тобі не варто чіпати політику, — фюрер погладив її по округлому плечу. — Прийде час, коли я відійду від справ і ми поселимось у старому доброму Лінці, удвох у невеличкому будинку.

— Облиш Англію, — вона закопилила губу й відсторонилася від його руки.

— І що? Як ми утримаємо таку армію без війни?

— То візьмись за Росію.

За Росію… Він тільки нещодавно, після російсько-фінської війни зрозумів, яка слабка Росія. Підтвердили це і зустрічі німецьких військ з радянськими на новому радянсько-німецькому кордоні у Польщі і спільні паради. Офіцери вермахту розповідали, як погано озброєні радянські солдати. Тепер він шкодував, що не завдав удару по Росії. Але тепер уже пізно. Німеччина не зможе воювати на два фронти. Хоча, чому на два фронти? Його раптом неначе блискавкою вдарило. Він сів у ліжку. Бліцкриг! Він розіб’є Росію за кілька місяців. І тоді Англії не буде на кого сподіватися! Вона здасться без бою! Боже, це так просто! Його інтуїція ніколи не підводила. Так було з Чехословакією, Польщею, Бельгією, Францією. Так буде з Росією.

Єва, нарешті, заснула, а він лежав з розплющеними очима до ранку. Урешті-решт, пішов у сусідню кімнату, взяв з полиці збірку оповідань свого улюбленого російського письменника Михайла Зощенка «Спи швидше» і читав кілька годин. Йому подобався гумор Зощенка і те, що він описував, як важко жити в СРСР. Перше оповідання про поневіряння чоловіка в провінційному готелі розсмішило фюрера до сліз: «Спи швидше, товаришу, твоя подушка потрібна іншому». Він навіть підскакував з крісла, реготав і ляскав себе по стегнах.

А коли заспокоївся, знову думав про величезну країну на сході. Росія — бідна і нікчемна країна, він переможе її, і це буде не важче, ніж кампанія в Європі. Завтра треба купити ще три примірники книги Зощенка і подарувати Борману, Ґерінгу і Геббельсу. Нехай думають, до чого б це. Заснув фюрер уже під ранок, коли почали рожевіти хмари над Шпреє.

Єва прокинулась за півгодини після того, як фюрер заснув, кинула незадоволений погляд на нього. Підійшла до дзеркала — на ній була коротка нічна сорочка. Вона вигідно підкреслювала стрункі ніжки і гарну фігурку, якою Єва дуже пишалась.

Зараз вона піде навідати свого ручного снігура, який сумує у клітці в її кімнаті, а потім спробує розворушити цього суворого Аді, який засуджує її захоплення танцями.

* * *

«Спи швидше, товаришу, твоя подушка потрібна іншому», — сказав я сам собі, коли згадав, що такий плакат висів минулого року в Будинку селянина у місті Феодосії».

М. Зощенко, оповідання «Спи швидше»

* * *

Фюрер прокинувся у полоні вчорашньої ідеї. Удар по Росії! Він завжди думав про це. Але як про майбутнє. Єва наштовхнула його на думку про те, що він зможе блискавично розбити Росію, не чекаючи закінчення кампанії проти Англії.

І цілий день його не полишала думка: ударити по Росії, щоб примусити капітулювати Британію. Цього літа він, мабуть, уже запізнився. Хоча дивлячись, що про це скажуть військові. Якщо скажуть, що вже запізно, значить, тоді вермахт ударить по Росії навесні 41-го. У травні. І до вересня, а краще до серпня, бойові дії мають бути закінчені.

Кілька днів Гітлер жив на самоті зі своєю новою ідеєю. І чим більш недосяжною здавалася Англія, тим більше Гітлер думав про Росію. Він почав заводити розмову про це у найближчому колі: спочатку з Борманом, потім з Ґерінгом і Геббельсом. Цікавився їхніми думками. Не те, щоб вони для нього багато важили, просто він хотів почути всі можливі аргументи за і проти. Особливо проти. Серед аргументів за, які він наводив, було те, що з Росією все одно доведеться воювати. І Німеччина повинна перемогти. Інакше орди азіатів під керівництвом того кривавого пса Йосипа Сталіна перетворять Європу на пустелю, усі культурні пам’ятки будуть знищені.

— Росія — сильний супротивник, — наважився заперечити Геббельс. — А якщо ми програємо?

— Росія слабка, як ніколи! — із жаром почав переконувати його фюрер. — Вона не змогла поставити на коліна навіть фінів! Ми повинні перемогти! Так, буде пролито чимало крові! Але іншого виходу просто не існує! Сталін без узгодження з нами захопив Буковину. Всього за тиждень, якщо захоче, він може захопити Румунію й позбавити нас нафти. Іншого виходу, ніж бліцкриг, не існує, любий Генріху. В іншому випадку європейська цивілізація загине разом з нами. Ми повинні розбити варварів!

Потім Гітлер сказав про це керівникові генштабу Йодлю. Йодль, який щойно отримав підвищення, піднявся відразу на два генеральських звання, зібрав кілька найближчих офіцерів штабу і повідомив, що Гітлер повернув свій погляд на схід. Причому Йодль зібрав усіх в окремій кімнаті, закрив усі вікна і тільки тоді озвучив цю новину. Були присутні чотири члени штабу. Сказав, що Гітлер хоче знати консолідовану думку генерального штабу. Усі четверо були шоковані, адже тривала війна з Англією і, хоч бойові дії велися лише на воді і в повітрі, тепер нападати на Росію і воювати на два фронти було безумством! Усі штабісти висловились проти початку нової військової кампанії. Дехто навіть назвав ідею фюрера божевільною.

Але Гітлер вважав інакше, і Йодль мусив вважати так само. Він так і не наважився передати фюреру думку офіцерів генштабу. Тим більше, що Гітлер безапеляційно заявив, що війна з більшовиками обов’язково буде, то чому її не розпочати зараз? Цікаво, що Гітлер був настільки захоплений своєю ідеєю, що вирішив напасти на Радянський Союз негайно, в серпні 40-го. Але тут уже Кейтель і Йодль були категорично проти, і Гітлер погодився почекати ще один рік. Фюрер сказав, що Росія є найважливішим фактором впливу на Англію, і якщо Росія зазнає поразки, Англія здасться без бою. І непотрібною буде експедиція через Ла-Манш, а значить, війна з найпотужнішим військовим флотом світу.

24 червня 1940 року, 14 год. 37 хв.

Берлін

Гітлер кричав на свого головного інтенданта Артура Канінберга. А той, блідий, стояв, витягнувшись у стійці «струнко». Сьогодні до його звичайного вегетаріанського обіду Канінберг подав чорну ікру. Фюрер їв ікру ложкою. Йому імпонував новий незнайомий смак. Він викликав Канінберга, щоб подякувати за нову страву, і запитав, скільки це коштує. Коли Канінберг відповів, фюрер страшенно розлютився. Він доскіпливо підтримував свій імідж аскета. І щиро вважав, що утримує себе з гонорарів від друку «Майн кампф» і марок із власним профілем. Насправді ж Канінбергу видавав на утримання Гітлера гроші його особистий секретар Мартін Борман. Сума була вдесятеро більшою, ніж гадав Гітлер. Але й Борман, і Канінберг свято підтримували цю гру в аскетичне життя вождя нації.

Угамувавшись, фюрер запитав, хто запрошений на каву, і помахом руки відправив Канінберга геть.

Гітлер любив іноді по обіді відпочити годину за чашкою кави разом з найближчими йому людьми: ад’ютантами, помічниками, секретарками. Іноді до них приєднувалися Ґерінг або Геббельс. Сьогодні він кавував у компанії Гейдріха і своєї секретарки Крісти Шредер.

У Гітлера була величезна, просто гігантська колекція грамплатівок. Сьогодні слухали найулюбленішого композитора фюрера — Ваґнера. Фюрер запросив Гейдріха, бо дуже цінував схильність того до музики. Мало хто знав, що на дієту Гітлера вплинули смаки саме Ріхарда Ваґнера, який пропагував вегетаріанство. Ваґнер свого часу не втомлювався наводити докази своєму оточенню на користь того, що природна дієта людини була рослинною, але людський генофонд був забруднений через расове змішання й споживання м’яса. Гітлер у юнацькому віці перечитав купу спогадів про Ваґнера і перейнявся від нього як вегетаріанством, так і ненавистю до євреїв.

Гітлер пив м’ятний чай, а Шредер і Гейдріх — червоне вино. Фюрер наполягав, що вони повинні пити те, що їм до вподоби, і не наслідували його. Для цього він тримав чудове італійське вино, якого сам ніколи не вживав. Разом з м’ятним чаєм фюрер уплітав свої улюблені тістечка із заварним кремом. Гейдріх скромно хрумтів печивом, а секретарка відмовлялася і від того, і від іншого, пославшись, що від усього цього гладшає.

Поки Кріста, теж затята меломанка, обирала чергову платівку, Гітлер запитав у Гейдріха:

— Як оцінюєте ви, Гейдріху, боєздатність Англії? — він крізь лупу переглядав якусь німецьку газету.

Фюрер був дуже короткозорим, але одягав окуляри із товстими скельцями дуже рідко і лише у присутності найближчого оточення. Свого часу він заборонив Генріху Гофману публікувати фото, де він був в окулярих. Усі матеріали, що давалися фюреру на підпис машиністки, друкували на спеціальній машинці, де літери були утричі більші за звичайні.

— Я впевнений, що Англія буде боротися, мій фюрере, — після хвилини роздумів відповів Гейдріх.

— А якщо Ґерінг зруйнує найбільші заводи Англії?

— Не впевнений, що йому це вдасться. За досвідом англійські пілоти не поступаються пілотам Люфтваффе. У кількісному складі літаків — теж рівновага. І варто пам’ятати, що в Англії найпотужніший у світі флот.

— Ми почнемо проти англійського флоту підводну війну. Ми замінуємо всі прибережні води! — не вгавав фюрер. — Заперечуйте мені, Гейдріху, я уважно слухаю!

— Черчилль у кулуарній бесіді сказав, що, якщо колись Німеччина захопить Англію, британці будуть боротися з території США і Канади.

— Марення самозакоханого товстуна! — фюрер роздратовано кинув лупу на стіл. — Хіба це не очевидно, Гейдріху! Товстун або марить, або грає на публіку. Будуть боротися з-за кордону! Подібне ж говорили поляки! Де вони сьогодні, Райнгарде? Де? Я вас запитую! Я не хочу й не можу знищувати Англію. Рано чи пізно Англія повинна буде піти на компроміс із нами. Вона залишиться морською й колоніальною державою, але на континенті зіллється з нами й утворить єдине ціле. Ось моя мета!

Гітлер підвівся, схрестивши на грудях руки й погойдуючись із п’яток на носки:

— Я говорив про це з Борманом, Геббельсом, Гіммлером. Я говорив із Йодлем. І тепер говорю з вами, Гейдріху. Сьогодні про мої наміри знають не більше десяти осіб у рейху. Ми не підемо на Англію. Ми підемо на схід і за три місяці розіб’ємо Росію.

— Але, мій фюрере, війна на два фронти…

— Не буде війни на два фронти! Росія — сьогодні колос на глиняних ногах. Поки Росією керували німці, вона була лідером у Європі! Петро Третій був сином російської імператриці й герцога Карла-Фрідріха Гольштейн-Готторпського! Тобто німцем по чоловічій лінії! Значить, усі наступні Романови були Гольштейн-Готторпські. Більш того, Гейдріху, усі наступні дружини царів були німкені! В останньому царі Миколі Другому була усього одна шістдесят четверта російської крові! Він був німець, арієць! А потім до влади в Росії прийшли євреї. Вони її грабували і знищували! Грабували і знищували, Гейдріху! І тепер це — колос на глиняних ногах. Німеччина не може втратити історичний шанс розповсюдити свій вплив аж до Уралу. Ми почнемо приблизно в травні 41-го і за два місяці розіб’ємо Росію. Наші танки увійдуть у Москву не пізніше кінця липня!

— А що Англія? — наважився запитати ошелешений Гейдріх.

— Англія здасться без бою! Впаде до наших ніг, коли побачить, що сталося з Росією.

Кріста Шредер повернулася з новою платівкою, і Гітлер замовк. Секретарка не входила у коло посвячених. Тим часом у двері постукали, і до Гейдріха підійшов ад’ютант фюрера — групенфюрер Бєлов.

— Я вибачаюсь, мій фюрере. Геносе Гейдріха просить до телефону геносе Шелленберг. Щось дуже термінове.

Гейдріх із гримасою невдоволення на обличчі вийшов у коридор і взяв слухавку.

— Сподіваюся, це щось справді термінове, Вальтере!

— Дуже термінове, шеф! Що робити з художником? Він контактував із секретоносієм! Ми прослідкували і встановили його особу — це заступник директора Українського інституту професор Кузеля. Наші люди підозрюють, що він щось передав росіянину! — слухавка нервово дихала. Було помітно, що Шелленберг страшенно нервує.

— Де він зараз? — запитав Гейдріх.

— Ми його прослідкували до готелю. Він у себе в номері.

— Контактував із кимось? Міг передати те, що дав йому Кузеля?

— Ні. Невідомо, чи передав він щось узагалі. Але дуже ймовірно. Він піднявся у номер, тримаючи в руках газетний згорток. Що в ньому — невідомо.

— Шелленберг, потрібно затримати росіянина, якщо він буде рухатися у напрямку посольства.

— Але ми не можемо гарантувати, що він не передасть це комусь у готелі!

Гейдріх замислився.

— Добре. Починайте операцію негайно. Росіянина затримати, згорток вилучити. Якщо підтвердиться, що це секретні матеріали, затримаєте того типа з Українського інституту. Не раніше. Бо матимемо величезну халепу з Геббельсом. Доктор вимагатиме стовідсоткові докази, коли мова піде про його людей.

Коли Гейдріх повернувся, Кріста і фюрер слухали вступ до опери «Трістан і Ізольда». Платівка закінчилася, Гітлер невдоволено запитав:

— Гейдріху, що заважає вам зосередитися на Ваґнерові? Ви ніби чимось заклопотані?

Гейдріх кинув поглядом у бік Крісти. Гітлер зрозумів, що Гейдріх не хоче говорити зайвого при секретарці.

— Крісто, дуже вдячний вам за компанію, ви вільні. Хто буде чергувати сьогодні після шостої? Ви чи фрау Вольф? — Гітлер посміхнувся своїй секретарці. Він майже завжди був добрим до своїх секретарок і ад’ютантів.

— Якщо вам все одно, мій фюрере, то буде фрау Вольф.

Йоганна Вольф була старшим секретарем фюрера.

— Здається, у фрау Вольф скоро день народження?

— Так, мій фюрере, першого липня.

— Спробуйте дізнатися, який подарунок хотіла б вона отримати.

Ледь дочекавшись, поки Шредер вийшла, Гейдріх, явно нервуючи, випалив:

— Мій фюрере, художник Гущенко, що прибув з Росії…

— Художник Гущенко? Мені говорив про нього Гофман. Я його знаю.

— Але…

— Я хочу з ним зустрітися. Це найкращий у Європі пейзажист! Я подарую йому свій ювілейний альбом акварелей. Той, що надрукував Гофман. Ви бачили пейзажі Гущенка? Ні? Ви багато втратили, любий Гейдріх. Сьогодні рівних йому немає, це справжній чарівник кисті, такі народжуються раз на сто років, — коли справа стосувалася людей мистецтва, фюрер не скупився на компліменти. — Він неймовірний, навіть не знаю, з ким можна його порівняти.

— Але, мій фюрере, Канаріс вважає його шпигуном, — Гейдріх прикусив язик і замінив «я вважаю» на «Канаріс вважає», сподіваючись у разі чого звалити проблему на керівника військової розвідки адмірала Канаріса.

— Боже, яка маячня! У дусі того дурня Канаріса. Він кретин! Нині не можна чіпати будь-кого з росіян! Не говорячи вже про цього Гущенка! Керівника делегації! Тим більше, що я знаю його особисто! Шпигун! Це глупство, Гейдріх! Я в це ніколи не повірю!

Фюрер устав і нервово заходив величезною їдальнею з кінця в кінець. Кожну фразу він закінчував ударом стиснутого кулака правої руки об долоню лівої:

— Ми не повинні сполохати Росію! До часу «Ч». Через кордон з Росії йдуть сотні ешелонів! Які потрібні нам, як повітря. Будь-який конфлікт з Росією зараз надшкідливий! Канаріс — ідіот! Тупий кретин! Його кретинізм межує зі зрадою. Який може вибухнути скандал! Гейдріх, ви повинні зараз же поїхати до Канаріса і заявити, що я забороняю йому розробку цього художника. Більше того, я наказую вам охороняти Гущенка. Жодна волосина не повинна впасти з його голови! Хіба не ви, Гейдріх, говорили мені, що росіяни самі можуть організувати замах на людей із якоїсь делегації, а тепер самі збираєтеся підлити масла у вогонь! Цілодобова охорона! І його, і виставкового павільйону, і членів делегації! Жодна волосина! Під вашу особисту відповідальність, Гейдріх!

— Вибачте, мій фюрере, дозвольте я просто зараз віддам необхідні розпорядження?

Фюрер кивнув, і Гейдріх майже бігцем кинувся до телефону.

— Шелленберг, обшук й арешт відмінити! Гущенка не чіпати! З ним нічого не повинно трапитися, — кричав він у слухавку. — Фюрер наказав охороняти його!

— Але, групенфюрере, я вже віддав наказ про початок операції! — слухавка намагалася заперечити голосом Шелленберга.

— Donnerwetter! Не знаю! — горлав Гейдріх. — Нічого не хочу про це чути! Операцію терміново припинити! Це наказ фюрера! За його безпеку відповісте головою! Чуєте, Шелленберг? Щоб жодна волосина не впала з його голови! Відповісте мені особисто!

24 червня 1940 року, 15 год. 20 хв.

Берлін

Двері номера Гущенка здригнулися від сильних ударів, задрижали, ледь не зриваючись з петель. Гущенко швидко засунув «Беобахтер» зі словником і картами в нішу під витягнутими з підлоги двома паркетними дошками. Тимчасову схованку він підготував учора ввечері, коли збирався на зустріч із Кузелею. Швидко поставив паркетні дошки на місце.

Удари посилилися. Ще трохи — і двері б упали. Він підійшов до дверей і повернув у замку ключ. Двері розчахнулися навстіж, ледве не збивши Гущенка з ніг. Його відразу безцеремонно заштовхали в кімнату.

У номер увірвалося троє у цивільному і троє в чорній формі військ СС, озброєні автоматами. У дверях він побачив бліді обличчя коридорного й управляючого готелем.

На руках у Гущенка клацнули браслети. Двоє цивільних вхопили його під руки і кинули у крісло. Третій, очевидно, головний, став навпроти, розставивши ноги і, спопеляючи Гущенка поглядом, грізно кинув через плече:

— Оглянути номер!

Він був худим жилавим чоловіком з лисою головою, але густими сивими вусами і ще густішими, також сивими бровами.

Один цивільний, із пістолетом у руках, зазирнув у душову кімнату. Сказав:

— Нікого, — заховав зброю.

Другий відкрив шафу, зазирнув під ліжко.

Головний витер хустинкою лисий череп і всівся у крісло навпроти Гущенка.

— Що вам потрібно? Я громадянин СРСР! — сказав Гущенко німецькою, опановуючи себе. — Керівник делегації радянських художників.

— Ми в курсі — хто ви, поки що помовчіть, пане, — відповів лисий. — І не хочемо сваритися ні з вами, ні з СРСР. Але маємо владнати деякі формальності.

— Не хочете сваритися? Вриваєтеся до мене в номер, одягаєте кайданки! Цікаво, якщо не провокуєте конфлікту з СРСР, то що ви зараз робите?

Лисий зловісно усміхнувся, зчепив руки, хруснув суглобами, витягнув ноги:

— Хочете сказати, що ви не знаєте, чому ми тут? — він утупився поглядом Гущенкові в очі.

— Уявіть собі, ні, — Гущенко не відвів погляду.

Так вони й сиділи, втупившись один в одного.

— Брешете! — погляд лисого відразу став злим. — Що вам передав працівник Українського інституту? Віддайте це нам і швидше за все ви відбудетеся легким переляком.

— Нічого не розумію, — Гущенко стенув плечима. — Я керівник Виставки радянського декоративного мистецтва. Я не знаю, про який інститут мова. І вперше чую про його працівника. Ви повинні викликати представника радянського посольства!

— Нам відомо, хто ви. Не витрачайте час на ці викрутаси. Нам усе відомо. Про вашу діяльність у Парижі й тепер про роботу проти німецького народу і рейху. Ви державний злочинець, і посольство вам не допоможе. Уже ніхто вам не допоможе!

— Нічого не розумію! Про що взагалі йде мова? — Гущенко розумів, що втрапив у серйозну халепу. Шансів, що ці типи не знайдуть його схованку, дуже мало. Хіба що вирішать, що він уже встиг комусь передати згорток.

— Ось бачите. Якби ви віддали те, що дав вам професор Кузеля, то ми відразу б відпустили вас. Претензії у нас передусім до нього. А не віддасте, поїдемо на Принц-Альбертштрасе в гестапо. І ви залишитеся там у підвалі сам на сам з дуже неприємними типами, яким ви скажете все.

«Не купите ви мене на це лайно, — подумав Гущенко. — Ніхто не відпустить людину, у якої в руках побували державні секрети».

— Мовчите? Ну що ж, ви даремно випробуєте наше терпіння. Починайте, — кивнув лисий двом у цивільному. Дістав сигарету і запалив. Люди у формі з автоматами стали біля вікна і дверей. Цивільні почали обшук.

«Ось і все, — подумав Гущенко. — Зараз вони перекинуть усе догори дриґом, а потім дійдуть і до підлоги».

Цивільні професійно нишпорили по всіх закутках. Обмацували одяг. Пробували вичавлювати з тюбика англійську зубну пасту, подаровану Клейстом, розрізали обкладинки на книгах. Лисий зазирнув за штору. Побачив там півпляшки шнапсу, що залишилася після зустрічі з Клейстом. Налив у склянку. Набрав у рота, вивчаючи пейзаж за вікном, підійшов до раковини і виплюнув.

Обшук тривав уже хвилин двадцять, за цей час Гущенко подумки попрощався з рідними — Марією й сином. Він сидів, заплющивши очі. Але раптом відчув, що щось змінилося. Меблі перестали гуркотіти, а книги падати на підлогу.

Розплющив очі. До кімнати увійшов ще один тип у цивільному, він підійшов до вікна і прошепотів щось на вухо лисому. Той на кілька секунд остовпів. Перетворився на свою кам’яну копію. Його очі округлилися від здивування. Він якийсь час дивився в обличчя типу, що увійшов. Потім лисий «ожив», пройшов кімнатою туди-сюди і, нарешті, наказав цивільним, що вже закінчили перетрушувати одяг у шафі, зупинитися. Він дістав з кишені ключ і відімкнув кайданки в Гущенка на руках. Якийсь час мовчки дивився у підлогу. Поряд із тим місцем, де Гущенко зробив схованку. Підвів погляд. Тихо, не приховуючи люті, пробурмотів:

— Ваше щастя, що фюрер не уявляє кращого пейзажиста Європи в підвалі гестапо. Хоча, як на мене, ви саме на це заслуговуєте.

У мертвій тиші Гущенко обвів усіх поглядом. Вони в свою чергу зі здивуванням розглядали людину, за яку заступився сам фюрер. Росіянин миттю перетворився для них у напівбога, а вони самі ледь не на державних злочинців. Дехто зблід. А Гущенко все не міг повірити в такий несподіваний порятунок.

— То що це було? — запитав він, намагаючись триматися незалежно і розтираючи затерплі руки, що ледь помітно тремтіли. Йому здавалося, що його голос звучить звідкілясь здалеку. — Що це було, донерветер?! І хто буде за все оце відповідати?!

— Вважайте, що ми помилилися адресою. Полювали на англійського шпигуна й випадково потрапили до вас, — сказав цивільний, який прийшов останнім.

— То, може, ви ще й вибачитеся? Тоді ми зможемо разом допити мій шнапс, — Гущенко вже майже прийшов до тями і намагався жартувати.

— Звісно, пане Гущенко, — говорить цивільний. Робить знак усім, і ті швидко залишають кімнату. — Я приношу вибачення від імені імперського уряду. Це справді прикре непорозуміння. Переконаний, і у ваших, і в наших інтересах, щоб цей інцидент не мав розголосу. Ще раз вибачте. І дякую за пропозицію, — він кивнув на пляшку із шнапсом, вклонився і вийшов, щільно прикривши двері.

Гущенко підійшов до підвіконня, узяв пляшку з рештками шнапсу і випив його одним духом, а потім знесилений упав у крісло. Схопився за голову. Кров знову почала стукотіти у скронях.

Він був за волосину від загибелі. За волосину. За один випадковий крок когось із гестапівців до його схованки під паркетом. Гущенко чомусь не сумнівався, що троє, що робили обшук, були з гестапо. За кілька хвилин, яких їм не вистачило, аби знайти згорток від Кузелі… Але чому вони пішли? За нього заступився фюрер? Як це можливо?

Стрілки на годиннику, що висів на стіні, показували початок п’ятої, а йому здавалося, що в останню годину втиснулася ціла вічність.

* * *

«Таймс», Лондон, 4 червня 1940 року

Сьогодні завершується евакуація британських військ з Дюнкерку. Якесь чудо врятувало нас від ганьби. Тільки Боже провидіння, мабуть, змогло так раптово зупинити танки Гудеріана. За 10 днів було вивезено більше 200 тисяч британських і 100 тисяч французьких вояків. Експерти вважають цю втечу найбільшою ганьбою Королівських збройних сил за всю їхню історію.

Розділ 66

6 червня 1940 року, 17 год. 25 хв.

Берлін

Вологий вітер розхитував на стовпах гучномовці, що транслювали з рейхстагу промову Гітлера з пропозицією миру Великої Британії. Голос фюрера то зривався на хрипіння, то посилювався, то стихав, нагадуючи шум хвиль припливу. Гітлер запевняв, що він свідомо зупинив танки Гудеріана і таким чином врятував армію британців від повного розгрому, а сотні тисяч англійських солдатів від смерті.

Гущенко відніс у посольство матеріали, отримані від Кузелі. Вони просто ошелешили Кобулова, і той, схопивши їх, чимдуж помчав до шифрувальної кімнати, залишивши Гущенка у своєму кабінеті. Гущенко довго сумнівався, говорити Кобулову про інцидент з гестапо чи ні, і врешті-решт вирішив, що не варто. Якщо розповідати, тоді треба було назвати і причину його чудесного порятунку, а значить, і про знайомство з фюрером. Це автоматично викликало запитання: чому раніше не доповів, чому приховував від керівництва радянської розвідки таку важливу інформацію? А далі — відкликання до Москви. Уявив перекошене обличчя Фітіна: «Пач-ч-чему не далажил?!» Увімкнув багатохвильового приймача, що стояв у Кобулова на столі — такі в Німеччині були заборонені, налаштувався на Лондон.

Радіо транслювало промову Черчилля у парламенті. «Ми будемо битися до кінця. Ми будемо битися на побережжі, в полях, на вулицях міст! Ми ніколи не здамося!»

Повернувшись, Кобулов довго дякував і тряс йому руку. Але Гущенко майже не чув слів. Вийшовши з посольства, увесь день бродив Берліном, врешті-решт, вийшов до Ленвер-каналу, довго сидів там на лавці, дивився на воду і, лише замерзнувши ледь не на бурульку, повернувся в готель.

Уночі йому наснилася велика зала з відполірованою до блиску тисячами ніг паркетною підлогою. Біля стіни, тримаючись за станок, робили па юні балерини. Біля вікна стояв мольберт із полотном. На полотні робив швидкі мазки невисокий чолов’яга з видовженим обличчям, пропорційними рисами, охайно підстриженою бородою й вусами. На полотні швидко з’являлися контури балерини.

Гущенко відразу впізнав його — Деґа. Він помер за кілька років до того, як Гущенко з’явився в Парижі. Але слава його гриміла по всьому світу, не кажучи вже про Париж. Портрети, фото, виставки.

— Балет, тільки балет, — зауважив Гущенко, подивившись на полотно.

— Це улюблене, — не повертаючись, відповів чолов’яга.

Гущенко був упевнений, що Деґа знає, з ким розмовляє.

— Хочу запитати, як тобі вдається так чітко схопити мить?

— Відповісти чесно? — Деґа повернувся, очі-вуглини блиснули на сонці, промені якого снопами вривалися у прочинені вікна.

— Прошу тебе, чесно.

— Мені допоміг прогрес — з’явилася фотографія, — Деґа окреслив рукою прямокутник у повітрі.

— Коли я дивлюся на твоїх балерин, то чую шум залу і звуки музики. Легкі кроки підмостками сцени. Це вражає!

— Значить, я досягнув, чого прагнув! — радісно вигукнув Деґа.

— Досягнув і відрікся від імпресіонізму, — Гущенко спробував спрямувати розмову в цікавому для себе напрямку.

Майстер не заперечував:

— Так, але тільки коли став Деґа! Деґа не потрібен стиль. Я сам стиль! — із запалом сказав він, киваючи на полотно. Продекламував:

Пляшите, красотой не обольщая модной,

Пленяйте мордочкой своей простонародной,

Чаруйте грацией с бесстыдством пополам,

Вы принесли в балет бульваров обаянье,

Отвагу, новизну. Вы доказали нам,

Что создают цариц лишь грим да расстоянье.

Потім додав:

— Над кожною миттю, залишеною на полотні, якщо чесно, я працював місяцями. Дуже довго.

— Це вимагало зречення? — запитав Гущенко.

— Повного, — відповів Деґа. Став до полотна і знову заглибився в роботу.

— Але ж, я пам’ятаю, батько-банкір дозволяв тобі жити безбідно? — допитувався Гущенко, підступивши до мольберта з іншого боку.

— Після смерті все його багатство пішло на покриття наших боргів, — продовжуючи працювати, відповів майстер. — Гроші зникли. Як дим.

— Ти страждав?

— В останні роки я нічого не бачив, я просив у Бога смерті. Я не міг жити не малюючи.

— І…

— Тепер я щасливий, бо знову малюю.

— Ти не був одружений, я знаю. Але…

— Ніяких але. Я був одружений із живописом.

— Хіба це можливо?

— А то! Німецький фюрер говорить, що одружений з Німеччиною.

— Але ж поклик тіла! Хіба тобі ніколи не потрібна була жінка? Чи ти був вуаєристом? Усі ці напіводягнені чи навіть оголені балерини навіюють підозри.

— Що таке вуаєрист? У наші часи не було цього слова.

— Ти отримував задоволення від споглядання жіночого тіла?

— Так, отримував і малював його. Кожен митець має бути вуаєристом…

— Я не зовсім про те. Але я про потреби плоті.

— Я був завсідником кількох будинків розпусти. Мене там знали й зустрічали, як дорогого гостя. У мене було кілька улюблених повій. Вони завжди були мені раді. Цього мені було достатньо.

Років у сорок я вже був при грошах. А тих жінок цікавили лише гроші. Їм було плювати на мистецтво. А мені було плювати на жінок. Важливо було, щоб вони не намагалися розлучити мене з мистецтвом, — Деґа знову глянув через плече, його погляд говорив: не відволікай мене від роботи.

— Я вже йду, — сказав Гущенко. — Але скажи мені… Ти хіба не хотів залишити після себе дітей?

— Я залишив сотні геніальних (я був упевнений, що вони геніальні) робіт. Це мої діти! Тепер я малюю ще краще. Але поки живий, ти не зможеш це побачити.

— Шкода.

— Мене пам’ятають? — через плече він кинув погляд на Гущенка.

— Так. На твою честь названо кратер чи то на Місяці, чи то на Меркурії.

— Кратер на Місяці? Мені це байдуже! Мене цікавить лише життя моїх робіт.

— Світ вважає, що ти геній. Я люблю твоїх «Спартанських дівчат, які викликають на поєдинок спартанських юнаків».

— Із цього я починав, але це не найкраща робота. Найбільш вдала — ця, — сказав Деґа, кивнувши на полотно, і за мить зник, не закінчивши фразу.

Розділ 67

Сталіна мучив зубний біль, і він поїхав на Ближню, де його чекав найкращий в СРСР дантист, професор медицини Антон Губерман.

У Берії таким чином видався єдиний за останні два тижні вільний вечір.

Сидячи в своєму кабінеті, він відкинувся на спинку шкіряного крісла й потягнувся так, що хруснули суглоби. Крикнув, щоб було чути в приймальні:

— Саркісов!

На порозі виріс вірний помічник.

— Слухаю, товаришу Берія!

— Нарешті — свобода! Іноді я жалкую про часи, коли ще не був наркомом. Де там ця дружина художника? Давай її на конспіративну на Кутузовський! Даю годину.

Марія Гущенко повільно йшла Біговою вулицею в дитсадок за Шуриком. Після візиту невідомого пройшло вже багато часу, і вона майже заспокоїлася. Згадала слова чоловіка про те, що у них величезні заслуги перед Радянською Росією і що вони знаходяться під захистом могутньої організації НКВС. Звісно, то був хтось із його друзів. Двері на сходи, мабуть, випадково не замкнули на ключ — можливо, Гвоздикови. А протяг? Могла ж вона помилитися? Внутрішній голос говорив їй — ні. Але вона сама переконувала себе — так. Звісно, могла забути, що не причинила балкон. Замислилася. Думала, що причинила. А виявилося — ні.

Ось і дитсадок. Синій паркан. За ним ігровий майданчик — дві каруселі, дві пісочниці, дерев’яна гірка.

Як завжди, вона зупинилася біля паркану. Окинула поглядом дітей і не побачила Шурика. Де він? Може, сидить на горщику в приміщенні?

Швидко пройшла у хвіртку. Незрозуміла тривога зростала в її душі. Шурик, звісно, в будинку. Вона піднялася сходами, штовхнула двері. На стіні в оточенні намальованих метеликів висів плакат. На плакаті було зображено ліс, підпис внизу: «Малюче, знайди на малюнку трьох шпигунів, які сховалися за деревами». У глибині свідомості з’явилася думка: «Хіба можна таке вішати в дитсадку?», та відразу зникла. Назустріч Марії встала вихователька.

— А де… — навіть не привітавшись, вона кинулась до виховательки. Вихователька дивилася на неї широко розплющеними очима:

— А Шурика немає. Зайшов офіцер НКВС. Такий високий, ставний, у петлиці три ромби. Здається, старший майор. Сказав, що завезе його додому. Що ви доручили йому. Я подумала… Виникла проблема… Ви знаєте, як буває, — вона злякано піднесла долоні до рота.

— Яка проблема? — У Марії відразу пересохло в роті й молотом загупало у скронях. — Je n'ai pas de problèmes! — з переляку вона перейшла на французьку. — У мене немає жодних проблем! Де мій син Шурик?!

— Я думала, НКВС має право. Він сказав — відвезе додому.

Зрозуміло. Вихователька подумала, що батьків Шурика заарештовано!

Так, мабуть, тут уже бувало. Якщо батьків заарештовують, дітей віддають у дитячий будинок. Щоб із них виховали гідних будівників комунізму. Марія кинулася до хвіртки. Побігла вулицею, хоч їй і здавалося, що від страху у неї ось-ось підігнуться ноги.

* * *

— Добре, зараз покатаємо тебе на автомобілі, — сказав Саркісов, саджаючи малого Шурика в машину. — Хочеш покататися?

— Хочу, — погодився малюк, діловито озираючись і простягаючи руку до приладового щитка. — Ми поїдемо до мами?

— Поїдемо. Трохи пізніше, — Саркісов передав малюка капітану НКВС Шилову.

— Я хочу кермувати! — безапеляційно заявив Шурик. — Або ми маємо зараз же їхати до мами!

— Сиди малий і нічого не чіпай! — сказав Шилов.

— Шилов, я зараз відвезу його матір до Лаврентія. А ти залишишся і приглянеш за малим.

— Як «приглянеш»? — зробив круглі очі Шилов. — Що я, нянька?

— Мля, мене не стосується. Не могли ж ми залишити його в дитсадку до завтра! Нам зайвий розголос навколо цієї справи не потрібен. Думай! Погуляй чи зводи в кіно. Нагодуй морозивом, урешті-решт! Прояви оперативну кмітливість. Кудись же я його маю подіти, чорт забирай!

— І доки мені за ним дивитися? — невдоволено запитав Шилов.

— Доки я тобі не дозволю відвезти його додому! Допізна. А може, й до ранку. Вона вдома?

— Так точно, щойно була.

Саркісов вийшов з машини і попрямував по тротуару до будинку, в якому жили Гущенки. Він ішов, не звертаючи уваги на оточуючих. Наче криголам, що трощить кригу. Двоє перехожих, які трапилися назустріч, поступилися йому дорогою. Він зайшов у під’їзд, піднявся до квартири, простягнув руку до дзвінка, але відразу йому в лоба уперлося дуло пістолета ТТ.

— За дорученням товариша Берії! — роздратовано сказав він, не відводячи очей від чорного ствола, що зазирав йому в очі. — За особистим дорученням наркома внутрішніх…

— Мовчати, — жорстко, тоном, що не допускав заперечень, сказав той, хто тримав у руці пістолет.

Невидима рука висмикнула у нього зброю з кобури на поясі.

— Як ви смієте, та я вас у тюрмі згною… — грізно сказав Саркісов. Подумав: «Вони не дослухали, про якого наркома йдеться». Однак не наважився поворухнутися і відвести погляд від смертоносного ствола.

— Ах ти, суко, він ще погрожує! — з насмішкою зауважив за спиною другий, не такий жорсткий, але не менш нахабний голос.

Саркісов здригнувся від цих слів. Не те, щоб вони його здивували, він і сам не раз називав суками всю цю контрреволюційну сволоту, шкідників і ворогів народу. Просто з ним так давно ніхто не розмовляв. Крім, хіба що, товариша Берії.

Значить, тут щось не так! Значить, тут може бути сила, більша за силу товариша Берії? Але чия? Хіба є в Радянському Союзі сила, потужніша за силу товариша Берії? Звісно, ні!

Ці думки пролетіли у нього в голові миттєво. Він ще спробував опиратися, та його схопили, викрутили руки так, що хруснули суглоби, начепили на них кайданки, потягли сходами і, ніби мішок з картоплею, вкинули у ЗІС на підлогу за переднім сидінням. Четверо залізли слідом. По тому, як хитнувся автомобіль і хряснули дверцята, він зрозумів, що один сів наперед. Троє сіли позаду, він це зрозумів тому, що всі троє поставили на нього ноги, немов на автомобільний килимок. Це було жахливо! Саркісов лежав у них під ногами і по ньому човгали їхні чоботи. У ніс бив густий дух вакси. Вони не зважали на нього, жорсткий підбор чобота проїхав по його вухові, і він, ховаючи обличчя, ткнувся в брудне гумове покриття. Краєм ока він все ж спробував роздивитися їхні обличчя.

Жахливі обличчя м’ясників з низькими лобами і важкими щелепами! Але щойно він підвів голову, як отримав дуже болючий удар підбором по вуху й щелепі. І довелося знову ткнутися обличчям у підлогу. У мозку стугоніло: хто посмів підняти руку на помічника товариша Берії? Що це — зрада? Англійський десант захопив Москву? Сам товариш Берія наказав його взяти в оборот? Але за що?

* * *

Водій машини Саркісова капітан НКВС Шилов здивовано підвів очі на новенький ЗІС, що, верескнувши гальмами, зупинився поряд.

З машини вийшла людина в цивільному. Упевнені рухи, жорсткий погляд. Шилов нервово засовався на сидінні.

— Вийдіть, будь ласка, з машини, — сказав чоловік.

— Це машина старшого майора держбезпеки товариша Саркісова, — невдоволено сказав Шилов. Звичайно прізвища Саркісова було достатньо, аби будь-хто забрався геть.

— Я добре знаю, чия це машина, — цивільний дістав посвідчення і тицьнув в обличчя водію.

— Старший майор НКВС Вєтров. Особиста охорона товариша Сталіна. За наказом товариша Власика ви поведете машину в парк. Товариш Саркісов поїде з нами.

— Єсть! — козирнув Шилов.

Особиста охорона товариша Сталіна — це дуже серйозно! Особиста охорона вождя виконує лише його особисті накази! Тут ні ім’я товариша Саркісова, ні навіть ім’я наркома товариша Берії не мають жодної ваги. Шилов вийшов і виструнчився.

— Хлопчика ми заведемо додому, — додав полковник у цивільному. — Ви їдете негайно.

— Єсть! — козирнув Шилов.

Цивільний обійшов автомобіль і відкрив дверцята:

— Пішли, малий.

* * *

Марія добігла до свого будинку. Серце шалено калатало десь на рівні горла. Ноги відмовлялися підкорятися. Схопилася за брудно-зелений паркан, що оточував будинок, і побачила: її сусідка Євдокія Никанорівна тримає за руку Шурика. Вона, не тямлячи себе від пережитого жаху, кинулася до старої й схопила сина на руки:

— Сашо, Сашуню! — притисла його до грудей.

— Якийсь військовий зайшов до нас у двір і просив завести малого додому, — сказала Євдокія Никанорівна, з осудом дивлячись на Марію.

Та Марії це вже було байдуже. Вона із сином на руках побігла до своєї кімнати. Закрила двері, грюкнула защіпкою. Цілуючи і зрошуючи його сльозами, говорила:

— Сашо, où avet-tu été? Де ти був?! Де ж ти був?!

— Катався на машині — великій-великій, чорній-чорній, — гордо відповів хлопчик, руками показуючи, яка була велика машина.

Марія сіла на ліжко, не відпускаючи малюка, і лише тоді перевела подих. Що це могло бути? Його забрали помилково? Але як дізналися їхню адресу? Боже, у кого запитати?

* * *

Саркісова засліпило світло. І він, закриваючись від нього, підняв сковані браслетами руки до обличчя.

— Дозвольте доповісти, товаришу генерал, затриманого доставлено!

Це хто затриманий? Це він, Саркісов, затриманий? Генерал? Який генерал? Перед комісаром держбезпеки будь-який генерал — це порожнє місце! Зараз усе з’ясується!

— Ти хто? — через яскраве світло він не бачив обличчя того, кому належав цей владний голос.

Саркісов був упевнений, що все зараз вирішиться, варто лише назвати ім’я товариша Берії. Він набрав повітря в легені й, опустивши руки, грізно вигукнув:

— Я старший майор держбезпеки Саркісов! Прошу всіх залишатися на місцях і пред’явити документи!

— Що? — гаркнув голос, і його власник з усієї сили дав Саркісову в зуби.

Іскри з очей, хрускіт зубів і шалений біль у щелепі! Саркісов закашлявся від крові й скалок зубів, що наповнили рот, упав на коліна. Червона рідина — суміш крові і слини — закапала на хромові чоботи власника гучного голосу.

— Ах, суко, мені чоботи забруднив, — ще лютіше загорлав голос. — Дайте йому.

Його почали бити чоботами, та старший майор держбезпеки Саркісов мовчав і лише стогнав, намагаючись прикривати ліктями голову. Він більше не вимагав документів і дзвінка до товариша Берії. Він упізнав того здорованя з лютим голосом. Це був керівник особистої охорони товариша Сталіна генерал Власик.

Болю він уже не відчував і думав лише про те, що ось вона, та жахлива сила, потужніша за силу товариша Берії! Сила товариша Сталіна! Сила, що розчавить його, дрібного хробака, нікчемного черв’яка, і навіть не помітить цього.

Думки стугоніли у скронях. Що робити, як урятуватися? Як дати знати товаришу Берії? Та й чи це тепер зарадить? Чи зможе щось зробити проти могутнього генерала Власика товариш Берія? Ні, сила генерала Власика — це сила самого товариша Сталіна! А тому — мовчати, мовчати і намагатися не втратити свідомість. І не похлинутися сумішшю слини, крові і його власних зубів…

— Підніміть це лайно, — невдоволеним тоном сказав Власик.

Кілька пар рук підхопили його і поставили на ноги. Ноги не тримали Саркісова, але йому не дали впасти, схопивши за руки і за комір.

— Що, суко?! Тепер ти зрозумів, що ти є і чого вартий старший майор держбезпеки Саркісов? Та я тебе тут у підвалі згною. І ніхто мені слова не скаже! Ану, черв’яку, оближи своє харкотиння, а то живим звідси не вийдеш!

Кілька рук знову кинули його на коліна, пригнули голову донизу, і він побачив перед собою чоботи зі слідами своєї крові.

Ціна його слухняності — життя. Він нахилився і почав слухяно вилизувати власну кров язиком.

Люди, що стояли навколо, реготали. Але він не зважав, боровся за своє життя. Зробив би все, що йому наказали. Коли чоботи знову блищали, як новенькі, Власик сказав задоволено:

— Добре вилизав. Тепер як нові! До підвалу! І швидко, щоб очі мої не бачили цього лайна.

Вони навіть не підвели його. Просто почали штурхати чоботами, і він спочатку рачкував до дверей на чотирьох, перед порогом з натугою піднявся. Двері відчинилися, і його з реготом у спину і нижче копнуло відразу кілька чобіт. Він упав і скотився з високих сходів, по яких його щойно тягнули нагору. Чоботи затупотіли слідом. Усе тіло його було побите й поламане, та ці страшні чоботи не дали йому жодної секунди перепочинку. З реготом його погнали далі. Перед ним відкрилися якісь двері. Ще удар у спину. Саркісов пірнув у темряву підвалу і втратив свідомість.

Розділ 68

Саркісова довелося відправити у лікарню. Його через два дні після зникнення, у Хімках, на смітнику, підібрали працівники міліції. Спочатку вирішили, що п’яний, і відвезли до медвитверезника. Потім до лікарні. І тільки звідти йому вдалося зателефонувати Берії. Берія за годину був у Хімках. Із головлікарем ледь не стався інфаркт, коли він побачив у своєму кабінеті всесильного наркома. Його швидко провели до людини, яку прийняли за звичайного п’яничку й помістили в палату, де лежало ще десять осіб.

У Саркісова були зламані кілька ребер, щелепа, вивихнута ліва рука і зламана ступня правої ноги. На розбите обличчя довелося накласти 12 швів. Лікарям спочатку здалося, що він побував під колесами автомобіля.

— Яка сука заклала? Ну, яка сука? — Берія бігав від стіни до дверей свого кабінету. Удар по Саркісову — це був удар і по ньому, наркому Берії. Він вирішив терміново домовитися про прийом у Сталіна. Та Поскрьобишев повідомив, що Сталін дуже зайнятий і приймає на Ближній дачі людей із Комінтерну. Берія примчав до дачі й через чергового офіцера все ж домовився про термінову зустріч.

Під людьми з Комінтерну малася на увазі та ж Вірочка Давидова, яка вчора повернулася з гастролей в Ленінграді. Сталін обіймав Давидову за плечі. На пересувному столику були рештки вечері і дві порожні пляшки — від білого «Цинандалі» і червоної «Хванчкари». Ці дві марки разом з «Кіндзмараулі» теж були серед найулюбленіших у Сталіна.

Блуза на Давидовій була розстібнута. Коли увійшов Берія, вона швидко застебнула її, відсторонилася від «вождя народів» і пересіла на стілець.

Давидова була на голову вища за Сталіна. Це особливо кидалося в очі зараз, коли вона сиділа поряд з ним.

— Чого тобі, Лаврентію? Тобі ж сказав товариш Поскрьобишев, що ми дуже зайняті! Що такого екстраординарного мало статися, аби ти примчав сюди? Троцький наклав на себе руки чи Британія капітулювала перед Адольфом Гітлером? — саркастично запитав Сталін.

— Йосипе Віссаріоновичу, — Берія не ризикнув назвати при Давидовій Сталіна Кобою. — Дійсно, справа дуже термінова і надсекретна, я вирішив, що не варто телефоном.

— Треба довіряти радянським зв’язківцям. Чи в тебе, керівника НКВС, є у комусь сумнів, і ти нічого не робиш для того, аби зупинити діяльність ворогів народу?

— Ні. Але справа дуже незвичайна, — нервово белькотів нарком.

— Ну добре, Вірочко, вийдіть на хвилину, нехай цей нечемний і настирний грузин — товариш Лаврентій, нам скаже кілька слів наодинці.

Берія провів поглядом Віру Давидову, зробив крок до Сталіна, впевнений, що вождь запропонує йому присісти в крісло, яке щойно звільнила Давидова. Але вождь цього не зробив.

— Я послав свого помічника товариша Саркісова до дружини того художника, що ми направили в Берлін, у справі нагляду за нею, але невідомі його жорстоко побили. Зламали щелепу, кілька ребер.

Сталін устав, пройшовся кімнатою з кутка в куток. Ховаючи посмішку у вусах, зупинився спиною до Берії:

— Ти мене дивуєш, Лаврентію. Невідомі побили помічника не когось, а самого… — Сталін зробив акторську паузу, повернувся і підняв руку з відставленим вказівним пальцем, — наркома внутрішніх справ. А ти не можеш з’ясувати хто, і не знаєш, що робити. А може, ти не на своєму місці?

— Кобо, давай ми будемо наглядати за дружиною Гущенка. І тоді не буде жодних проблем.

— За дружиною майбутнього героя? А що трапилося? Навіщо їй нагляд? Хіба щось загрожує жінці на абсолютно безпечних вулицях столиці Країни Рад — міста Москва?

— Я вирішив, що, поки він за кордоном, потрібно встановити за нею нагляд.

— Ти вирішив? А може, ти вирішив, що мені рівня?! Може, ти вирішив, що і з товаришкою Давидовою можеш переспати? Чи з товаришкою Поліною Жемчужиною?

Берія від цих слів вождя просто онімів. Завмер, ковтаючи слину і не знаходячи, що сказати.

Сталін повернувся — тепер очі його метали блискавки. Від посмішки не залишилося й сліду:

— Ах ти, суко, так ти з жінкою того художника переспати хочеш? Присилувати до інтиму дружину майбутнього Героя Радянського Союзу?

— Кобо, баби — то м’ясо! Тобі що, для товариша по партії м’яса шкода?

Сталін сказав повільно й тихо, майже прошепотів, дивлячись Берії просто в очі:

— Лаврентію, ти, може, дійсно вирішив, що рівня мені, почав забуватися? То ми можемо дещо нагадати. Ти, може, забув, як закінчив твій колишній начальник і німецько-польський шпигун Єжов? Забув? Забув, що він готував виступ проти партії? То, може, й ти задумав щось? Може, знюхався через свій іноземний відділ із Троцьким? Ти — брудний черв’як!

Від цього шепоту Сталіна кров стигла в жилах. Берія мовчав. Він зрозумів, що підійшов до межі, котру переступати смертельно небезпечно. Зрозумів, що ще кілька слів, і Власик повезе його до Бутирки, а звідти у крематорій, де він перетвориться на кілька жмень попелу, які поховають у загальній могилі Донського монастиря.

Сталін підійшов до стола, зламав дві цигарки, набив люльку. Дивлячись повз Берію, гукнув:

— Власик!

На порозі за спиною Берії з’явилася висока постать вірного охоронця. У Берії по шкірі пробіг мороз. Серце шалено закалатало. Кров гупала в скронях, ноги тремтіли:

— Що це за людина зайшла до мого кабінету?

Берія здивовано втупився у вождя, але, уздрівши його незрячий погляд, злякано сказав:

— Це ж я, Лаврентій Берія! Товаришу Сталін…

Сталін дивився крізь нього. Кудись у стіну. Ніби його, наркома Лаврентія Берію, не чув і не бачив.

Власик мовчки стенув плечима.

— Я запитую тебе, начальника охорони, хто цього невідомого впустив сюди? Що він тут робить і чого від нас хоче?

Власик промовчав. Мабуть, подібні спектаклі йому доводилося бачити не вперше. Він знав, де потрібно промовчати.

— Йосипе Віссаріоновичу! Батьку рідний! — заголосив Берія. Його руки тремтіли, обличчя налилося кров’ю. Скельця пенсне вкрилися потом, і він майже втратив зір.

— Треба дізнатися все про цю людину — хто він і з якою метою сюди потрапив! — Сталін чиркнув сірником і розкурив люльку. Випустив струмінь диму, вказав люлькою у напрямку Берії. — Дізнатися, хто й навіщо її сюди послав. Може, він готував на нас замах, як ти думаєш, товаришу Власик?

— Накажете вивести і почати з цією людиною слідчі дії? — Власик набичився і взяв Берію за плече. Він був значно вищим і кремезнішим, плече низькорослого наркома майже сховалося у його величезній жмені.

— Товаришу Сталін, батьку рідний! — Берія упав на коліна, по щоках потекли сльози. Ось він — крок від наркома до зека.

Сталін підійшов до нього впритул. Уважно подивився згори вниз. Кілька разів моргнув, потер тильною стороною долоні праве, потім ліве око, ніби в них раптом потрапила смітинка.

— А, це ти, Лаврентію! — раптом уже іншим тоном сказав він, утупившись у нього поглядом і наче впізнавши. — Добре, облиш, — кивнув Власику. Той відпустив плече Берії й зробив крок назад. — Ти хіба не бачиш, це ж наш Лаврентій! Іди, Власик, іди… Ти все зрозумів, Лаврентію? Піднімися…

Берія підвівся, по його щоках ще продовжували котитися сльози. Підборіддя тремтіло:

— Так точно, Йосипе Віссаріоновичу! Вибачте дурня! Ви ж знаєте, що я відданий вам усією душею, — ледь видушив із себе переляканий на смерть нарком.

— Твій колишній начальник Колька Єжов теж був відданий. Пропонував перейменувати Москву в Сталінодар. Здорово? Але — ні, Сталіну цього не потрібно. Відданим треба бути не Сталіну, а партії. Зрозумів?

— Так точно.

— Але, може, ти справді рівня мені? — на обличчі Сталіна промайнула посмішка. — Виріс, а я не помітив?

— Нікак нєт, я брудний черв’як, біля ніг партії та її великого вождя товариша Сталіна! Порох з його чобіт!

— Запам’ятай це раз і назавжди! Більше повторювати не буду, — Сталін обійшов навколо стола. Поплескав Берію рукою по плечу. Запитав:

— Що там з Норвегією?

— Поки тримається, — Берія почав приходити до тями, витираючи хустинкою сльози на щоках, але все ще уособлюючи жалюгідне видовище.

— Ти зі своїм Іноземним, чи як він там нині зветься, п’ятим відділом дізнався нарешті, яким чином німцям вдалося, програючи норвежцям у кількості кораблів, захопити всі головні порти Норвегії? Чи мені запитати у німецького посла Шуленбурга? То ти так і скажи! Сказати йому, що наша розвідка нікчемна. Працювати не вміє. І попросити: поясніть, будь ласка, пане німецький посол, — Сталін ходив по кімнаті, пихкаючи люлькою. — Бо у товариша наркома внутрішніх справ одні баби на умі! Так, Лаврентію?

— Товаришу Сталін! Більше ніяких баб! Я володію інформацією. Німецькі десантники були доставлені в порти на вантажних кораблях у трюмах. Їх навіть супроводжували норвезькі фрегати, що отримали наказ захищати німецький транспорт від нападу англійців.

— Ось як німці воюють: не числом, а вмінням. По Суворову! Прокляття на голову Ворошилова, — сказав роздратовано і пихнув люлькою Сталін. — Добре, і що далі?

— Приблизно те ж було і в Данії, товаришу Сталін. Король змусив німецького посла поклястися на Біблії, що німці будуть шанувати незалежність Данії. Той поклявся — сказав, що чутки про можливий напад — пропаганда союзників.

— І далі?

— Все те ж саме! У порту стояли німецькі суховантажі із задраєними трюмами. Уранці відкриваються трюми, німецькі десантники шикуються в колони і марширують у бік королівського палацу. Данці повилазили на балкони, не розуміючи, що відбувається. Думали, якісь навчання. Так десант маршем дістався королівського палацу. І лише коли німці почали обеззброювати вартових, почалася стрілянина.

— І?

— Далі нічого, товаришу Сталін, король прокинувся і наказав здатися.

— Добре, Лаврентію. Вважай, що цією інформацією ти реабілітував себе. І тримайся подалі від дружини майбутнього героя! І від товаришки Жемчужиної. Ти чув? Від цієї жидівки, дружини Молотова, теж тримайся на відстані! Якщо В'ячеслав мені поскаржиться, начувайся! У турму поїдеш уже скопцем. Іди. Скажи, нехай зайде товаришка Давидова.

Розділ 69

«Кожен художник, який зображає небо зеленим, а траву блакитною, повинен бути підданий стерилізації».

Адольф Гітлер, журнал «Мистецтво у Німецькій імперії»

12 червня 1940 року, 14 год. 30 хв.

Берлін

Гітлер знаходився в особистих покоях у будівлі нової рейхсканцелярії, зведення якої минулоріч закінчив Шпеєр. Він побудував її усього за рік. Стара рейхсканцелярія на Вільгельмштрасе, 77, облаштована в минулому столітті у будинку князя Антона Радзивілла, більше не відповідала масштабам фюрера.

У цій кімнаті, куди фюрер практично нікого не допускав, він писав портрет короля Фрідріха Великого. Вірніше намагався зробити копію з портрета Фрідріха, написаного Антоном Графом.

Фюрер був гарним акварелістом. Робота олійними фарбами давалася йому значно гірше. Він учився писати олією на роботі Графа. Портрет Фрідріха Великого — то була улюблена картина Гітлера. Він купив її кілька років тому за величезну суму — 34 тисячі марок і з тих пір ніколи не розлучався із «Фрідріхом» більше, ніж на тиждень. Коли він їхав в Оберзальцберг, портрет їхав за ним. Коли повертався в Берлін, портрет повертався у покої фюрера. Його особистий пілот Ганс Баур часто бурчав через те, що масивний ящик у проході салону літака псує інтер’єр. Але ящик завжди подорожував разом із Гітлером. Йому здавалося, що цей портрет є талісманом і надихає на великі звершення.

Звісно, Гітлер не сподівався перевершити вправну руку одного із кращих портретистів. Ні. Йому подобалося працювати тут на самоті. Вікна виходили у двір і завжди були щільно запнуті шторами. Йому подобалося працювати подалі від сонця і вуличного гомону. Він не любив сонячного світла й тепла. Саме тому він і побудував шале в холодному гірському Оберзальцбурзі. Світло у кімнаті було яскравим, але штучним.

Від початку польської кампанії він практично не писав. Жагу його творчості задовольняли архітектурні проекти, котрі він почав реалізовувати з молодим, але напрочуд енергійним Альбертом Шпеєром. Але іноді все ж дуже хотілося писати. І не «легкою» аквареллю, а «важкою» олією. І тоді він зачинявся у цій кімнаті із Фрідріхом Великим.

Самотність, малювання спонукали фюрера до роздумів. Про що? Про вічне. Про те, що він залишить після себе в історії.

Погляди на майбутнє Німеччини він досить популярно виклав у книзі «Майн кампф», сидячи у в’язниці. Він сам намагався друкувати їх на машинці. Але на заваді був поганий зір і дрібний шрифт. Урешті-решт, закінчилося тим, що на машинці навчився друкувати Гес, який сидів з ним в одній камері. Гітлер диктував, крокуючи з кутка в куток, а Гес тарабанив по клавішах. Так народилася книга.

Цю книгу Гітлер вважав біблією для кожного німця. Це була релігія для нації. А він був пророком. Ця релігія давала обіцяний рай лише для німців. Що тут дивного?

Сталін будує комунізм — благо лише для робітників. Не для селян, не для інтелігенції, ні тим більше для буржуазії його побудова не буде благом. Він обіцяє комунізм робітникам усього світу — утопія!

А він, Адольф Гітлер, будує соціалізм для німців. Це — реальність! Хіба ні? Що він уже дав своєму народу? Народний автомобіль. Він так і назвав його «Volkswagen». Автомобіль уже йде в серію. Він розробив його разом із Фердинандом Порше. Цей автомобіль стане доступним кожному німцю. Його вартість він обмежив 1000 марок. А ще — побудова ширококолійної залізниці, автобанів, що з’єднали усі головні міста рейху.

Його рейх повинен бути раєм для гармонійно розвиненої людини. Хворим і неповноцінним у ньому не буде місця. Учора Гіммлер звернувся з проханням дати дозвіл на впровадження «гуманної смерті» для неповноцінних німців. Іноді цей маленький чоловічок у пенсне із зовнішністю шкільного вчителя дивував його своєю жорстокістю. Він вагався майже тиждень. Але сьогодні погодився. Світ живе за законами природи. Людина є її частиною. Природа влаштована так, що перемагає сильний. Слабкий гине.

Він погодився і пішов писати Фрідріха. Поки під пензлем з’являлися його контури, він розмовляв із ним. «Чи погодився б, ти, Фрідріху, знищувати неповноцінних німців?» Фрідріх похмуро мовчав. Ну звісно, до цієї думки треба звикнути. Адже мова не про унтерменшів — тих же поляків чи євреїв. Але в майбутньому рейху, країні патриціїв і повелителів світу, не могло бути калік і розумово неповноцінних.

Коли Гітлер повернувся в кабінет, ад’ютант Шауб доповів, що його вже годину чекає Генріх Гофман. Він захопився портретом і забув, що запросив на другу годину Гофмана!

— Добре, нехай увійде.

Гофман привітав його підняттям руки у нацистському вітанні.

— Доброго дня, гер Гітлер.

— Салют, Гофман, — Гітлер, широко посміхаючись, потиснув Гофману руку і всадовив у крісло, сам сів навпроти. Відкинувся на спинку в своїй звичній позі — праве плече вище лівого, права рука опущена на підлокітник крісла. Ліва лежить на столі долонею вниз.

— Що у вас нового, Гофман?

Малося на увазі — що нового в культурному житті. Гофман мав інформувати фюрера про фільми, оперні та балетні вистави Берліна, музейні новинки.

— У Берліні — «Весела вдова», диригує Легар, — Гофман дістав із кишені записник, погортав і пішов з козирів.

— Легар! — Гітлер мрійливо закотив очі. — Господи. Старий добрий Легар! Знову Легар. Скільки ж йому зараз років?

— За сімдесят.

— Фантастика! Легару за сімдесят, а він ще за диригентським пультом. Я повинен це бачити, Гофмане!

— Добре, я замовлю квитки в урядову ложу. Балет.

— Ні, мене останнім часом чомусь дратують ці облягаючі трико танцівників. З жінками — все нормально. Естетично. Танцівники у трико викликають у мене відразу. Давайте наступного разу.

— Продовжується виставка радянських художників під керуванням Гущенка.

Гітлер замислився, потер лоба, нарешті сказав:

— Я хотів би, Генріху, поговорити з вами про цього художника Гущенка. Він не йде мені з думки. Ви знаєте, Гофман, цей художник — це завершення моєї юності. Останні спроби у малюванні. І початок політичної кар’єри. Це моя люба Гелі, це роки боротьби, це роки мрій, які тоді здавалися нездійсненними, а сьогодні — стали цілком реальними. Ви знаєте, дорогий Генріху, я півроку тому їздив до Лінца. У місто своєї голодної юності. Блукав там вулицями. Кілька годин. І ходив би ще, якби не охорона і якби не почав збиратися натовп городян. Такі моменти для мене дуже дорогі. І трапляються дуже рідко.

Ось і цей художник. Я хотів би з ним зустрітися. Але щоб про це знали лише він і ви. Офіційно я не можу з ним бачитися, не можу — за статусом. Та й, можливо, це матиме для нього якісь негативні наслідки. Не знаю, як це сприйме той різник Сталін. Хочу, щоб ви влаштували мені цю зустріч.

* * *

«Мерседес» Генріха Гофмана з Миколою Гущенком, якого Гофман щойно забрав з готелю, раптом повернув не до фотоательє Гофмана, а на Вільгельм-штрасе у бік Нової рейхсканцелярії.

На здивований погляд Гущенка Гофман відповів посмішкою:

— Гер Гущенко, у мене є для вас просто надцікава інформація про фюрера. Сподіваюсь, ви ще пишете свою книгу? — він продовжував посміхатися, час од часу відволікаючись від дороги і кидаючи погляд у бік Гущенка. — Я не мав права говорити досі, аби ви не побігли доповідати в своє посольство, але зараз повідомляю вам: ми їдемо в рейхсканцелярію. Фюрер хоче вас бачити.

— Фюрер, мене?! — не повірив своїм вухам Гущенко.

— Так, саме вас. Сказав, що ви — це один зі спогадів про його останні мистецькі роки на межі поринання в політику і таке інше. Фюрер дуже дорожить такими моментами свого життя. Зустріч неофіційна. Раджу вам тримати її в таємниці, щоб товариші з Кремля не пришили вам зраду. І не зробили ворогом народу.

— Але справді, я мав би погодити, — спантеличено розвів руками Гущенко.

— Нічого. Якби ви щось погоджували, то зустрічі б не відбулося. Впевнений, що ви зараз спробуєте вигадати якусь дурницю. Що вам треба одягнути нові підтяжки або вимити шию перед зустріччю. Такі побажання враховані не будуть. Сподіваюсь, ви не будете вистрибувати з автівки.

І взагалі, вважайте, що нічого не було. Ми з вами просто поїхали в ательє вашого друга, сподіваюся, можу так себе називати, геносе Гофмана. Посольство ж не заперечує проти ваших зустрічей зі мною, — Гофман іще раз уважно глянув на Гущенка. — А по дорозі заїхали в один ресторанчик на Вільгельмштрасе. І провели там півгодини. Як вам версія? Про зустріч із фюрером будемо знати лише ми з вами. Ті, хто випадково побачить нас у рейхсканцелярії, вас не знають, не ставлять зайвих запитань і вміють тримати язик за зубами.

Гущенко промовчав. Дійсно, не буде ж він вистрибувати з автомобіля Гофмана.

— По очах бачу, що не заперечуєте. Дякуйте богові, що я близький друг фюрера. Якраз і зможете поставити всі свої запитання. Але, повторюся, про цю зустріч — нікому ні слова. Це — у ваших інтересах.

Машина промчала повз монументальну будівлю нової рейхсканцелярії з гвардійцями «Лейбштандарту СС Адольф Гітлер» у парадній формі біля входу і повернула у невеликий прямокутний двір, над яким нависали сірі мармурові колони, увінчані орлами. Після прискіпливої перевірки їх пропустили. Вони увійшли через бічний вхід повз завмерлих високих охоронців у блискучих шоломах. Піднялися сходами. Тут їх зупинили ще двоє охоронців. Далі вони потрапили у велику залу з викладеними мозаїкою стінами. Пройшли коридором і опинилися у величезній галереї завдовжки близько 200 метрів. Кімната для прийомів. Два височенних блондини-есесівці відчинили перед ними подвійні двері висотою у два, а може, й у три, зрости людини. Клацнули підборами і підняли руки у партійному вітанні.

Це була приймальня фюрера. Тут нудьгували, очевидно, очікуючи прийому, кілька чиновників — більшість у чорній партійній уніформі. Гущенко ковзнув поглядом по їхніх обличчях, але не впізнав жодного. Гофман з кількома поручкався і попросив одного, мабуть, ад’ютанта, доповісти про себе. Гущенко був упевнений, що їм доведеться чекати досить довго. Але — ні. Ад’ютант швидко повернувся і, засмутивши усіх «людей у чорному», запросив їх до наступної зали. Ще четверо охоронців у парадній формі, клацання підборами — і вони потрапили до святая святих — кабінету фюрера.

Гітлер сидів за величезним робочим столом. Він підняв голову. Широко посміхнувся і з простягнутою рукою дрібними кроками пішов назустріч Гущенкові. Фюрер був у коричневому піджаці, чорній краватці й чорних брюках. Жодних ременів, портупей, орденів чи погонів, традиційних для його оточення.

Рукостискання було досить млявим, але посмішка залишилась такою ж широкою, як і в першу мить.

— Здрастуйте! Здрастуйте, мій юний учителю. Як ви змінилися! Постаріли! Ні, подорослішали! Скільки часу пройшло! Як ви? Де ви? — він зробив крок назад і поглядом зміряв Гущенка з голови до ніг.

— Ось у Німеччині з робочим візитом, — Гущенко широко посміхнувся у відповідь. — Виставка радянського декоративного мистецтва.

Він відзначив, що Гітлер за десять років теж дуже змінився. Постарів. З’явилося багато зморщок — на лобі, біля рота. Обличчя розпливлося, він став сутулим і значно огряднішим. І, головне, це був не той войовничий фюрер нації, якого він бачив на трибуні й який однією фразою вводив в екстаз тисячі людей. Зараз це був немолодий, втомлений одноманітною роботою бюргер, який зустрів давніх друзів.

— Сідайте! Сідайте ж! Ви теж, Гофман, сідайте, — він повів їх до крісел навколо чайного столика у протилежному кінці кабінету. Гукнув камердинера, і той поставив перед Адольфом традиційну чашку чорного чаю, перед Гофманом і Гущенком — бокали білого вина. Посередині — вазу з печивом і поряд іще одну — з вершковими тістечками, улюбленими ласощами фюрера.

— Гофман любить вино, ви теж не відмовте собі у бокалі. Вино гарне. Італійське. З особистих погребів дуче Муссоліні. Ви зараз пересвідчитеся, — млява посмішка так і не зникла з обличчя фюрера. — Гофман говорив, що я дуже хотів зустрітися з вами?

— Так, — Гущенко кивнув. Узяв бокал, пригубив. Помітив, що рука ледь помітно тремтить, — історичний момент. Поряд з ним — володар Європи. Якому, він, Гущенко, зобов’язаний життям.

— Я дуже ціную моменти з мого минулого, коли ще не було всього цього, — він жестом махнув у бік приймальні, обвів рукою кабінет. — Цієї показної мішури. Те життя було справжнім, без розрахунку чи підлабузництва. Якщо то був друг — то друг, якщо ворог — то ворог. Але що робити: обрав шлях — треба йти ним до кінця.

Фюрер нервовою рукою узяв чашку і зробив ковток:

— Ви, гер Гущенко, я бачу, не тільки малюєте?

— Так, на жаль, важко присвятити себе чистому мистецтву, доводиться заробляти на хліб щоденний. А ви, я бачу, не відвернулися від мистецтва. Обрали для інтер’єру гарні роботи, — Гущенко вказав на стіну, де висіли дві роботи Грюцнера.

— Так, гер Нікола. Це мої улюблені. Нині мені так не вистачає світу мистецтва! Ось ви — це світ мистецтва! Зустріч із вами — маленьке свято. А Грюцнер, — він кивнув у бік картин, — це моя давня любов. Ще юнаком, у Відні, я якось побачив у вікні картинної галереї роботу Грюцнера, дуже схожу на цю, — сказав Гітлер, показуючи на картину із зображенням старого ченця. — Я боязко увійшов і запитав, скільки вона коштує. Виявилося, що набагато більше, ніж я міг собі дозволити. Господи, подумав я, чи вдасться мені домогтися такого успіху в житті, щоб я зміг купити собі Грюцнера? Тоді я думав, що коли зможу повісити у своїй кімнаті Грюцнера, то буду найщасливішим зі смертних.

— Але ж вдалося! — посміхнувся Гущенко своєму колишньому учневі.

— Так, гроші для мене сьогодні майже нічого не важать. Я навіть почав забувати, як вони виглядають. Але були ж часи, коли я намагався заробляти на хліб малюванням. Намагався знайти власний стиль.

— І — небезуспішно, — Гущенко похвалив фюрера. Вирішив, що трохи підлабузництва не завадить. — Я пам’ятаю ваші роботи. І тоді ж говорив, що у вас вправна рука.

— Дякую, гер Нікола. Так ось, коли я заробляв малюванням на хліб… Якось мене рекомендували одній літній дамі, яка жила у фешенебельному районі Відня. Вона зустріла мене не порозі свого будинку і сказала, що сьогодні у неї мало б бути золоте весілля, але її чоловік помер, і, в пам’ять про сьогоднішню дату, їй дуже хотілося б одержати зображення церкви, в якій вони колись вінчалися. Це зображення нагадувало б їй часи, коли вони були разом.

Я помчав за папером та фарбами і в той же день почав працювати. Закінчивши малюнок, по дорозі до замовниці вирішив, що моя робота має коштувати сто крон. Але за п’ять хвилин я вже вирішив, що сто крон, мабуть, забагато, тому що зазвичай мені платили десять крон. Нарешті я постукав у двері і передав малюнок дамі, він їй дуже сподобався. І ось прозвучало запитання, якого я страшенно боявся: «Скільки коштує ваша робота?» Останні залишки сміливості покинули мене. «Скільки не шкода, мадам», — ледь вичавив із себе я.

Дама знизала плечима, посміхнулася і винесла мені конверт. Я подякував і пішов. Йшов і лаяв себе: чому не попросив сто крон? Пройшов квартал і зазирнув у конверт. Що ви думаєте, гер Нікола? У конверті лежало п’ятсот крон — я був казково багатим!

— Виходить, як художник ви тоді коштували набагато менше, ніж тепер як модель для фотографа, — розсміявся Гофман. Досі на його обличчі була суміш байдужості і невдоволення, мабуть, через те, що фюрер ігнорує його особу і розмовляє лише з Гущенком.

— Сьогоднішній день — це інше, геносе Гофман! — вигукнув Гітлер. — Це зовсім інше! Сьогодні я всі зароблені гроші віддаю партії. Але для мене в той час п’ятсот крон були справжнім скарбом. А для партії навіть мільйон марок — не більш, ніж крапля в океані. Ви повинні навчитися розрізняти мою особистість і партію, Гофман!

— Ви купуєте картини чи вам їх… — перервав Гущенко мовчанку, яка запанувала на мить, але відразу ж прикусив язика. Кинув швидкий погляд на Гітлера, чи той, бува, не образився. Гофман скривився.

— Не бентежтесь, мій любий учителю, ви запитуєте, чи купую я ці картини за гроші? Так, тільки так. Звичайно, я сам не займаюся розрахунками, це робить мій ад’ютант або камердинер. Ось цих «ченців» я купив за 5000 марок і вважаю, що задешево. Хіба не так, ви подивіться на колорит, на відпрацювання деталей, — Гітлер устав, указуючи на окремі місця на полотнах. Повернувся, сів майже в тій самій позі — права рука опущена, ліва лежить на столі долонею вниз.

— Розкажіть щось про себе, гер Гущенко, — сказав після недовгої паузи.

— У мене все просто: дружина, син. Я малюю…

— Це чудово! Дружина, син!

«Добре, що ти не знаєш, що моя дружина, та дівчина, яку ти колись водив у музей, а потім, дізнавшись, що вона єврейка, — ганебно втік, — подумав Гущенко. — А то розмова могла б і не склеїтись».

— Сім’я — це чудово! — очі Гітлера заблищали. Обличчя ожило. Він заговорив, жваво жестикулюючи. — Знаєте, яка у мене найзаповітніша мрія? Ніколи не відгадаєте, мій молодий учителю. Коли я виконаю свою місію, кинути це все. Відійти від політики і жити в маленькому німецькому містечку, наприклад, у тому ж моєму рідному Лінці, з Євою і своєю вівчаркою Блонді… Мати невеликий чистий будиночок із двором і садом…

Гущенко вирішив не питати, хто така Єва. Урешті-решт, можна це питання поставити Гофману. І раптом згадав, як у майстерні Гофман сказав йому: «Це Єва Браун, ви про неї ще почуєте». Значить, ось вона хто, ця Єва Браун! Коханка фюрера!

Гітлер повів розмову, яка стосувалася напрямків мистецтва. Дорікнув Гущенкові за те, що той позитивно висловився щодо новітніх течій, зокрема імпресіонізму.

— Гер Гущенко, те, що нав’язувалося світові й німецькому народу у якості творів мистецтва в галузі живопису — це звичайна мазанина. Це все лобіювалося євреями. Вони сотнями публікували позитивні рецензії про це лайно! А німецький народ вірив усьому, що друкували газети. Німці завжди занадто вірили газетам. Тільки у 33-му році, чуєте, гер Гущенко, у 33-му, коли ми прийшли до влади, нам удалося покінчити з усією цією вбогістю! І ще, гер Гущенко, раджу вам відвідати в Мюнхені Дім німецького мистецтва, і ви зрозумієте, що є для нашої партії, для націонал-соціалізму і для німецького народу справжнім мистецтвом, а що ні.

Гущенко, не вважаючи за можливе заглиблюватися в суперечку із самим фюрером німецького народу, погодився, що все справді не так однозначно із сучасними напрямками в мистецтві.

Потім Гітлер запитав, чи зустрічався Гущенко зі Сталіним. І дізнавшись, що ні, почав ставити купу запитань про стан справ у радянському суспільстві.

Урешті-решт резюмував:

— У Росії євреї у своїй фанатичній дикості загубили 30 мільйонів, безжалісно перерізавши одних і віддавши на нелюдські муки голоду інших. І все це тільки для того, щоб забезпечити диктатуру над цілим народом невеликої купки єврейських літераторів і політичних бандитів. Сподіваюсь, є якась надія, що Сталін змінить цю ситуацію. Хоча і у цьому я не впевнений.

Нарешті Гітлер простягнув Гущенкові руку, і той знову мимоволі відзначив досить мляве рукостискання фюрера. Наче це було рукостискання хворої людини.

— Ми провели чудову, незабутню годину, гер Гущенко. Я ніби помолодшав на 10 років. На згадку хочу подарувати вам оцей альбом. — Він підійшов до стола і повернувся з розкішно оформленим альбомом своїх акварелей. — Геносе Гофман, сподіваюся, попередив вас про конфіденційність нашої зустрічі. І я, знаючи кровожерливість вашого Сталіна, вирішив, що цей альбом вам вручать офіційно, як керівнику делегації. Це зроблять Розенберг або Ріббентроп ще до завершення вашого візиту в Берлін. Думаю, що подарунок від мене керівникові делегації не викличе до вас запитань вашого НКВС. І нехай береже вас Бог!

Проходячи через приймальню, Гущенко звернув увагу на заздрісні й зацікавлені погляди тих, хто там зібрався. Дяка богові, він не знав жодного із цих людей.

Гущенко зітхнув з полегкістю лише тоді, коли вони опинилися на вулиці.

Розділ 70

20 червня 1940 року, 22 год. 30 хв.

Москва, Кремль

Хрущов, Жданов, Берія і Маленков пили «Кіндзмараулі» у Малій їдальні Ближньої дачі. Сталін своє найближче коло завжди приймав саме у Малій їдальні, а не у Великому залі. На довгому прямокутному столі стояла велика ваза з виноградом і тарілки з індичачою печінкою, смаженою бараниною і курчатами. У каміні палав вогонь. Сталін був похмурим. Розмова не клеїлася. Батарея пляшок з-під вина та купа курячих і баранячих кісток все зростала, але настрій у Хазяїна не поліпшувався.

Жданов намагався щось зіграти на чудовому роялі фірми «Стейнвей і сини», аби розвеселити вождя, але той, піднявши руку, зупинив його:

— Хрущов, — раптом владно гукнув він «придворному блазню», — давай свою!

Зазвичай у сталінському оточенні, крім Сталіна, співали Хрущов, Жданов і Ворошилов. Берія співав погано, і Сталін забороняв йому псувати хор. Але цього разу Ворошилова не було. Поки що вождь не пробачив тому Фінляндії. І чим закінчиться для Ворошилова немилість, ніхто спрогнозувати не міг.

Реве та сто-о-огне Дніпр широ-о-окий…

Сердитий ві-і-ітер завив-а-а!

— заспівав Хрущов гарним тенором. Він знав, що Сталін надзвичайно любить «Реве та стогне» і «Замучен тяжелой неволей», але останню традиційно заспівував Жданов. І «Хрущов, давай свою» означало — давай саме цю.

Не дослухавши кінця другого куплета, Сталін махнув рукою: «Досить!» Якийсь час мовчки обводив усіх колючим поглядом.

— Ідіть, — сказав нарешті, кивнувши головою на двері. — Ідіть усі! Нема настрою сьогодні. А ти, Лаврентію, залишся.

Усі почали швидко збиратися, прощатися і виходити.

Сталіну не йшли з думки фантастичні успіхи Адольфа Гітлера: Данія, Норвегія, Бельгія, Голландія, Франція. Його, Сталіна, здобутки на цьому тлі були більш, ніж скромними.

Росія втратила на «лінії Маннергейма» десятки тисяч убитими і забрала у Фінляндії крихітний шмат землі. А Гітлер менш ніж за півроку розбив усі наймогутніші армії Європи, в тому числі європейську армію № 1 — французьку! Шокуючі танкові атаки, потужні десанти! Жахливі нальоти авіації, які стирали з лиця землі цілі міста. І перемоги, перемоги, перемоги!

І що тепер? У Гітлера вибір: спробувати стрибнути через Ла-Манш, де його зустріне наймогутніший у світі флот, чи піти на схід. Це жахливо! Так, він, Сталін, забрав половину Польщі й Прибалтику. Але заслуги його Червоної армії там не було. Це все, як милостиню, віддав йому скажений Адольф. Його думки раз по раз поверталися до того, що Радянський Союз має нікчемну, слабку армію. І Гітлер може її розбити за кілька місяців. Якщо захоче.

Сталін був упевнений, що обдурив Гітлера, і той поламає зуби об французів. Але виявилося, що це Гітлер обдурив його. Франція розбита. А зуби фюрера ще більше заточилися.

Йому доводиться принизливо вітати Гітлера з кожною перемогою, визнаючи його загарбницькі набіги упереджувальними мирними ініціативами! І ковтати слину від заздрощів на цьому кривавому бенкеті переділу Європи!

Після того, як він побачив у кінохроніках німців, що входили через Тріумфальну арку в Париж, його охопив тваринний жах. Йому раптом здалося, що це вони марширують через Тріумфальну арку на Кутузовському проспекті у Москві! Колись її збудували, коли російські війська розбили Наполеона і вступили в Париж. Тепер у Париж увійшов Адольф! Треба було щось робити. Але що? Його погляд упав на Берію, який самотньо й напружено сидів за столом з бокалом у руці.

— Іди й ти, — раптом тихо сказав Сталін.

Берія встав, кивнув головою на знак прощання. Попрямував до дверей. На півдорозі зупинився, зблиснувши скельцями пенсне.

— Йосипе Віссаріоновичу! Що робити з Гущенком?

— Нагадай, хто це? — запитав похмуро Сталін.

— Керівник делегації радянських художників у Берліні. Він виконав завдання. Доповів, що німці збираються напасти на нас.

— А твоя думка?

— Думаю, це деза англійців.

— На чому базуються його дані? — Сталін замислився.

— Той націоналіст з берлінського Українського інституту передав йому німецько-українські розмовники і карти України.

— Мля, деза. Ти думай, що говориш, Лаврентію! А якщо це не деза? Якщо англійці укладуть з німцями мир? Якщо не витримають нальотів Люфтваффе? Гітлер може вдарити по нас. Думаєш, напад на нашу делегацію може щось змінити?

— Гітлер може вибачитися, — припустив Берія. — Відчуття провини…

— Добре. За день до від’їзду проведеш операцію.

— Напад на всю делегацію?

— Напад на делегацію.

— І, звісно, потрібно, щоб були жертви серед художників. Хто серед них найбільш відомий у Європі?

— Думаю — Гущенко.

— Значить, Гущенко повинен загинути. Щоб був резонанс у світі. Щоб Ріббентроп, а може, й сам Адольф, вибачилися перед нами.

* * *

Гущенко читав англійську газету, яку взяв у посольстві. Газета друкувала промову Черчилля: «Ми будемо захищати наш острів будь-якою ціною. Ми будемо боротися на узбережжі… ми будемо боротися на полях і вулицях… ми ніколи не здамося, навіть якщо цей острів або більша його частина буде окупованою й ми почнемо помирати від голоду… Тоді Британська імперія буде боротися за морями… поки з волі Божої Новий світ не виступить для звільнення Старого світу».

У кімнату раптом зазирнула Лілія.

— Гущенко, ви вдома — це чудово, — вона закрила двері й повернула защіпку. — Вибачте, що вриваюся до вас так безцеремонно.

— Нічого. Я до вашої безцеремонності звик. До речі, куди ви зникли? — здивовано запитав Гущенко. — Уже майже тиждень.

— Ви хіба скучили? — вона посміхнулася кутиками губ. Водночас очі дивились на нього холодно.

— Ні. Не дуже, — зізнався він. — Але без вас наче… наче… чогось не вистачає.

— Ага, це, я так розумію, ніби перестав боліти зуб або зник улюблений мозоль. Так?

— Приблизно так. Як точно ви навчилися формулювати мої думки.

— Тим краще. Але я вважаю, що чоловік має принаймні встати, коли входить жінка, не говорячи вже про те, щоб відкласти газету.

Гущенко посміхнувся. Але відклав газету й неохоче підвівся. Вона підійшла і поклала йому руки на плечі. На ній була темна блузка, чорна спідниця і чорна косинка.

— Скажіть іще раз — ні.

Дивлячись їй прямо в очі, він повторив:

— Ні. Не скучив.

— Здається, ми не так давно кохалися. У моєму номері, на підлозі.

— Кохання за завданням — не кохання, а звичайна робота.

— Так. Але для вас то було не кохання за завданням, а зґвалтування, — вона опустила руки. Повернулася і підійшла до вікна.

— Унтер-дер-Лінден схожа на Єлісейські Поля, — раптом сказала Лілія.

— Ви ж не були в Парижі, — здивувався Гущенко.

— Я бачила їх на фото.

Гущенко на секунду замислився:

— Трохи схоже. Якби не було будівлі рейхстагу. У вас траур? — запитав Гущенко.

— Так. У мене трапилася дуже трагічні подія. Померла мама.

— О, вибачте, я не знав. Співчуваю. І сумую разом з вами.

— Уже тиждень тому.

Вона взяла на столі олівець і написала на полях газети: «І я не хочу повертатися в СРСР».

Боїться, що розмову можуть прослуховувати або записувати. Логічно. Чи, може, слова цієї дівчини — продовження великої провокації НКВС? Гущенко взяв олівець з руки Лілії. Рука була холодною, як лід. Написав у відповідь. «Упізнаю роботу Клейста». Кивнув у бік умивальника, підійшов до нього і відкрив кран. Вода зашуміла. Лілія зрозуміла і теж підійшла.

Він запитав тихо, одними губами:

— Це правда чи знову якась гра?

— Чиста правда, Гущенко. Моя мама була там, — кивок голови, — і я не могла чинити, як захочу. Тепер мене нічого не тримає, і я нізащо не повернуся. Чому, я не можу вам сказати.

Вони мовчали хвилину, а може, й більше. Нарешті Гущенко сказав:

— Розумію ваш вибір. Але до чого тут я?

— У мене до вас буде лише одне прохання…

— Але… Чому я маю вам вірити? Ваше прохання може бути провокацією.

— Можете не вірити. Мені все одно. Але щось мені підказує, що я можу на вас покластися.

— Ну, дякую. У принципі, я можу дати вам якусь суму грошей.

— Я не про те. Гроші мені не потрібні. Я прошу, щоб ви побували на могилі мами. І прослідкували, щоб там було все добре. Обіцяєте?

Він побачив у її очах сльози і раптом зрозумів, що це прохання від душі. Ступив крок до неї, взяв за плечі. Уважно подивився їй у вічі. Прошепотів:

— Обіцяю.

Потім закрив кран. Сказав уже голосно:

— Я вам дуже співчуваю. І раджу з цього приводу побувати у посольстві.

— Навіщо? — так само голосно, змахнувши сльози з очей, запитала вона.

— Ваш сімейний статус змінився. Можливо, щодо вас є якісь вказівки з Москви.

— Гаразд.

— Зробіть це сьогодні ж.

Вони дивилися одне одному в очі й розуміли одне одного без слів. Слова вже нічого не значили. Лілія нарешті прощально махнула рукою і пішла. Це було останнє їхнє побачення.

20 липня 1940 року, 16 год. 35 хв.

Лондон

Зникнення прем’єра Черчилля шокувало всіх, крім керівника секретної служби МІ-6 Мензіса. Він знав, що вранці Черчилль, заборонивши охоронцям повідомляти будь-кого, поїхав у Чартвелл, свій маєток.

Чартвелл після початку війни був закритий і замаскований. І спецслужби заборонили Черчиллю там бувати.

Коли Мензіс піднявся запиленими сходами до особистого кабінету Черчилля, там було тихо й клубочились хмари диму. Черчилль стояв перед єдиним відкритим навстіж вікном біля мольберту й писав пейзаж. Інші вікна були завішені цупкою чорною тканиною.

— Привіт, Мензіс, — не обертаючись, сказав він. — Швидко ви мене вирахували.

— Доброго дня, пане прем’єр. Як ви здогадалися, що це я?

— Ви — розвідник. Кому, як не розвідці знати, де шукати прем’єра. Сісти не запрошую, бо всі меблі вкриті шаром пилу. Скажіть, Мензіс, коли всі двері й вікна зачинені, звідки може братися пил?

— Для мене це питання без відповіді.

— Говорять, частина пилу береться з космосу. Можливо, пил, що осів тут, раніше лежав на Марсі або Венері. Або навіть на Плутоні.

— Ви так раптово зникли.

— Службові справи не зупинили мене. Більше того, мене не зупинила моя дружина. Вона сказала, що мені тут нікому приготувати їсти. Але я відповів, що сам зможу зварити собі яйця, якось бачив, як це робиться. Хоча, звісно, у цій справі я швидше теоретик.

Мензіс підійшов до мольберта. На малюнку був чартвеллівський двір: дерева, кущі, шматок стіни замку з фамільним гербом Черчилля — гербом Марльборо і їхнім девізом «Fiel Pero Desdichado».

— Ви знаєте, Мензіс, коли я почав малювати, мені вже було за сорок. І тепер я просто не можу без цього обійтися. Гітлер називає мене «мерзенний забруднювач полотен олією». Мабуть, вважає, що має на це право, адже пише акварелі. Ви колись малювали?

— Ні, ніколи, — похитав головою Мензіс.

— Раджу спробувати — це відкриє вам цілий світ! Інший, не бачений вами світ! Ви інакше будете сприймати кольори квітів, листя, віддзеркалення в калюжах! Концентруючись на полотні, я забуваю про все. Навіть про війну, — Черчилль пихнув сигарою і продовжив кидати швидкі мазки на полотно.

— Сер, дозвольте вашу сигару…

— Що ще за вигадки, Мензіс? — невдоволено запитав Черчилль, кинув на керівника розвідки швидкий погляд і знову зосередився на полотні.

— Сер, іменем Британії, дайте мені вашу сигару! Ви взяли її в Чартвеллі?

— Заспокойтеся, Мензіс, це сигара з партії, яка пройшла перевірку! Я обіцяв, що не куритиму сигар до того, як ваші люди не перевірять їх на наявність сторонніх домішок, слідів уколу шприцом і не уколють їхнього екстракту піддослідним мишам. Хай вам біс із цими перевірками! Бідні, бідні британські миші!

— Ця сигара не з Чартвелла? Слово честі?

— Слово честі, Мензіс! Невже ви думаєте, що в Чартвеллі може бути німецький чи радянський шпигун, який вколе в мою сигару ціаністий калій? Мене хвилює інше: куди зникли мої гуси, куди зникли лебеді? — Черчилль продовжував малювати дрібними мазками. — Якщо про них не потурбувалися ваші люди, коли законсервували від мене Чартвелл, і їх пожерли лиси — начувайтеся.

— Я провентилюю це питання.

— Провентилюйте, — тон Черчилля раптом змінився із жартівливого на серйозний. — Провентилюйте його як слід, чорт забирай! Доля моїх гусей, звичайно, не така важлива, як доля Британії, та все ж. Що там між Сталіним і Гітлером?

— Поки що, на жаль, шалене кохання.

— Погано, Мензіс! Дуже погано! Ми повинні проводити дії з охолодження дружніх відносин між Сталіним і Гітлером. Ще місяць тому я наказував вам прорахувати можливість якихось акцій.

— Мова йшла про акцію проти делегації німецьких художників у Москві. Але це було практично неможливо. НКВС охороняло їх удень і вночі.

— Добре, — погодився Черчилль. Він розмочив край нової сигари у чарці з коньяком, що стояла на підвіконні, взяв у зуби, підпалив. — Тоді підійдемо до проблеми з іншого кінця й поговоримо про акцію проти радянських художників у Німеччині.

— Я обдумав цей варіант. Це може бути замах на керівника делегації Гущенка. Ми маємо в його близькому оточенні свою людину. Це буде зовсім нескладно.

— Хай так. Але, по можливості, він має залишитися живим. Він має європейське ім’я, він чудовий пейзажист…

— Але цей чудовий пейзажист причетний до викрадення наших військових секретів у 1936 році! Сер, ви не можете не пам’ятати скандал, коли в 34-му креслення нашого, тоді найновішого винищувача типу «Гладіатор», що розвивав швидкість 570 кілометрів і піднімався на 30 тисяч футів, якимось чином опинилися в Радянській Росії! Ми маємо повністю підтверджену інформацію, що креслення були вивезені в Париж на замовлення графа Ігнатьєва і художника Гущенка. Вони заплатили за ці креслення двадцять тисяч фунтів інженеру, який працював тоді на розробника «Гладіатора» фірму «Глостер»…

— Зачекайте, Мензіс! З Ігнатьєвим усе зрозуміло, ще за царя Миколи Другого він контролював в Європі закупи озброєння для Росії. Я знав його особисто. Але хіба може бути, що художник з європейським ім’ям працює на НКВС? Не вірю! Це дурня!

— Це так. Передача креслень відбулася у 34-му році в його ательє майже в центрі Парижа. Англія не повинна пробачати подібних речей. Я вважаю, що ми повинні його ліквідувати. Тут навіть не йдеться про стосунки між Німеччиною й СРСР. Тут ідеться про честь мундира британських збройних сил.

Черчилль у задумі ходив від стіни до стіни, пихкаючи сигарою. Сказав невпевнено:

— Ні. Цього дуже не хотілося б.

— Але…

— Мензіс! Не перебивайте мене, коли я намагаюсь перебити вас! Я розумію, що на моїх руках крові вже набагато більше, ніж зараз фарби. Але вбити художника, чудового пейзажиста… Утім, робіть, як знаєте. Клята війна! Знав би, що на мене чекає, ніколи б не з’явився на світ.

* * *

Гауптштурмфюрер Краузе сидів за кермом «хорха», який стояв навпроти готелю, де жила радянська делегація. Він опустив скло і сплюнув на бруківку.

— У нас нагорі повні кретини, — сказав, повернувшись до унтершарфюрера Брауна.

— Чому? — із цікавістю скосив на нього очі Браун.

— Ще вчора ми пасли і збиралися ліквідувати цього росіянина. А сьогодні вже охороняємо. Де логіка?

— Ніякої логіки, — стенув плечем Браун. — А де логіка, що другому, а, наприклад, не нашому відділенню, записали в актив арешт британського пілота? Хтось іще отримає за нього орден.

— А що трапилося? — зацікавився Браун.

— Його літак збили в передмісті Берліна. Він день вештався вулицями, чекаючи, поки його заарештують. Але через таку кількість різної уніформи навколо ніхто не звертав на нього уваги. Поки він сам не прийшов у поліцейський відділок і не запропонував його заарештувати. Виявилося, що перед цим він навіть сходив у кіно!

— Не може бути! — вигукнув Браун, округливши очі й ляснувши долонею по щитку приладів. — Сходив у кіно? Англієць?

— Касирка підтвердила. Сказала, що не розуміється на уніформі!

— Але ж він мав узяти квиток…

— Сказав, що попросив одну марку в якогось солдата…

— Scheisse!

Вони обоє розреготалися.

— Усе було б зовсім весело, якби його арешт записали нам, а не «другому». А так нам знову не пощастило. Премії не буде. Добре, ти пильнуй, а я погортаю газету.

Краузе розгорнув «Dienst aus Deutschland»:

— Цікаво. Знову повісили поляка, який працював на фермі й спав із фермеркою. Я б повісив поряд і фермерку також.

* * *

Т е л е г р а м а

№ 1212 від 24 червня

Надіслано: Москва, 24 червня 1940 — 18 год. 50 хв.

Отримано: Берлін 25 червня 1940 — 1 год. 00 хв.

Посол Шуленбург — в імперське МЗС Німеччини

22 червня було передано по радіо, а 23 червня опубліковано в радянській пресі повідомлення ТАРС:

«Останнім часом у зв’язку зі вступом радянських військ у межі прибалтійських країн поширюються чутки про те, що на литовсько-німецькому кордоні сконцентровано 150 радянських дивізій, що таке зосередження радянських військ викликане невдоволенням Радянського Союзу успіхами Німеччини на Заході.

Різні варіації цих чуток повторюються останнім часом ледь не щодня в американській, японській, англійській, французькій, турецькій, шведській пресі.

ТАРС уповноважене заявити, що всі ці чутки — безглуздя, яке не відповідає дійсності. У прибалтійських країнах перебуває не 150 радянських дивізій, а лише 18 дивізій, причому ці дивізії зосереджені не на литовсько-німецькому кордоні, а в різних районах трьох прибалтійських республік і мають на меті не тиск на Німеччину, а створення гарантій для реалізації пакту про взаємодопомогу СРСР із цими країнами.

У СРСР вважають, що поширювачі цих безглуздих чуток переслідують мету — кинути тінь на добросусідські радянсько-німецькі стосунки. Поширювачі чуток, очевидно, не здатні усвідомити, що стосунки, що склалися між СРСР і Німеччиною в результаті укладення пакту про дружбу і ненапад, не можна похитнути ніякими чутками, тому що вони відповідають корінним державним інтересам СРСР і Німеччини».

Шуленбург

Т е л е г р а м а

№ 1364 від 13 липня

Надіслано: Москва, 13 липня 1940 — 21 год. 17 хв.

Отримано: Берлін 14 липня 1940 — 9 год. 15 хв.

Посол Шуленбург — в імперське МЗС Німеччини

Терміново!

Секретно!

Молотов повідомив мене сьогодні, що британський посол в СРСР Кріппс на прохання британського уряду був прийнятий Сталіним.

За особистою вказівкою Сталіна Молотов вручив мені детальний звіт-меморандум про цю бесіду, як доказ своєї дружби і поваги до Німеччини та її фюрера Адольфа Гітлера. Кріппс зробив запит про позицію радянського уряду з наступних питань:

— Британський уряд переконаний у тому, що Німеччина бореться за гегемонію в Європі й прагне поглинути всі європейські країни. Це є для Радянського Союзу такою ж небезпекою, як і для Англії. Тому обидві країни повинні прийти до згоди з проведення спільної політики самозахисту проти Німеччини й відновлення європейського балансу сил. Англія прагнула б торгувати з Радянським Союзом за умови, що англійські товари не будуть перепродаватися Німеччині.

Відповіді Сталіна були такими:

— Радянський уряд цікавиться подіями, що відбуваються в Європі, але він, Сталін, не вважає, що Європі загрожує гегемонія якої-небудь однієї країни, і не вважає, що Німеччина має намір поглинути Європу. Сталін не вважає також, що військові успіхи Німеччини становлять загрозу для СРСР і його дружніх відносин з Німеччиною. Радянський Союз не проти торгівлі з Англією, але він заперечує право Англії або будь-якої іншої країни втручатися в добросусідські німецько-радянські відносини. Радянський Союз, відповідно до умов договору, буде експортувати в Німеччину кольорові метали, придбані ним за кордоном, тому що Німеччина потребує цих металів для виробництва військових матеріалів, котрі вона поставляє в Радянський Союз. Якщо Англія не визнає цих умов, торгівля між Англією й Радянським Союзом неможлива.

Шуленбург

Т е л е г р а м а

№ 175

Відправлено: Берлін, 14 липня 1939 — 22 год. 53 хв.

Отримано: Москва, 15 липня 1939 — 4 год. 40 хв.

Імперський міністр закордонних справ Ріббентроп —

послу Шуленбургу

Дуже терміново

Особисто послові

Я прошу Вас особисто зв’язатися з паном Молотовим і передати йому наступне:

1. Ідеологічні розбіжності між націонал-соціалістичною Німеччиною і Радянським Союзом були єдиною причиною, за якою в попередні роки Німеччина й СРСР були у ворожих таборах. Події останнього періоду показали, що різниця у світоглядах не перешкоджає встановленню нового й дружнього співробітництва.

2. Немає ніякого сумніву, що сьогодні німецько-радянські відносини прийшли до поворотного пункту своєї історії. Рішення, які будуть ухвалені у найближчому майбутньому в Берліні й Москві щодо розвитку цих відносин, будуть протягом багатьох наступних поколінь мати вирішальне значення для німецького й радянського народів.

3. Імперський уряд і Радянський уряд повинні на підставі всього свого досвіду зважати на те, що капіталістичні демократії Заходу є однаковими ворогами як націонал-соціалістичної Німеччини, так і Радянського Союзу.

4. Імперський міністр закордонних справ фон Ріббентроп готовий прибути в Москву з короткостроковим візитом, щоб від імені фюрера викласти його погляди панові Сталіну. Тільки таке безпосереднє обговорення може, на думку пана фон Ріббентропа, забезпечити планомірне подальше поліпшення німецько-російських стосунків.

* * *

18 червня 1940 року, 10 год. 15 хв.

Берлін

Гущенко голився у своєму номері, коли раптом побачив у дзеркалі, що за спиною у нього прочинилися двері і з’явилася Лені — баронеса фон Зігфрід.

— Оце сюрприз! — сказав Гущенко, повертаючись до неї. — Кого я точно не очікував зараз побачити, так це вас, Лені! Цікаво, як ви відімкнули двері?

— Двері були відчинені, — відповіла вона.

— Дивно, — сказав Гущенко, взяв рушника і витер піну з обличчя. — А я був упевнений, що вони зачинені. Мені навіть здалося, що я чув скрегіт ключа.

Лені не відповіла, вона зачинила двері, швидко окинула поглядом номер. Упевнилася, що сторонніх немає. Розкрила сумочку, яку тримала під пахвою, і вихопила з неї пістолет. Маленький браунінг із глушником на стволі. Гущенко здригнувся, він не чекав якихось картинних вигуків із фільмів про шпигунів на кшталт: «Все кінчено! Тепер вам доведеться загинути!» Він знав, що в житті попереджень і гучних слів не говорять, а відразу стріляють. І тому зреагував абсолютно інстинктивно — пошпурив у Лені мисочку з піною, котру тримав у руках. Мисочка полетіла, обертаючись та розкидаючи піну й поцілила в стіну поряд з головою баронеси. Відрикошетила і вдарила її в скроню, якраз, коли Лені натиснула на курок.

— Зупиніться! — тільки й устиг крикнути Гущенко, присідаючи.

Майже беззвучний постріл! Завдяки тому, що рука Лені здригнулася, куля вцілила у вазу на столі, і та розлетілася на друзки. А вже наступної миті здоровенний тип, який з’явився у неї за спиною, завадив новому пострілу і вправно викрутив баронесі руку. Вона зойкнула. Обличчя перекосив розпач. Впилася зубами в руку здорованю, той застогнав і випустив пістолет. Баронеса з неочікуваною для неї спритністю пірнула здорованю під руки і першою схопила браунінг. Але у дверях виріс ще один здоровань і вихопив у неї браунінг до того, як Лені встигла вистрелити вдруге.

Та в баронесу, здавалося, вселився сам диявол! Вона впала на коліна і вчепилася щойно прибулому в ноги і таки звалила його на підлогу. Нарешті ошелешений здоровило, який відчув на собі фізичні можливості помічниці Клейста, вдарив її ребром долоні по шиї. Лені впала на підлогу й заридала. Гущенко лише вражено кліпав очима:

— Що тут, чорт забирай, відбувається?

— Ось і все! — сказав Клейст, який третім з’явився у дверях. — Ось і все, люба баронесо! На жаль, вам доведеться відправитися в гестапо. Вітаю вас, гер Гущенко. Ви в сорочці народилися.

Лені, на яку вже одягли кайданки, раптом брутально вилаялася й плюнула у Клейста. Її швидко вивели двоє здорованів. Гущенко знесилений опустився в крісло, навпроти нього сів Клейст. Він намагався хустинкою стерти з плеча слину своєї секретарки.

— Донерветер, це буде непросто вичистити.

— Дідько! Що відбувається, гер Клейст? — ще раз запитав Гущенко. Він нервово стискав і розтискав кулаки. Пальці помітно тремтіли.

— Не хвилюйтеся, гер Гущенко, Лені всього лиш нещодавно почала працювати на ворогів Німеччини. Ми припускаємо, на англійську розвідку. І вас їй наказано було вбити, — він поглянув на те, що залишилося від вази, розбитої кулею. — Ви тут обережно, можна поранитися об скалки.

— Скалки? Англійська розвідка? Я не вірю. Навіщо англійській розвідці вбивати в Німеччині художника з Росії?

— Ваша справа. Можете вірити чи не вірити. Як на мене, це ще раз доводить, що ви не тільки художник, — Гущенко заперечливо хитнув головою. Додав: — Утім, це вже не має значення. Гестапо вирахувало, що вона працює проти Німеччини випадково. Загалом усі німці, які бувають у розважальних закладах на кшталт «Трьох слонів», автоматично потрапляють на замітку гестапо. Лені занапастили азартні розваги. Вона просто смітила грішми, що їй не належали. Гроші вона брала в Імперському міністерстві на проведення міжнародних заходів і спускала їх у рулетку. А повертала борги грошима, які брала у помічника американського посла, кадрового англійського розвідника. Звісно, брала гроші за відповідну інформацію з міністерства. Словом, американська й англійська розвідки знали про наші дії раніше, ніж наші союзники в Римі й Москві. За вашу смерть була обіцяна величезна сума, яка конче потрібна була баронесі, аби покрити чергову нестачу.

— Але які резони англійській розвідці відправити мене на той світ, — розвів руками Гущенко.

— Можливо, ви насолили їм раніше, а можливо, це провокація, аби посіяти розлад між Москвою й Берліном. Нам це невідомо. Лені знаходилася під наглядом, і це врятувало вам життя. — Клейст знову заходився терти пляму на піджаку. — От чорт, у цієї жінки якась специфічна слина, зовсім не вичищається, можливо, навіть отруйна? — стурбовано сказав Клейст.

— І що я маю тепер робити? — запитав Гущенко. Він відразу згадав чоловіка, якого бачив разом з Лені у «Трьох слонах». Можливо, то був помічник американського посла.

Клейст раптом здивовано подивився на Гущенка і гучно розреготався. Це сталося так несподівано, що Гущенко здригнувся.

— Ви в мене запитуєте, що вам робити? Я думав, ви отримуєте директиви в Москві. Наскільки мені відомо, вас патронує хтось нагорі. Можливо, навіть хтось із найближчого оточення фюрера. І це означає, що в рейху ви можете почувати себе у цілковитій безпеці.

Гущенко втупився в Клейста:

— А чим я зобов’язаній вашій появі тут?

— Я, на жаль, був залучений до арешту своєї колишньої секретарки. Думаю, що зайве повідомляти, що наша пропозиція про співпрацю залишається в силі. До речі, у вас немає чогось випити?

Гущенко дістав дві склянки, відкоркував пляшку шнапсу й наповнив склянки до половини. Свій шнапс він випив одним духом.

За вікном зашуміли крони дерев. Потім загуркотіло. У Берліні починався густий літній дощ.

Розділ 71

19 червня 1940 року, 13 год. 35 хв.

Москва

У другій половині літа 1940 року Радянський Союз опинився у позиції людини, що сам на сам у темному провулку зустрілася зі здоровилом, озброєним кийком. Уся Європа була під чоботом армії націонал-соціалістичної Німеччини. Англія була заблокована на своєму острові й жодної загрози для німців не становила. Висадка на Британські острови не відбулася, і ніщо не вказувало на те, що вона має відбутися найближчим часом. Незважаючи на нескінченні політичні й економічні люб’язності у вигляді здачі Радами німцям секретних британських пропозицій або поставок додаткових ресурсів для військової промисловості, жодних гарантій того, що Німеччина до осені не завдасть удару по СРСР, не було. Восени, звісно, почнеться бездоріжжя й небезпека минеться. Але до сезону дощів залишалося ще добрих два місяці.

Сталін не поїхав у Кремль. Його розбив ревматизм — пам’ять про сибірські заслання. Ревматизм Сталін лікував дідівським способом — годинами лежав на печі. На Ближній дачі для цього була побудована і обкладена білими кахлями велика, у зріст людини, піч. Коли доповіли, що приїхав Берія, він, крекчучи і спираючись на плече охоронця, спустився по зручній із широкими щаблями драбинці вниз. Прошкутильгав довгим переходом, що вигинався дугою до головної будівлі. Перехід зробили дугоподібним з огляду на вимоги безпеки: щоб важче було поцілити в того, хто з’явиться на його протилежному кінці.

Сталін зайшов у Малу їдальню. Привітався з Берією, кивнув на два крісла, що стояли поряд із невеликим столиком біля стіни. Сів навпроти.

Узяв люльку. Але не запалив. Наче згадавши щось, постукав нею по порожній попільничці й відклав убік. З коробки, що стояла на столі, дістав коричневу сигару.

Дізнавшись, що Черчилль палить сигари, він наказав послу в США Костянтину Уманському надіслати коробку гаванських сигар. І час од часу курив їх. Загалом картина була трохи кумедною — маленький рябий чоловічок, що, сидячи неприродно прямо, тримається за поперек з величезною сигарою в зубах. Але, звісно, Берії не спало на думку навіть посміхнутися.

— Ситуація серйозна, товаришу Лаврентій. Настав час провести ліквідацію керівника делегації художників у Берліні буцімто молодчиками з гітлерюгенду. Почнеться скандал, ми направимо ноту, Гітлер вибачиться, почне проводити слідство, а там і осінь, — сказав Сталін, випускаючи з рота клуби духмяного диму. — Кого ти хочеш послати на ліквідацію?

— Треба подумати, — відповів Берія.

— Думай, твою мать, думай! Гарна кандидатура — Коротков, — нервово сказав Сталін.

— Коротков? — перепитав Берія, намагаючись швидко згадати, про кого мова.

— Так, Коротков. У тебе є сумніви? Це перевірена людина. Він ліквідував кількох зрадників.

— Ні, Кобо, сумнівів немає, — Берія згадав Короткова, але не наважився сказати, що вигнав його з органів. І поки що не розстріляв тільки тому, що той мав орден Червоної Зірки за спецоперації за кордоном. Тобто за вбивства ворогів народу.

* * *

Бурмочучи крізь зуби лайки, Берія в автомобілі помчав до свого кабінету на Луб’янці. «Кого, крім Короткова, можна послати на ліквідацію Гущенка?» — мучила думка. Людина без нервів, Етінгон, підходив чудово, але ж він був зайнятий Троцьким! І тема знищення Троцького була не менш важлива, ніж тема знищення Гущенка.

Сталін згадав про Короткова. Звідки він його знає? Хоча зрозуміло, звідки! Це тільки недобиті буржуйські газетярі думають, що у НКВС чи у ЧК розв’язані руки за кордоном і вони витворяють там, що хочуть. Насправді вказівку на ліквідацію ворога народу за кордоном може дати лише особисто Сталін. Звісно, усну. І, звісно, він завжди знає ім’я ліквідатора. Коротков — професійний ліквідатор. Таких, як він, одиниці. Ліквідаторів в СРСР можна перелічити на пальцях однієї руки. За кордон не пошлеш костоправів Богдана Кобулова. Треба, щоб люди досконало володіли мовами і знали звичаї країни. Щоб людина почувалася в країні, в яку їде виконувати завдання, як риба у воді! У Німеччині чи Франції такою «рибою» був би однозначно Коротков! Він володів німецькою і французькою, як рідними.

Але ж він, Берія, коли прийшов на посаду наркома, у присутності багатьох співробітників Контори, звинуватив Короткова у співпраці з гестапо. Чому?

«Не дури себе, — думав Берія, поки автомобіль мчав до комплексу будівель НКВС, лякаючи водіїв зустрічних автівок своєю шаленою швидкістю. — Ти боявся таких людей. Думав, що зможеш скрізь поставити своїх. Вважав, що вони виправдають твої сподівання. Призначив на найвідповідальніші посади грузинських робітників. Більшість із них провалили поставлені завдання, і їх довелося відправити назад у Грузію. Дехто зміг пристосуватися до нових умов. Це і були його люди. Але де в Грузії знайти професійного ліквідатора? Та ще й такого, який досконально знає кілька європейських мов? Такого в Грузії знайти неможливо!» Берія викликав ад’ютанта, нервово, дивлячись у вікно, сказав:

— Знайди мені Короткова…

Ад’ютант на мить знітився.

— Що таке? — Берія напружився. — Я говорю про колишнього працівника НКВС Короткова! Хай йому біс! Не пам’ятаю, як його звати! Твою мать! Чого ти витріщився на мене, як Ленін на буржуазію?! З ним щось трапилося?! — зарепетував Берія, бризкаючи слиною.

— Нікак нєт! — витягнувся ошелешений криком наркома ад’ютант. — Просто він написав вам листа.

— Якого ще листа, твою мать! Листа?! Де той лист?! Чому не передав? — пенсне злісно блиснуло, втупившись в ад’ютанта. — У турму захотів?

— Вибачте, Лаврентію Павловичу, — знітився ад’ютант. — Вони всі пишуть листи на ваше ім’я! Їх щодня надходить кілька десятків…

Говорячи «вони всі», ад’ютант мав на увазі «всі ті, хто сидить у тюрмі, або звільнені з органів». Не пишеш, значить, погодився з тим, що зрадник, ворог народу, троцькіст. Не писали лише ті, кого вже встигли розстріляти.

— Де той лист? Знайди його! І дуже швидко!

Ад’ютант прожогом кинувся виконувати наказ знервованого наркома. Лист швидко знайшовся. У ньому Коротков писав:

«Народному Комісарові Внутрішніх Справ Союзу РСР

т. Берії Л. П.

від Короткова О. М.

Колишнього співробітника 5-го відділу Г.У.Д.Б. НКВС.

8.01.1939 р. мені було повідомлено про моє звільнення. Протягом десятирічної роботи в органах я намагався всі свої сили і знання віддавати роботі на користь партії й тому не почуваю за собою провини. Я не скомпрометував себе на чекістській роботі й упевнений, що не заслужив цього звільнення.

В органах я почав працювати в 1928 р. В 1933 р. був посланий у Францію в підпілля, виконував там завдання резидента по стеженню за співробітниками французького військового міністерства й встановленню їхніх домашніх адрес, керував роботою наших агентів.

У 1936 р. був знову посланий за кордон — у Німеччину для роботи в технічній розвідці й вважаю, що мені вдалося зробити багато корисного для партії й Батьківщини.

У грудні 1937 р. мені було запропоновано виїхати в підпілля у Францію для керівництва групою, створеною для ліквідації ворогів народу, які, зрадивши партію, залишилися за кордоном.

У березні 1938 р. моя група ліквідувала Шахрая, у липні — Кустаря.

Я керував операцією з ліквідації й особисто виконував усю брудну й небезпечну роботу.

Я вважав, що робив це для партії і товариша Сталіна. Тому, ні на мить не вагаючись, виконував ці завдання, ризикуючи потрапити на каторгу чи шибеницю.

По громадській лінії я неодноразово обирався секретарем комсомольської організації Іноземного відділу, працював з піонерами московських шкіл, проводив ленінські і сталінські уроки.

Не знаю за собою провини, що може бути причиною позбавлення мене честі працювати в органах. Опинитися в такому становищі безмежно важко й образливо.

Прошу Вас переглянути рішення про моє звільнення.

Олександр Коротков».

Берія підкреслив червоним олівцем: «У березні 1938 р. моя група ліквідувала Шахрая, у липні — Кустаря. Я керував операцією з ліквідації і особисто виконував усю брудну й небезпечну роботу», зняв слухавку й наказав ад’ютанту:

— Виклич мені Судоплатова! Швидко! Дуже швидко! Бігом!

Судоплатов за часів Єжова виконував обов’язки керівника зовнішньої розвідки. Після падіння шефа в кріслі не втримався і був залишений новим наркомом Берією лише для керівництва операцією з убивства Троцького. Судоплатов не володів іноземними мовами, крім хіба що української, і тому досі спеціалізувався на боротьбі з українськими націоналістами. Саме Судоплатов убив у Роттердамі лідера українських націоналістів Євгена Коновальця.

Судоплатов познайомився з Коновальцем, довго входив в довіру, розповідаючи, що працює в антирадянському підпіллі. Урешті-решт у якості подарунка, в кафе на набережній вручив йому коробку цукерок. Коли Коновалець вийшов з кафе і пройшов близько сотні метрів, пролунав вибух. Він загинув. Тоді Судоплатов сховався на радянському судні й утік до СРСР.

Судоплатов переступив поріг кабінету Берії й виструнчився:

— Здравія бажаю, товаришу нарком!

— Сідай, — кивнув Берія на крісло під стіною, сам сів поряд.

— Хто такі Шахрай і Кустар. І за що їх ліквідував Коротков?

— Шахрай — це Агабеков, наш колишній резидент у Стамбулі. Утік до Франції. Симпатизував Троцькому. Він закохався у доньку британського розвідника, зрадив нас, з її допомогою втік і оселився в Парижі. За наказом товариша Сталіна його ліквідували.

— Любовна історія! — зле сказав Берія. — Резидент проміняв Батьківщину на бабу! Давно пора тут навести порядок! Яким чином Коротков його ліквідував?

— Після того як… — Судоплатов затнувся… — та баба його кинула, Агабеков сидів без грошей. Почав займатися переправою коштовностей через гірські перевали з Кавказу в Турцію, а далі в Європу. Ми підставили йому замовника — грека, який просив переправити цінності багатої вірменської родини з Єревана. Той грек працював на нас. Коли Агабеков прийшов до нього на квартиру, щоб подивитися на вантаж, Коротков і ще один турок, теж наша людина, закололи його ножами.

— Коротков брав участь в убивстві?

— Згідно з рапортом турка, коли Агабеков увійшов у квартиру, саме Коротков накинув йому на шию зашморг. Потім Коротков брав участь у розчленуванні тіла Агабекова й пакуванні його в чемодан.

— Що вони зробили з тілом?

— Упакували у великий чемодан і вкинули в річку. А рідним підкинули підробленого листа, що він поїхав у Піренеї. Його довго шукали в горах. Звісно, безуспішно.

— Добре. А другий, якого вони вбили? Цей, як його…

— Кустар, — підказав Судоплатов. — Рудольф Клемент — представник Троцького в Європі, керівник так званого 4-го Інтернаціоналу. Знову ж таки, справа була в Парижі. Ми підсунули йому свого агента-естонця, якого Клемент взяв помічником. В обумовлений нами день естонець запросив його до себе додому на чашку чаю. Там естонець і Коротков, як і в попередньому випадку, закололи Клемента ножами. Тіло упакували в чемодан і кинули в Сену. Цього разу поліція знайшла його. Течія вимила чемодан і винесла до берега. Але Коротков і естонець уже втекли в СРСР.

— Де вони тепер?

— Усі працюють у Москві на Контору. Ми знайшли їм роботу.

— Добре, — Берія замислено пройшов кабінетом. — Яка твоя думка, ми можемо довіряти цьому Короткову?

— Я готовий поручитися за нього, — встав і виструнчився Судоплатов. — Він відданий партії і Батьківщині. Я бачив його у справі. У нього стальні нерви. Він володіє чотирма мовами і може хоч зараз виїхати у будь-яку країну Європи для виконання завдання партії. Тим більше йому немає резону зраджувати. Майже у кожній європейській країні його чекає шибениця.

Берія надовго замислився, втупившись у підлогу. Нарешті підвів голову і сказав:

— Добре. Знайдіть мені цього Короткова.

20 червня 1940 року, 10 год. 15 хв.

Москва

Такий цікавий вид спорту, як змагання військових патрулів, за кордоном називали ще дивним іноземним словом «біатлон». Колишній капітан, а нині розжалуваний лейтенант НКВС Павло Гросман, виходець із сім’ї прибалтійських німців, ще у 37-му році виконав норматив майстра спорту і ледь не потрапив до збірної військових патрулів Москви. Ось тільки анкету йому зіпсував рідний батьків брат — Генріх Гросман, який виявився шкідником і ворогом народу. Родич поїхав на Колиму валити ліс і таким чином спокутувати провину, а Павла до збірної не взяли і понизили до лейтенанта — за політичну короткозорість. Треба було вчасно розпізнати ворога народу в сім’ї й повідомити куди слід.

Правда, в 39-му, коли з Німеччиною підписали пакт про ненапад, батькового брата, як і інших радянських німців із сумнівними вироками, реабілітували і ледь живого, безнадійно хворого, повернули до Москви. Дядько згодом помер, а Павла знову запросили до загону кандидатів у збірну.

Навесні кандидати у збірну військових патрулів продовжують тренування. Тільки замість лижних гонок у них — біг.

Сьогодні — традиційні 6 кілометрів у лісопарковій зоні, де й розташована база «Динамо». А після пробіжки — стрільба. Справа і зліва гриміли постріли, і кулі рвали чорні силуети на мішенях. Сьогодні Павло стріляв чудово. Рука тримала рушницю, як залізобетонна підпірка. Не дивно: шість кілометрів для нього, 24-річного тренованого спортсмена, не навантаження. Інша річ — 14 або 20 кілометрів. Тут руки могли трохи тремтіти. Але сьогодні було лише шість, і тому кулі одна за одною лягали в десятку. Отже, він, Павло Гросман, — очевидний фаворит серед кандидатів у збірну. Від цієї думки приємно защеміло в грудях. Сьогодні один з найстаріших «динамівських» тренерів Григорій Митрофанович Хомич, або просто Митрофанич, — обов’язково його похвалить. Так і сталось:

— Чудово, — раптом почув він голос позаду. Але то був голос не Митрофанича. Повернув голову — ні, це був не тренер. За спиною стояла людина років п’ятдесяти у формі майора НКВС. А поряд із ним — чоловік у цивільному, який із цікавістю розглядав його.

— Чудово, товаришу капітан.

— Я лейтенант, — заперечив Гросман, підводячись з вогневого рубежу і виструнчившись. — Здравія бажаю, товаришу майор!

— Вільно! — махнув рукою той. — Ні, товаришу капітан, ви помиляєтеся. Особистим наказом наркома Лаврентія Павловича Берії вам щойно повернуто звання. Вашого родича посмертно виправдано, він виявився засудженим несправедливо, а значить, на політичну короткозорість ви не страждаєте.

Від здивування у Павла ледь не відібрало мову. Сам Лаврентій Берія наказав повернути йому звання — щось неймовірне! Він ковтнув слину. Від несподіванки навіть не здивувався, що майор так чудово обізнаний з деталями його біографії.

— Дякую, — упоравшись зі ступором, нарешті пробурмотів він.

— Не за статутом, товаришу капітан, — холодно хитнув головою майор. — Відповідайте, як слід!

— Вибачте, товаришу майор, служу Радянському Союзу! — гаркнув Павло.

— Ось це — інша справа, — сказав майор цивільному. — Сьогодні він із «динамівців» найкращий. А крім того, вільно говорить німецькою. Гарного стрільця ми могли б знайти і серед снайперів, але там майже у всіх німецька зі словником.

— Sie sprechen fließend Deutsch? (Ви вільно говорите німецькою?) — чоловік у цивільному раптом звернувся до нього німецькою.

— Ich denke, dass der freie (Вважаю, що вільно), — відповів Павло.

— У вас непогана німецька. Де вивчали? — з нотками задоволення у голосі запитав цивільний.

Павло Гросман розумів, що це запитання так, для проформи — вони, звісно, вже чудово вивчили його особисту справу. Але відповів:

— Батько і мама навчили. І потім у школі…

— Ми знаємо, як учать у школі. Хочу запитати, чи готові ви, товаришу капітан, до виконання важливого завдання партії й уряду? — запитав майор. — Якщо готові, то я залишу вас із товаришем… — він затнувся, але не назвав ім’я цивільного. — Якщо ні, то… — майор запитально позирнув на цивільного. Здавалося, з язика у нього от-от зірветься: «То переглянемо вашу біографію уважніше, може, ви і справді політично короткозорий».

Але цивільний заперечливо хитнув головою:

— Якщо ні, тоді — нічого, просто будемо вважати, що цієї розмови не було, — він повернувся до Павла. — Товаришу Гросман, для виконання спецоперації НКВС потрібна людина, яка стріляє так, як ви, і володіє німецькою, як рідною. Тобто знову ж таки — як ви. Знаю, що свого часу ви писали рапорт на відправку до Іспанії.

— Так, — Павло Гросман кивнув, ще раз упевнившись, що ці люди знають про нього все.

— Чи готові ви поїхати для виконання особливо важливого завдання за кордон?

— В Іспанію? — мимоволі вирвалося у нього.

— Ні, товаришу капітан, помилочка, Іспанію ми вже програли, — зауважив цивільний, хитнувши головою. — Це буде інша країна.

З його поведінки випливало, що за статусом він вищий за майора НКВС. То хто ж він? Чи готовий він, Павло Гросман, виконати завдання партії й уряду? У школі, потім в училищі НКВС його навчали на подібне запитання відразу відповідати: «Так точно». Так, він готовий, якщо треба, віддати життя за товариша Сталіна і справу Комуністичної партії. А ще він готовий на що завгодно, аби назавжди змити це осоружне клеймо політично короткозорого!

— Якщо вам потрібен час на роздуми… — продовжив цивільний.

— Нікак нєт! Час на роздуми мені не потрібен. Я згоден!

— Добре, залиште нас самих, — попрохав цивільний майора, і той, козирнувши, хутко зник.

— Я працівник Іноземного відділу НКВС, — сказав цивільний. — Моє прізвище — Коротков. Я дію за особистим дорученням товариша Берії і за наказом товариша Сталіна. Завтра ввечері ми повинні виїхати в Берлін. Там ви зробите один влучний постріл. Лише один. Відстань буде близько ста метрів. Ціль — людина. Можете ви гарантувати успіх?

— Я можу гарантувати успіх і на відстані 500 метрів, товаришу Коротков, — гаряче запевнив Павло Гросман.

— Ні, відстань буде саме сто метрів. Ви погоджуєтеся?

— Так точно.

24 червня 1940 року, 11 год. 22 хв.

Берлін

Штурмфюрер Кемпке оглядав сусідні будівлі у бінокль кожні півгодини. За наказом керівництва він прикривав фасадну частину готелю, де жив радянський художник Гущенко. Загалом на охорону художника було кинуто чотири особи. Штурмфюрер Кемпке знаходився у кімнаті поверхом вище номера, де той проживав. Шарфюрер Леман під виглядом коридорного чергував у коридорі готелю і ще двоє сиділи в машині внизу. Навіщо і від кого вони мали охороняти цього чоловіка, для них було таємницею за сімома замками.

Усе було як зазвичай, але кілька секунд тому Кемпке накрило відчуття небезпеки. За вікном щось змінилося! Що? Він іще раз оглянув будівлю навпроти і відразу зрозумів, що його стурбувало. На п’ятому поверсі у будинку, розташованому майже навпроти, вікно було відчиненим! Літнє сонце віддзеркалювало від усіх вікон, крім одного. Він уважно придивився до відчиненого вікна і побачив, що в кімнаті була людина. Людина схилилася над столом.

Людина. Ну й що? Чого вона схилилася над столом? Може, пише листа, може, їсть. Але навіщо вона відкрила вікно, адже щойно закінчився дощ і на вулиці досить-таки прохолодно? Через гострий кут огляду штурмфюрер не бачив, що робить той чоловік. Він іще раз пройшовся поглядом по вікнах у будинку навпроти. Решта вікон були зачинені. Але коли погляд Кемпке повернувся до відчиненого вікна, він відразу напружився — людина тримала в руках снайперську гвинтівку.

Donnerwetter! Телефонувати немає часу. Художник у номері, і жити йому залишилося, можливо, кілька хвилин. Кемпке кинувся до своєї гвинтівки. Швидко розчохлив її. Вставив на місце магазин, відкрив вікно. І взяв людину в глибині кімнати на приціл.

Снайпер Павло Гросман в окуляр уже ловив постать художника, який ходив кімнатою. Він на кілька секунд з’явився з ванної, кинув рушник у крісло і знову зник за дверима. Зараз він з’явиться знову, снайпер на мить відірвався від окуляра. Поморгав, аби зволожити око, і раптом побачив, що над номером художника відчинене вікно і з того вікна людина теж цілиться у нього зі снайперської гвинтівки!

Кемпке зрозумів, що снайпер навпроти помітив його і повернув гвинтівку вище, намацуючи його, штурмфюрера Кемпке, оптичним прицілом. Добре, значить художнику наразі нічого не загрожує! Штурмфюрер присів, поклавши приклад на підвіконня. Все-таки він був у виграшній позиції. Людина зі снайперською гвинтівкою навпроти не ризикувала висунутися на вулицю і стояла у глибині кімнати, тримаючи притиснуту гвинтівку до плеча, а він був схований за підвіконням. Кемпке знав, як б’є його гвинтівка. До невідомого було близько ста метрів. Значить, треба взяти на поділку в прицілі нижче і лівіше. Вітер на такій відстані ролі не грає. Кемпке піймав обличчя, що біліло в глибині кімнати, в окуляр прицілу і плавно, як на навчаннях, натиснув спуск. Куля вирвалася зі ствола і через одну п’яту долю секунди вдарила у голову людини в кімнаті.

Павло Гросман устиг лише побачити спалах у вікні навпроти і вже не чув пострілу.

А ось Коротков постріл чув. Він стояв у кімнаті, прихилившись до стіни, і Кемпке не міг його бачити. Зате Коротков бачив, як раптом бризнули у всі боки кров і мізки і як голова Павла Гросмана ніби розкололося навпіл, а тіло мішком упало на підлогу. Поряд з тілом із брязкотом упала гвинтівка.

Два дні тому Олександр Коротков приїхав з Москви, а вчора орендував кімнату в житловому будинку якраз навпроти вікон кімнати готелю, де жив художник Микола Гущенко. Туди ж завіз снайперську гвинтівку. Сьогодні вони зі снайпером Павлом Гросманом зранку вели спостереження за кімнатою Гущенка. Він був у готелі й нікуди не виходив.

Коротков добре знав Гущенка по Парижу, де разом з ним займався технічною розвідкою. І тому від цього завдання — убити старого товариша — наче щось щеміло в душі. Але таким був наказ наркома Берії: «прибрати» Гущенка. Накази не обговорюються. Колись, можливо, хтось інший з ІНО одержить наказ «прибрати» його, Олександра Короткова. І у того «когось» теж рука не здригнеться. І він теж нічого не запитає — буде знати, що так треба партії й уряду.

І ось тепер все пішло шкереберть, і він не міг зрозуміти чому. Позадкував під стіною, не відводячи погляду від закривавленого тіла. Гросман мертвий, нічого сумніватися. Куля роздробила лобову кістку. Швидко збіг сходами, сів у припаркований із чорного ходу «хорх» і поїхав у напрямку радянського посольства. Залишив «хорх» на Belle Alliance plas і далі пішов пішки.

Щось пішло не за планом… Але що? Єдине, що спадало на думку — може, у готелі, де жив Гущенко, відбувалася якась важлива зустріч когось із нацистських бонз, яку охороняли снайпери. Припустити, що Гущенко зрадив і став подвійним агентом? Ні, ніколи нацисти не будуть охороняти навіть важливого агента зі снайперами.

23 червня 1940 року, 18 год. 45 хв.

Москва, Кремль

Сталін здригнувся від стукотіння в шибку. Підвів погляд. То був його старий знайомий ворон. Підійшов до вікна.

«Чого тобі, — подумки запитав Сталін. — Ти теж хочеш сказати, що я даремно здав інформацію про зустріч з англійським послом Кріппсом Гітлеру? Он Молотов, Кам’яна задниця і трухляві мізки, намагався мене відговорити від цього. Наважився радити мені змінити думку, хоч раніше цього ніколи не робив. А я впевнений, що зробив правильно! Ми повинні робити вигляд, що є надійними союзниками і не маємо таємних від Гітлера контактів з англійцями. Це потрібно, аби Адольф не повернув свою армію на схід».

А тим часом завтра чи за кілька днів він проведе рішення Політбюро про перехід на семиденний робочий тиждень. Досить вихідних! За прогул — під суд! Звільнення за власним бажанням — заборонити! А ще за кілька днів війська Червоної армії увійдуть у Буковину, аби Румунія не стала плацдармом для удару німців по СРСР. Але треба виграти — день, місяць, рік…

Задзвонив телефон. Поскрьобишев доповів, що прибув Берія.

— Нехай увійде.

— Здравія бажаю, Йосипе Віссаріоновичу!

Сталін дивився на ворона по той бік вікна. А ворон дивився на нього. «Невже тобі сто років?» Шарпнув за важку портьєру, що відділила його від воронячого погляду. Мовчки, ніби не пам’ятаючи, навіщо викликав, подивився на Берію.

— Лаврентію, відміни операцію по художнику.

— Що таке, Кобо, ти ж сам… — Берія ошелешено розвів руками.

— Мені тільки що передали з німецького посольства через Молотова, що Гітлер подарував йому альбом своїх акварелей. Вручив чи то Ріббентроп, чи то Розенберг. Особисто йому. Альбом власних акварелей. То навіщо Гітлеру його вбивати? Подумай сам. Твоя операція тепер безглузда.

— Альбом малюнків самого Гітлера? Цьому художнику? — у Берії під пенсне очі полізли на лоба.

— Ти, як завжди, ні хєра не знаєш, Лаврентію! — Сталін з явним роздратуванням махнув рукою. Нічого не знаєш….

— А чому Гітлер подарував саме Гущенкові цей альбом?

— Мені це невідомо, це ти маєш знати! Так що операцію по Гущенку і по делегації художників в цілому зупинити. Ніяких акцій.

— А дружина?

— Дружина нехай їде до нього. Молотов розповів, що, за словами Деканозова, німці дуже прихильні до Гущенка і запрошують його на різні прийоми. Так що маєш усіляко сприяти його контактам! Гущенка не чіпати! У Німеччині панує культ сім’ї. На прийоми чиновники ходять з дружинами. Нехай він теж буде з дружиною. Так сказав Молотов. Значить, так і буде. Все, ти вільний, — і Сталін відвернувся до вікна, даючи зрозуміти, що аудієнцію закінчено. Відхилив штору. На підвіконні й досі сидів ворон і зазирав до кабінету вождя. Сталін підійшов до стола, зняв слухавку телефону, що зв’язував його з Поскрьобишевим.

— Зайди.

Той миттю з’явився на порозі з блокнотом у руці. Сталін пройшов повз стіл до дверей, на мить зупинився перед Поскрьобишевим, дивлячись кудись над його головою. Повернувся до вікна, кивнув на ворона:

— Слухай, товаришу Поскрьобишев, звідки в Кремлі стільки вороння?

— Вони тут жили завжди, товаришу Сталін. Накажете перестріляти?

Сталін замислився. Сказав, роблячи довгі паузи між словами:

— Ні, нехай ще поживуть… Років сто. Вільний.

24 червня 1940 року, 12 год. 42 хв.

Берлін

Радянський резидент у Берліні Амаяк Кобулов сидів у своєму кабінеті і водив пальцем по рядках німецької газети, намагався знаходити знайомі слова. Але таких було небагато.

Олександр Коротков, не постукавши, як буря, увірвався до Кобулова й упав у крісло:

— Мертвий, — сказав він, ледь відсапавшись. Охопив руками голову.

— Хто? — охнув Кобулов, підводячись. Газета упала на підлогу. — Хто мертвий, Гущенко?

Він навис над своїм щойно призначеним заступником величезною брилою. Той опустив руки і підвів очі:

— Ні, наш снайпер. Я все зараз поясню, збіг обставин…

— Дяка богові! — Кобулов сів. — Щойно отримали наказ художника не чіпати! Я вже зібрався відправити за вами людей.

У Короткова округлилися очі, він зробив великий видих, намагаючись приборкати серце, яке шалено калатало:

— Хай йому біс! Твою мать! То навіщо ж…

— Не нашого розуму справа, — перебив його Кобулов. Підняв газету з підлоги. — Ти ж його знаєш? Цього художника, чорт забирай!

— Так, знаю, перетинався з ним у Парижі.

— То зустрінешся з ним і скажеш, що його місія скінчена. Та він має залишатися в Берліні. До нього приїде дружина. Хай ходить на всі прийоми, в театри. Словом, веде світське життя. Так вирішила Москва.

— Хай йому біс, — ще раз вилаявся Коротков. — Але наш снайпер — мертвий! Загинув ні за хрін собачий.

— Нам це чимось загрожує? — занепокоївся Кобулов.

— Ні. У нього документи громадянина Болгарії. Болгари — союзники німців. Цар Борис — друг Адольфа. Хай там розбираються. Гвинтівка англійська, одяг — болгарського виробництва. Черевики німецькі. Швидше за все вирішать, що він англійський шпигун.

— От і чудово! — задоволений Кобулов устав і поплескав Короткова по плечу. — Молодець. Тепер — відпочивай. А завтра зустрінешся з Гущенком. І ще, я ж просив тебе по можливості не з’являтися у посольстві.

— Так, але ситуація, погодься, була екстраординарною. І тому…

— І тому?

— І тому мені потрібні «чоботи».

— Чоботи?

Коротков раптом побачив, що Кобулов дивиться на його взуття. По-думки вилаявся: важко працювати з непрофесіоналом. Тим більше, коли непрофесіонал — дурень. Пояснив:

— Про всяк випадок мені потрібні «чоботи» — резервний комплект чистих, незасвічених документів. Бажано на громадянина Угорщини або Італії.

— А, — збагнув нарешті Кобулов. — Зайди до першого секретаря і вибери собі будь-які. Як там їх… «чоботи».

22 червня 1940 року, 13 год. 15 хв.

Берлін

Уже другий день Гущенко о 13-й годині приходить у кафе «Три сімки» на Вільгельмштрасе, 95. Замість традиційної ерзац-кави замовляє чай і кладе поряд із чашкою пачку сигарет. Так він сидить рівно півгодини і чекає, коли до нього підійде посланець від Контори Олександр Коротков. Під яким іменем і за якою легендою Коротков цього разу в Берліні — йому невідомо. Можливо, він з’явиться в Німеччині як гер Леман або гер Шнайдер. Якихось додаткових знаків не потрібно, бо вони давно знають один одного. Коротков — досвідчений розвідник, офіцер Іноземного відділу НКВС, і його поява тут свідчить про те, що позиції Кобулова похитнулися. Коротков був під підозрою і не виїжджав із СРСР. А сьогодні він перший заступник Кобулова, і це, швидше за все, свідчить, що останньому недовго залишилося.

Наказ зустрітися з Коротковим Гущенко одержав безпосередньо від Фітіна в телеграмі, що вчора прийшла в посольство. У кафе, крім Гущенка, був лише один відвідувач, який, мабуть, із самісінького ранку наливався пивом. На ньому якась м’ята уніформа — здається, будівельника. Будівельник час од часу клацає пальцями і замовляє черговий кухоль пива і, коли кельнер ставить його перед ним, довго вичитує того за те, що пиво налите не по вінця. Кельнер із винуватим виглядом пояснює, що пиво наливається не по вінця, а на палець нижче. На що будівельник кричить:

— А піна?! — маючи на увазі, що офіціант не враховує товщину піни.

Коротков з’являється майже о пів на другу. Високий брюнет середнього віку з виразними очима і тонкими губами, має атлетичну фігуру. Коротков на мить зупиняється у дверях, озирається і, посміхаючись, прямує до Гущенка.

— Привіт, Миколо. Боявся, чи впізнаю. Але, на щастя, тут помилитися важко, — він говорить тихо, німецькою мовою і киває на будівельника, який нарешті віддав офіціантові свої марки. — Вам величезна подяка від Меркулова і Фітіна. Вважайте вашу місію на цьому завершеною. Відпочивайте, спілкуйтеся з колегами по цеху. І це все. Фітін просив мене передати вам інформацію про завершення місії особисто, щоб Кобулов не навантажив вас іще чимось. До речі, завтра має приїхати ваша дружина…

До них підходить офіціант, і Коротков замовляє дві ерзац-кави. Той трохи невдоволено запитує чи не хочуть пани пива або шнапсу. Почувши, що не хочуть, іде наливати черговий бокал пива будівельнику.

— А як щодо мого завдання зі збору особистої інформації про фюрера? — Гущенко посміхається, він не приховує радості від того, що приїде Марія.

— Це тривале завдання. Ви повинні продовжувати спілкуватися зі своїми знайомими. Особливо з Гофманом. Інформацію викладете частинами. Робити це можете лише в посольстві. Ми виділимо вам для цього якщо не кімнату, то окреме місце. Відправлятися в Москву ця інформація буде виключно дипломатичною поштою. Із собою ви не повинні назад везти жодного папірця.

— Багато з того, про що я повідомлю, можна дізнатися з англійських газет.

— Так. Шпигунство — вимираюча професія. Скоро за нас усе будуть робити газети. Але, по-перше, інформація в газетах буває правильною або помилковою. І саме ви можете або спростувати, або підтвердити її. А по-друге, ми з вами маємо постійно підтверджувати свою корисність. На жаль. А може, на щастя.

Коротков попрощався, потиснув Гущенкові руку й пішов.

Гущенко розрахувався за каву. Він би волів ще посидіти і подумати, але треба було йти, принаймні, щоб не свідчити в поліції — конфлікт між будівельником і офіціантом наближався до апогею.

Коли він ступив на бруківку і зачинив двері, сніп яскравого сонячного світла вдарив йому в очі. Гущенко зажмурився і раптом зрозумів, що важке ярмо звалилося з його плечей. І ще — і це найголовніше: до нього їде Марія!

Епілог

Розповідь князя фон Клейста тривала до пізньої ночі. Її кілька разів переривав ввічливий стукіт у двері секретаря, якому граф відповідав проханням «не турбувати». Кілька разів він наказував секретарю принести кави з печивом.

— Звідкіля ви все це знаєте? — запитав я графа.

— Я збирав інформацію, що називається, по крихтах. Деякі моменти я накидав у вигляді ескізів і здогадок. Але впевнений, що приблизно все так і було. Багато чого розповіла мені мама, яка, як ви розумієте, стала мадам Лілією фон Клейст. Тоді батько просто захотів узяти участь у її долі і фактично вирвав із пазурів Лаврентія Берії й НКВС. Співчуття переросло у велике кохання, а згодом — у щасливий шлюб. Для отримання німецького громадянства довелося відновлювати мамину родослівну і, як тоді вимагалося, доводити її арійське походження. Усе спростилося, коли виявилося, що її предки були далекими родичами особистого фотографа і друга фюрера Генріха Гофмана.

Але мамине щастя було не дуже довгим. Після поразки Німеччини батько був засуджений судом антигітлерівської коаліції, як один із найближчого оточення Ріббентропа, і провів у таборах десять років. У 1970 році мені вдалося зустрітися у Роттердамі із самим Миколою Гущенком і його дружиною Марією. Вони гостювали там у його брата. Ми проговорили майже добу, і таким чином мозаїка склалася у велику картину. На жаль, більшості учасників цієї історії тепер уже немає серед живих.

До речі, серед моїх останніх надбань — копія телеграми резидента в Берліні Кобулова, датована липнем 40-го. Її щойно розсекретили російські архіви. Він простягнув мені аркуш:

«Посольство СРСР у Берліні

Кобулов

Наркому внутрішніх справ Берії

Цілком таємно

24 червня я і тов. Павлов брали участь у прийомі, який був організований художнику тов. Гущенку, як представнику ВОКСу, Клейстом, Ростом і Шютте — працівниками бюро Ріббентропа. Прийом полягав в огляді визначних пам’яток Берліна, у тому числі і заводів Сімменс — Шукерт, в сніданках і обідах. На питання, як скоро Німеччина думає впоратися з Англією, Клейст відповів, що для цього, за їх розрахунками, буде потрібно шість тижнів.

Під час вечері 25 червня Клейст, підпивши, тримав себе вкрай розв’язно. Заявив, що вони розуміють, що перемога над англійським островом не означає розвалу Британської імперії й не призведе до здачі її колоніальних володінь Німеччині.

Клейст, Шютте, Рост у захопленні військових успіхів Німеччини. Клейст питав іронічно, як зможе виїхати англійський посол Кріппс із Москви, якщо всі шляхи на Британські острови відрізані союзниками рейху, і відповів сам на своє питання, заявивши, що єдиний шлях Кріппсу в Лондон — через Північний полюс».

— Гер Клейст, і що було далі?

— Далі — загальновідомі речі. 22 червня 1940 року після чергового обговорення у найближчому колі Гітлер дав завдання генштабові вермахту готувати план нападу на СРСР. А вже в липні 1940-го почалася повільна концентрація німецьких військ на радянських кордонах. Ось ще одне свідчення з розсекречених Росією архівів.

Він простягнув мені ще один аркуш:

* * *

«Заступник начальника прикордонних військ НКВС

Союзу РСР генерал-майор Петров

начальнику 5 відділу ГУГБ НКВС СРСР Фітіну

№ 19 / 47415

13 липня 1940

Цілком таємно

За даними закордонної агентури та прикордонних військ Української РСР, відзначається прибуття у прикордонну смугу в напрямку міста Перемишль німецьких піхотних і танкових частин.

За останній час відзначені новоприбулі частини німецької армії: в м. Кросно (65 км південний схід від Перемишля) — п’ять піхотних полків №№ 647, 289, 134, 438 і 36;

в м. Ярослав (20 км північ від Перемишля) — 39-й піхотний і 116-й артилерійський полки;

в м. Жешув (60 км північний захід від Перемишля) — 129-й піхотний, зенітний і артилерійський полки;

у м. Пшеворськ (40 км північний захід від Перемишля) — 192-й піхотний, 44-й артилерійський полки і 16-й окремий станково-кулеметний батальйон.

7.6.1940 р. відзначено прибуття танкової частини в м. Люблін (100 км західніше Брест-Литовська).

Відомості перевіряються».

* * *

— До кінця 1940 року готувався план нападу на СРСР. У листопаді на зустрічі з Молотовим, який приїхав у Берлін, Гітлер нічого не відповів на закиди Молотова про перекидання військ вермахту в Фінляндію та Румунію. Відбувся загальними фразами — обіцяв розібратися в ситуації. А ввечері не прийшов на влаштований Молотовим на честь фюрера бенкет у Радянському посольстві. Які ще докази наближення війни потрібні були СРСР? А менше ніж через місяць, 18 грудня, Гітлер підписав план нападу на СРСР, який німецький генштаб підготував за півроку.

План отримав кодову назву «Червона борода» — «Барбаросса». Інформація, яку передав Гущенко ще в червні, була, що називається, «гарячою». Сталін володів нею вже тоді, коли Гітлер лише обговорював можливість удару по СРСР в найближчому колі: з Геббельсом, Гейдріхом, Гіммлером, Ґерінгом і Борманом.

На початок липня 1940 року перспектива вторгнення на Британські острови стала ще більш невизначеною, англійці відбивали атаки Люфтваффе, не збиралися здаватися, і це підштовхнуло Гітлера заявити своєму найближчому оточенню: «Надія Англії — Росія й Америка, — заявив він. — Якщо умруть надії на Росію, Америка також відпаде від Англії, тому що розгром Росії буде мати, як наслідок, неймовірне посилення Японії в Східній Азії».

Після інформації, переданої Гущенком, іншої достовірної інформації про підготовку нападу Німеччини на СРСР дуже довго не надходило. Гітлер тримав усе в цілковитій таємниці. Директиву про «Червону бороду» роздрукували у дев’яти примірниках. Три відправили керівникам родів військ, а решта шість так і залишилися в особистому сейфі Гітлера до кінця війни.

Сталін ігнорував повідомлення Гущенка і подібні, протиставляючи їм докази того, що Німеччина не нападе на СРСР, яких теж було багато, про що дбали дезінформатори Гейдріха й Канаріса.

— Цікаво, князю, а як склалася доля вашої мами — фрау Лілії? — запитав я.

— Мама вийшла заміж за фон Клейста наприкінці 1940-го. Я народився у 1941 році. Мама померла тільки у 1990-му. Батько лише на півтора місяці пережив її. Мама мені говорила про цей малюнок. Він зник із нашого будинку в Берліні в 1945-му. Я довго шукав його. Був готовий заплатити за нього будь-яку суму, і у мене немає сумніву в його автентичності.

Руки Клейста обережно розгладили аркуш з намальованою олівцем жінкою в накидці. Очі його випромінювали щастя й цілковите задоволення своїм придбанням.

2008—2014 pp.

Микола Глущенко: яскрава сторінка з фантастичного життя

Читання книги Станіслава Стеценка «Війни художників» нагадало одну історію, що сталася безпосередньо зі мною. У 1982 році я завершив навчання на мистецтвознавчому факультеті Київського художнього інституту, де успішно захистив дипломну роботу «Творчість Миколи Петровича Глущенка». Вивчаючи біографію знаменитого українського художника, зустрічаючись із його родичами та знайомими, я дізнався, що його ім’я і життя оповиті безліччю різноманітних легенд. Казали, що Глущенко був не тільки чудовим живописцем, але й гарним спортсменом, тонким дипломатом, улюбленцем жінок, вельми харизматичною особистістю. Далі йшли вже й зовсім фантастичні відомості: Глущенко, мовляв, знаменитий розвідник, який був особисто знайомий з Гітлером, передав на Батьківщину багато секретної військової інформації і взагалі він генерал і Герой Радянського Союзу, але це — закрита інформація. Якщо чесно, я не знав, чому вірити, а чому — ні. Найбільш легкий спосіб перевірити ці легенди — запитати вдову і найближчих родичів. Тут, щоправда, теж не все було так просто. Про любовні романи вдову не спитаєш, а щодо знайомства з Гітлером і розвідувальної діяльності Марія Давидівна була абсолютно непохитна: «Ні, брехня, дурниця», — рішуче відповіла вона, правда, з посмішкою Джоконди на вустах. Написавши диплом, я так і не зміг прояснити багато з таємниць художника. Поступово, з роками, завдяки новим знайомствам, деякі загадки були розгадані, хоча не всі, далеко не всі…

Великою удачею, в сенсі знайомства зі справжньою біографією художника, стали події кінця 1990 — початку 1991 років, про які я, власне, і хотів розповісти. Я давно мав намір потрапити в архів республіканського Комітету держбезпеки, щоб ознайомитися з особистою справою Глущенка, але жодної нагоди не було. І ось одного разу, в 1990-му, мене познайомили з генералом Голушком, який очолював у цей час КДБ України. Микола Михайлович Голушко запам’ятався мені високим чоловіком міцної статури за п’ятдесят, карооким, з жорстким виразом очей — справжній генерал. Його образ пом’якшували рогові окуляри і велике чоло, що додавали йому рис інтелігента. Власне таким, як я дізнався пізніше, його і сприймали працівники, наскільки цей образ узагалі міг узгоджуватися з названої посадою. Я одразу ж звернувся до нього із запитанням, чи є особиста справа знаменитого художника в архіві Комітету і чи можна з нею ознайомитися. Генерал відповів мені, що Глущенко справді був розвідником, його справа в архіві таки існує, і він спробує мені допомогти. Правда, сказав Голушко, це питання складне. У справі Миколи Петровича є «живі сторінки», як висловився генерал, і дати мені її в руки, як людині цивільній, абсолютно неможливо. Однак Голушко тут же запропонував вихід із ситуації. «Мені самому давно хотілося ближче познайомитися з біографією Глущенка, — сказав Микола Михайлович. — Тому пропоную такий варіант: справа перебуватиме в моїх руках, ті сторінки, які я вважатиму важливими, я буду зачитувати вам вголос. Я дозволяю вам не тільки конспектувати сказане, але й записувати на портативний магнітофон». Чи потрібно казати, що я був щасливий через такий поворот подій, наскільки може бути щасливий дослідник, який отримує доступ до найважливіших матеріалів свого пошуку. Спосіб вивчення документів був, без сумніву, не ідеальний, але хоча б у такому вигляді я міг ознайомитися з цілком засекреченою до цього моменту інформацією.

Протягом декількох тижнів я тричі побував у просторому кабінеті генерала на вул. Володимирській. Кожна зустріч тривала близько двох годин. Нам принесли шість грубезних томів, наповнених пожовклими від часу паперами та світлинами, що пахли затхлим повітрям архіву. В них була зосереджена докладна інформація щодо багатьох невідомих деталей біографії художника. Тоді я вперше дізнався про короткострокову мобілізацію Глущенка в денікінську армію, розгром якої привів юного Миколу в Європу, зафіксував точні адреси: паризької майстерні на вулиці Волонтерів, 23 і московської комуналки на вулиці Біговій, 10, кв. № 117; почув про здану в 1949 році особисту зброю — браунінг. У справі було безліч малоцікавих подробиць про родичів Глущенка. Працівникам спецслужб було дуже важливо знати, що дівоче прізвище його дружини — Бронштейн, що у неї є брат — Ілля Давидович, який живе в Брюсселі і має завод грамплатівок, що сестра Глущенка — Віра Петрівна, живе в Харкові і замужем за радянським агрономом Ісаковим і т. д. і т. п. Однак в особистому архіві художника-розвідника, який працював під псевдонімом Ярема, перебували і сенсаційні сторінки, зокрема доповідна, в якій містилося його донесення про підготовку фашистської Німеччини до нападу на СРСР. У шапці документа значилося: «т. Сталіну, т. Молотову», дата: «10 червня 1940 року». Тобто не пізніше 11-го Сталін уже прочитав доповідну, більш ніж на п’ять місяців раніше, ніж радіограму знаменитого розвідника Ріхарда Зорге, котрий попереджав про те саме, але вже 18 листопада. З’ясувалося, що Глущенко передав в СРСР креслення понад 205 видів новітньої європейської військової техніки, зокрема авіамоторів для винищувачів. Легендарні донесення Яреми чергувалися з дріб’язковими доносами на нього різного роду дрібних «стукачів», які поспішали доповісти про знайомство художника з численними «буржуазними націоналістами» й «агентами Заходу».

Я конспектував у зошиті, користувався магнітофоном, і часом, як виняток, Голушко передавав мені томи справи в руки, щоб я міг побачити світлину або правильно записати якесь ім’я або географічну назву, щоправда, за умови не перегортати сторінки. Я почувався мало не піонером, який відкривав незвідані землі, і вже смакував той швидкий момент, коли сенсаційне повідомлення про розвідувальну діяльність Глущенка з’явиться на сторінках преси. І воно з’явилося, щоправда, не зовсім так, як я передбачав. Відверто кажучи, вже не пам’ятаю, хто з моїх знайомих подзвонив мені 6 грудня 1990 року і запитав, чи я читав матеріал про Миколу Петровича у популярній тоді газеті «Вечірній Київ». Яке ж було моє здивування, коли, купивши в кіоску свіжий номер, я виявив там статтю під назвою: «“Ярема” повідомляє: Гітлер готовий до війни». У публікації саме і було піддано широкому розголосу секретні матеріали справи Глущенка з архіву КДБ України тільки не мною, а В’ячеславом Попиком, як я дізнався пізніше — кадровим співробітником архіву. «Контора» не могла допустити, щоб цивільний перший опублікував сенсаційну інформацію про знаменитого розвідника, тому випередила мене. Чи жалкував я про те, що під матеріалом стояло не моє ім’я? Як егоїстичний науковець — безумовно. Як романтик-дослідник, напевно, ні. Моя кінцева мета — зробити публічною інформацію щодо справи Глущенка з архіву КДБ — була досягнута. Причому вона була досягнута з лишком, позаяк не всі матеріали, опубліковані в статті, я встиг законспектувати дослівно. Одна з таємниць, головна таємниця, що оточувала ім’я Глущенка, була розкрита. І хоча Микола Петрович не виявився ні генералом, ні підпільним Героєм Радянського Союзу, сенсаційність нової інформації про нього стала тепер загальнодоступною, була незаперечна. Чи були розкриті всі таємниці Глущенка? Звісно, ні! Наприклад, історія його знайомства з Гітлером залишається загадкою понині, як і деякі інші, менш масштабні події, що траплялися чи ні в житті художника. Як не дивно, незважаючи на тимчасову дистанцію, відповіді на деякі запитання продовжують надходити і сьогодні.

Чому я згадав про цю невелику історію 25-річної давнини? Мені здається, що вона безпосередньо пов’язана з написанням «Воєн художників». Не виключено, що без згаданих вище подій справа Глущенка ще багато років припадала б пилом в архівах КДБ УРСР — СБУ і чудовий сюжет для національного бестселера й нині міг був би недоступний Станіславу Стеценку. А його нова книжка, на мою думку, вдалася на славу. Насамперед, дуже важливо, що на наших книжкових полицях узагалі з’явився роман, присвячений реальному знаменитому живописцю — нашому співвітчизнику. Не так багато в українській літературі написано книжок про відомих діячів національної культури. Крім того, прототип головного героя справді володів фантастичною біографією. Це не просто роман, а авантюрно-пригодницький роман. Він створений за традиціями класичного бестселера, в якому присутні всі необхідні інгредієнти: пригодницький жанр, детективна інтрига, постійна напруга, в якій перебуває головний герой, кров, секс, несподівані повороти сюжету. Додайте до цього реальну канву розповіді, що лежить в основі роману, й отримаєте захоплюючий літературний хіт.

Передбачаю, що, перегорнувши останню сторінку роману, читач захоче поставити резонне запитання: «Невже всі події, описані в книжці, відбувалися насправді?» Гадаю, в даній післямові правильно відповісти на нього так: «Не всі, але багато, до того ж — основні». Великі політичні фігури і їхнє оточення — реальні люди, історичні події, на тлі яких розгортаються описані події — справжні, головний герой, знаменитий художник і розвідник, і завдання, яке він виконує, — справжні. Безумовно, неймовірні небезпеки, що постійно загрожують головному персонажеві роману та його дружині, у порівнянні з подіями із життя їхніх реальних прототипів, дещо перебільшені. Але так і пишуть пригодницькі романи, а не сухі біографічні нариси. Та й прізвище літературного героя — Гущенко, а не Глущенко. В цілому він дуже нагадує реального знаменитого художника, їх ріднить художній талант, вроджений розум, такт, дипломатичність, чоловіча чарівливість. Мені, як біографу живописця, було дуже цікаво спостерігати за раптово ожилим об’єктом моїх наукових пошуків. Не можу сказати, що образ, створений Стеценком, на 100 % збігається з моїми уявленнями про Глущенка. Наприклад, як для серйозного спортсмена, яким був насправді художник: десятиборця, тенісиста, боксера і плавця, — головний персонаж вживає занадто багато міцних напоїв. Але це — право автора: побачити героя по-своєму, надати йому індивідуальні риси, до того ж, що вписуються у вибудувану сюжетну лінію. У книжці присутні і деякі вигадані літературні персонажі, але вони були створені для ще більшої життєвої переконливості образу художника-розвідника. Що ж до реальних історичних постатей, то думаю, що читач зацікавився колоритними портретами Сталіна, Гітлера і Черчілля, створеними Станіславом Стеценком, а також був заінтригований подробицями їхнього особистого життя. У книжці також відтворені яскраві образи Берії і Молотова — вірних поплічників кремлівського ката. Історичну достовірність роману надають уривки зі статей, що публікувалися в радянських і німецьких друкованих виданнях того часу, а також секретні депеші розвідслужб різних світових держав. Багато із цитованих матеріалів — справжні, вони збиралися автором протягом довгих років у різних бібліотеках і архівах.

«Війни художників» я прочитав легко і швидко, а це показник для мене, особливо враховуючи обсяг видання. Я розумію, що я є зацікавленим читачем, позаяк книжка присвячена художнику, творчість якого я вивчаю понад 30 років. Але інтуїція підказує мені, що новий роман Станіслава Стеценка стане національним бестселером, читання якого, сподіваюсь, принесло задоволення і вам, шановний читачу.

Едуард Димшиц,

кандидат мистецтвознавства,

заслужений діяч мистецтв України

Інформація видавця

ББК 84(4УКР)

С79

Художник-оформлювач Л. П. Вировець

Випущено на замовлення Державного комітету телебачення і радіомовлення України за програмою «Українська книга» 2016 року

Стеценко С. М.

С79 Війни художників: роман / Станіслав Стеценко; худож.-оформлювач Л. П. Вировець. — Харків: Фоліо, 2016. — 559 с.

ISBN 978-617-7012-27-5.

© С. М. Стеценко, 2016

© Л. П. Вировець, художнє оформлення, 2016

Літературно-художнє видання

СТЕЦЕНКО Станіслав Миколайович

ВІЙНИ ХУДОЖНИКІВ

Роман

Відповідальна за випуск К. В. Васильцова

Підписано до друку 15.02.16. Формат 70 х 108 1/16. Умов. друк. арк. 49,00. Облік.-вид. арк. 33,93. Тираж 1000 прим. Замовлення № 6-44.

ТОВ «Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції ДК № 683 від 21.11.2001 р.

61057, Харків, вул. Римарська, 21А

Надруковано з готових позитивів у ТОВ «Видавництво Фоліо»

61057, Харків, вул. Римарська, 21А

Свідоцтво про реєстрацію ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

С. 24. Здійснення операції було доручено генералові [Эріху] => Еріху Лахузену й штурмбанфюреру Альфредові Науйоксу.

С. 39. Сталін був єдиною людиною в країні, поряд з якою йому, [всесильниму] => всесильному наркому Лаврентію Берії, було незатишно.

С. 60. За ним ішов Гущенко [?] =>, в спину його підштовхував інший чоловік у капелюсі.

С. 83. У Кремлі нею [завідувів] => завідував комендант Кремля Петро Косинкін, підпорядкований Сталіну особисто.

С. 87. З особистої справи посла Німеччини в СРСР Фрідріха-Вернера [Эрдман] => Ердман Матіас Йогана Бернгарда Еріха графа фон дер Шуленбурга

С. 90. Навіть якщо Лазар Вайсбейн прославиться, як Леонід Утьосов, він все одно у [памяті] => пам'яті людей буде жидом Лазарем Вайсбейном!

С. 98. І голився, і підстригав вуса Гітлер виключно сам, не довіряючи [прислугі] => прислузі свою занадто ніжну шкіру.

С. 100. Кобулов, звісно, не знав, що його новий агент Берлінкас, який отримав прізвисько Ліцеїст, після кожної зустрічі з ним їде доповідати [свєму] => своєму справжньому патрону — штандартенфюреру СС Лікусу, діяльність котрого курує особисто Гейдріх.

С. 105. Ви повинні зробити все, аби [дезавіювати] => дезавуювати мою дурну заяву через «нашого резидента».

С. 154. <…> він налягає на копченого окуня, вправно [розтиняючи] => розтинаючи його виделкою і ножем.

С. 176. Кобо, а що нам з того, нападе [Гітлера] => Гітлер на данців і норвежців чи ні?

С. 222. Тим, Надю, що [допомогала] => допомагала профукувати народні гроші наркому оборони Клименту Єфремовичу Ворошилову.

С. 260. Фітін пішов до шафи, [схованій] => схованої у стіні, й повернувся з пляшкою й фужерами.

С. 282. [Мрія] => Марія стенула плечима, встала і пішла до темного під’їзду — звісно, що далеко й надовго.

С. 290. Німецький громадянин за цими картками отримує фунт м’яса, п’ять фунтів хліба, три [чтверті] => чверті фунта жирів, півфунта цукру і фунт ерзац-кави з ячменю.

С. 293. На [привеликий] => превеликий подив усіх, виявляється, що «Берлінер кіндль» в ресторані є аж п’ять сортів — крім світлого і темного, ще є нефільтроване, міцне і біле.

С. 308. Щось на [шталт] => кшталт них.

С. 334. Єврей з [відстобурченими] => відстовбурченими вухами і довгим гачкуватим носом довгими руками з пазурами на пальцях намагається відібрати у німецького робітника тюк бавовни.

С. 335. Ви терміново вирішили [обновили] => обновити свій гардероб?

С. 364. Повторюю, це [обов’язово] => обов’язково!

С. 394. Безгрошів’я [переслідувала] => переслідувало мене усе життя.

С. 463. Це мало бути місто, в яке будуть приїжджати паломники з усього світу, щоб лише поглянути на його чудові [будинкі] => будинки й широкі проспекти.

С. 484. Що відомо про його [стосуни] => стосунки з жінками?

С. 490. І дізнавшись, що про імітацію мова не йшла, забрав Єву до себе в [Берхгоф] => Бергхоф.

С. 517. Гітлер диктував, крокуючи з кутка в куток, а Гес тарабанив по [клавішам] => клавішах.

С. 553. Заявив, що вони розуміють, що перемога над англійським островом не означає розвалу Британської імперії й не призведе до здачі її колоніальних володінь [Німеччинні] => Німеччині.

С. 558. Історичну достовірність роману надають [зі уривки] => уривки зі статей, що публікувалися в радянських і німецьких друкованих виданнях того часу <…>.

Примітки

1

Від фр. fauve — дикий.

Content

Стеценко Станіслав Війни художників

Станіслав Стеценко Війни художників Роман

Пролог

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Епілог

Микола Глущенко: яскрава сторінка з фантастичного життя

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки