Віктор Суворов

Оповіді визволителя

«Оповіді визволителя» — про те, як був я курсантом, як сидів на гауптвахті, як чистив генеральські сортири, як став офіцером, як звільняв братську країну, яка норовила з вірного шляху звернути.

(Віктор Суворов)

Рідкісної справжності картина життя і побуту радянської вояччини.

Видавництво YMCA-Press

Суворов народжений письменником, він напише багато хороших книг, сьогодні він представляє нам свій перший шедевр.

Газета Times про перше видання книги Віктора Суворова «Визволителі[1]» (Великобританія, 1981 г.)

Прийде час, і манеру Суворова будуть копіювати, йому будуть наслідувати. Ця перспектива не повинна його бентежити — він неповторний.

Віктор Некрасов (Париж, 1982 г.)

Ми мали щастя багато років спостерігати Радянську Армію зблизька, ми багато про неї знали, багато про що здогадувалися. Книга Суворова «Визволителі», здавалося б, не відкриває нічого нового. І все-таки — як цікаво!

Gazeta Wyborcza (Польща)

Він [Віктор Суворов — Прим. ред.] описав Радянську Армію скупими мазками майстра.

Газета «Rzeczpospolita» (Польща)

Викладачі побоювалися його [Віктора Суворова — Прим. ред.] каверзних питань... Особисто я, читаючи книгу «Визволитель[2]», був вражений, з якою точністю автор зобразив київську гарнізонну гауптвахту. Ніде правди діти, самому мені довелося там відсидіти в цілому п’ятдесят з гаком діб.

Полковник Валерій Симонов, колишній начальник розвідки 8-ї гвардійської армії, однокашник Віктора Суворова по Київському вищому загальновійськовому командному училищу.

(Газета «Московская правда». 31 липня 1994 г)

Ніхто раніше не говорив про Радянській Армії з такою відвертістю, відкидаючи будь-яку цензуру, зовнішню і внутрішню.

Вікторія Шохіна

Передмова до першого видання російською[3] мовою

Ленін був ворогом. Та не простим ворогом, а підлим, підступним, глибоко законспірованим вражиною. Звернемо увагу на ленінське оточення, на тих пройдисвітів, з ким майбутній вождь світового пролетаріату пив пиво по женевських шинках та лондонських пабах, з ким дружбу водив, з ким в куренях вештався, з ким здійснив державний переворот і захопив владу.

У жовтні 1918 року, напередодні першої річниці державного перевороту, масовим тиражем була видана поштова листівка з портретами дванадцяти головних вождів РРФСР — такий собі парадний іконостас[4]: Ленін у центрі, одинадцять апостолів навколо.

Ось ким згодом виявилися ленінські поплічники.

Свердлов — підписав постанову про червоний терор, тобто про масове винищення всіх неугодних. Убитий (не виключено, що за наказом своїх найближчих соратників).

Троцький — вигнаний з Політбюро і ЦК ВКП (б), виключений з партії, витурений з країни і позбавлений громадянства, звинувачений в організації вбивств, тероризмі, шпигунстві, пособництві фашистам, шкідництві. Смертельно поранений агентом НКВС.

Зинов’єв — як випливає з вироку радянського суду, найсправедливішого суду в світі, «організував терористичний центр для скоєння вбивств керівників комуністичної партії та уряду СРСР, підготував і здійснив злочинне вбивство Кірова». Ясно, що ворог такого калібру був засуджений і розстріляний.

Каменєв — разом з Зинов’євим «організував терористичний центр для скоєння вбивств вождів пролетаріату». Засуджений і розстріляний.

Риков — звинувачений у зраді Батьківщині, шпигунстві, скоєнні диверсій, тероризмі і шкідництві. Засуджений і розстріляний.

Бухарін. На судовому процесі Генеральний прокурор СРСР охарактеризував його так: «Шпигун і вбивця, орудує філософією, мовби товченим склом, щоб запорошити своїй жертві очі перед тим, як розтрощити їй голову розбійницьким кастетом». Засуджений і розстріляний.

Радек, як випливає з вироку, «вступав у зносини з іноземними державами з метою організації спільної боротьби проти Радянського Союзу, систематично займався шпигунством і шкідництвом». Отримав тюремний термін і був убитий кримінальниками в тюрмі (за наказом з Кремля).

Криленко — звинувачений у шкідництві і тероризмі, засуджений і розстріляний.

Покровський — помер своєю смертю, однак згодом з’ясувалося, що «школа Покровського[5]» була «базою шкідників, шпигунів і терористів, що спритно маскувалися за допомогою шкідливих антиленінських історичних концепцій».

Луначарський — помер своєю смертю до початку Очищення, інакше був би зарахований до тієї ж зграї злодіїв, шпигунів, терористів і шкідників.

Коллонтай — до самої смерті в 1945 році залишалася на дипломатичній роботі. Скептично ставилася до родини, вважаючи, що жінки мають служити інтересам класу, а не відокремленому осередку суспільства. «Судова і психіатрична медицина давно знає цей (ангелоподібний) тип серед природжених злочинниць і повій» — писав про Коллонтай в своєму щоденнику[6] Іван Бунін.

Всі вони — Зинов’єв і Каменєв, Троцький і Риков, Радек і Бухарін, — виявилися мерзотою, мерзенними зрадниками, підлими шкідниками. Вони залили країну ріками крові, винищивши мільйони своїх співгромадян. Це вдалося їм лише тому, що вони винеслися на вершини нічим не обмеженої влади.

Хто ж їх вивів туди?

Самі пролізли. Під керівництвом Леніна.

Ленінських поплічників, всю так звану «ленінську гвардію» довелося знищити: кому кулю в потилицю, кого головою об бетонну підлогу, кому льодорубом по черепу.

«Смердюча купа людських покидьків» — так найсправедливіший в світі радянський суд охарактеризував найближчих соратників вождя революції.

Ким же в такому випадку був Ленін? Виходить, що він був центром і вершиною смердючої купи. На процесах над ворогами народу було неспростовно доведено, що більшість тих, хто робив революцію разом з Леніним, були агентами іноземних розвідок. Виходить, Ленін був ватажком цієї мерзенної зграї, шпигунським резидентом.

Три десятка років з ворогами народу боровся товариш Сталін. Він винищив незчисленні натовпи шкідників і шпигунів. Проте чим більше ворогів знищував Сталін, тим більше їх ставало. Та й сам Сталін виявився кривавим тираном. Він був убитий своїми вірними учнями і соратниками. Комуністична партія Радянського Союзу на своїх історичних з’їздах розвінчала культ особи Сталіна. За рішенням кращих представників комуністичної партії, що зібралися в Кремлі на з’їзд, тисячі пам’ятників Сталіну, гранітних і мармурових, бронзових і чавунних, залізобетонних і гіпсових, були розбиті, роздроблені, переплавлені, його портрети порізані, його твори спалені, а його труп винесений з мавзолею.

Після вбивства Сталіна раптом з’ясувалося, що найближчий друг і соратник «генія всіх часів і народів», Маршал Радянського Союзу Берія Лаврентій Павлович, ватажок всіх винищувачів ворогів, сам виявився ворогом. Берію і всю його зграю довелося розстріляти.

До речі, попередники Берії на посаді верховного борця з ворогами також всі виявилися ворогами. Їх довелося винищувати цілими поколіннями: дзержинців і менжинців — руками Ягоди, «ягодинське кодло» (це не лайка, а офіційний юридичний термін) — руками Єжова, єжовців — руками Берії.

Про те, наскільки органи боротьби з ворогами народу були заражені шпигунством і шкідництвом, говорить така статистика. У 1935 році в НКВС були введені спеціальні звання. Для вищих керівників НКВС були встановлені звання комісарів Державної безпеки 3-го, 2-го і 1-го рангу, для найголовнішого — звання Генерального комісара Державної безпеки. Звання комісарів ДБ, від 3-го рангу до Генерального включно, в той момент отримав 41 вищий керівник НКВС. З них:

• один втік в Маньчжурію і пізніше був убитий японцями,

• один був убитий бойовими товаришами в кабінеті старшого начальника,

• один збожеволів і помер у божевільні тюремного типу,

• троє скінчили життя самогубством (Мазо, Погребинський, Каруцький),

• 35 осіб розстріляні за звинуваченням у шпигунстві, організації змов і терористичній діяльності.

Ворогів доводиться ліквідовувати. З цим не посперечаєшся. Проблема в тому, що й ті, хто ворогів ліквідував, знову і знову виявлялися ворогами рідної комуністичної партії і радянського народу, пройдисвітами, розпусниками, кар’єристами, які примазалися до партії, безпринципними інтриганами, волюнтаристами, про які навіть соромно згадувати.

Сотні мільйонів людей в часи Леніна і Троцького, Сталіна і Берії, Маленкова і Хрущова вважали, що служать своїй Батьківщині, своєму народу. Ви помилялися, дорогі товариші. Ви служили ворогам народу, ви служили мерзенним нікчемним людцям, зрадникам і шпигунам. Ви виконували явно злочинні накази ворогів Вітчизни.

А потім настала інша епоха. Пройдисвітів і кар’єристів розігнали, і на вершину влади піднявся великий політик, блискучий полководець, видатний борець за мир товариш Брежнєв Леонід Ілліч.

Всі любили Брежнєва, і я любив.

Всі кричали «ура», і я кричав.

Потім, відчувши недобре, втік.

Тепер з’ясовується, що це було правильне рішення. Виявляється, Леонід Ілліч дійсно був політиком ленінського типу, тобто вершиною і центром купи смердючих людських покидьків, ватажком злочинної зграї, що мерзеніли в розкоші і корупції, довівши країну до економічної катастрофи.

Дехто дивується моїй проникливості: як же я зміг зрозуміти, що Брежнєв був пройдисвітом, за часів, коли всі його так любили? Ніякого секрету: я його вирахував.

І коли ти, мій читачу, зараз служиш новим вождям, то ось тобі моє пророцтво: настане час, і настане дуже скоро, коли ті, кому ти служиш, виявляться в довгому списку ворогів нашого народу.

Не віриш? Тоді сам займися статистикою. Копни архіви області, в якій живеш, зазирни в архіви свого рідного міста чи села, полку, в якому служиш, заводу чи колгоспу, де працюєш, і побачиш, що всі, хто керував, з ленінських часів, виявилися ворогами. Це випливає з протоколів їхніх зборів і з’їздів, з газети «Правда».

До речі, «Правду» в усі часи видавали вороги народу. У кожній роті і батареї була ленінська кімната, а в ній — величезний портрет Леніна: примруживши лукаві оченята, вождь читає «Правду».

Вже за одне це вождя можна було б до стінки ставити, бо він читав антирадянщину: в той час «Правду» очолював і редагував запеклий вражина Бухарін, пізніше викритий і розстріляний. Ленін виявив повну відсутність революційної пильності і політичну короткозорість, читаючи і нахвалюючи те, що йому підкидали вороги.

Я був комсомольцем. Заради цікавості я зібрав відомості про всіх керівників Всесоюзної ленінської комуністичної спілки молоді і зрозумів, що ця організація завжди перебувала в руках ворогів. Рибкін і Щацкін, Смородін і Чаплін, Мільчаков і Косарєв, Шелепін і Тяжельніков — всі в кінцевому підсумку виявлялися іноземними агентами, авантюристами, кар’єристами та пройдисвітами.

Я пішов в армію і з жахом виявив, що її створив найлютіший ворог пролетаріату Лев Троцький.

Я вступив до партії і заради все того ж інтересу зібрав відомості про всіх, хто носив титул члена Політбюро. Виявилося, що в цій брудній зграї рівень самогубств вищий, ніж в будь-якій іншій соціальній групі на нашій планеті.

Куди б мене не кидала доля, я постійно потрапляв в організації ворогів і шкідників. Я виявив, що всі, хто стояв над нами, з ленінських часів в кінцевому підсумку неодмінно виявляються ворогами. Щоб не виконувати їхні злочинні накази і не завдавати шкоди своєму народу, я й втік від ворогів.

Про своє життя, про свою країну і її армію я написав кілька книг і продовжую писати. Ця книга — найперша. Її опублікували англійською мовою в 1981 році. Потім вона виходила у світ багатьма мовами світу, навіть японською. Ця книга давно проникла за залізну завісу і повернулася туди, звідки я втік. Її видавали польською мовою в підпільних друкарнях Польщі, яка не підкорилася комуністам, її читають в Угорщині й Чехословаччині. Тепер, нарешті, в Парижі книга виходить і російською мовою. Цієї миті я чекав багато років. Книгу писав насамперед для своїх співвітчизників, які все ще знаходяться під владою ворогів, не підозрюючи про це.

Свято вірю, що настане день, коли наш народ скине ворогів і звільниться від їхньої влади. Режим пройдисвітів і шкідників коли-небудь неминуче впаде.

До цієї справи я також доклав руку.

Віктор Суворов

Лондон, 13 вересня 1986 року

Оповіді визволителя

Невтомному борцеві за мир,

Генеральному секретарю Центрального Комітету

Комуністичної Партії Радянського Союзу,

Голові Президії Верховної Ради СРСР,

Голові Ради Оборони СРСР,

Маршалу Радянського Союзу,

лауреату Міжнародної Ленінської премії

«За зміцнення миру між народами»,

лауреату Ленінської премії з літератури,

чотирикратному Герою Радянського Союзу,

Герою соціалістичної праці,

кавалеру ордена «Перемога»,

восьми орденів Леніна,

двох орденів Жовтневої революції,

двох орденів Червоного Прапора,

орденів Богдана Хмельницького,

Вітчизняної війни і Червоної зірки,

тричі Герою Чехословацької

Соціалістичної Республіки,

тричі Герою Німецької

Демократичної Республіки,

тричі Герою Народної Республіки Болгарія,

Герою Монгольської Народної Республіки,

Герою праці Монгольської Народної Республіки,

Герою Народно-Демократичної Республіки Лаос,

Герою Республіки Куба

Брежнєву Леоніду Іллічу

свій скромний труд

присвячує автор

Частина перша

Губа

Контрольно-пропускний пункт Київського вищого загальновійськового командного двічі Червонопрапорного училища імені Фрунзе 25 березня 1966 року

1

Закриваючись рукою від сліпучого сонця, намагаюся відтягнути момент пробудження.

— Я ніч в наряді стояв, мені спати за статутом належить — чотири години.

— Хрін тобі в кишеню належить. Вставай, кажу. Арештували нас усіх.

Повідомлення про арешт не справило на мене зовсім ніякого враження. Я лише чітко усвідомив, що добрих півтори години як компенсація за безсонну ніч для мене безповоротно втрачені.

Сів на твердій кушетці. Потер лоба і очі кулаком. Голова розколювалася від недосипу.

Позіхнув, потягнувся до хрускоту в суглобах, зітхнув глибоко, щоб остаточно розвіяти сон, і, крутячи головою, щоб розім’яти шию, поцікавився:

— Скільки дали?

— Тобі п’ять.

— Пощастило тобі, Вітю. Нам з Сашком по десять діб припаяли, а Толяну, сержанту, всі п’ятнадцять.

— Кепське у нашого брата сержанта в училищі життя: отримуєш на п’ятірку більше, а мороки на четвертак.

— А автомат-то мій де? — Похопився я.

— Та все вже в роті: і автомати, і підсумки, і багнети. Зараз старшина принесе речові і продовольчі атестати, в баньку, на стрижку і вперед!

В основній кімнаті контрольно-пропускного пункту терміново зняті з занять першокурсники приймали документацію, перераховуючи папки з інструкціями. Їхній сержант діловито і співчутливо слухав нашого, співчутливо киваючи головою.

— Ока з нього не спускав, команду прогорлав наскільки горлянки вистачило, і ворота мої соколики відкрили борзо, і очима його пожирали як леви рикаючі. Так на ж тобі, ні за хвіст собачий п’ятнадцять всадив, а соколам по десятці. Ну, гаразд, Колю, служи!

Наші хлопці з варти зайшли за нами і під конвоєм повели на стрижку і в холодну баню.

2

У «приймальному покої» Київської гарнізонної гауптвахти чистота сліпуча. Викликали по списку, в якому я опинився першим.

— Товаришу молодший лейтенант, курсант Суворов для відбуття покарання на гарнізонну гауптвахту прибув!

— Скільки?

— П’ять діб арешту!

— За що?

«Тьху ти, чорт! — Промайнуло в голові. — І справді, за що ж це мене »?

Молодший лейтенант з незвичайно широким обличчям і напрочуд маленькими ногами нетерпляче свердлить мене свинцевими очима.

— За що? — Повторив він.

— Не можу знати!

— А хто заарештував?

— Не можу знати!

— У мене дізнаєшся, — ласкаво пообіцяв молодший лейтенант. — Наступний!

Увійшов мій сержант.

— Товаришу молодший лейтенант, сержант Макєєв[7] для відбуття...

— Скільки? — Обірвав мордатий.

— П’ятнадцять діб арешту!

— Хто дав?

— Перший заступник командувача Київським військовим округом генерал-полковник Чиж!

— За що?

— Ми охороняли контрольно-пропускний пункт училища.

— А, — розуміюче усміхнувся молодший лейтенант. Він-то знав, та й всі три армії округу знали манеру генерал-полковника Чижа заарештовувати наряди контрольно-пропускних пунктів. Злі язики стверджували, що він заарештовував тільки наряди КПП, однак заарештовував завжди, при будь-якому відвідуванні будь-якого училища, батальйону, полку, дивізії, будь-якого полігону, стрільбища, складу — чого завгодно; всюди, де генерал-полковник Чиж проїжджав контрольно-пропускний пункт, він неодмінно заарештовував весь наряд. І терміни давав стандартні: начальнику зміни — п’ятнадцять діб арешту, бадьорій зміні — по десятці, сплячим — по п’ятірці. Тривало це довгі роки. Всі три армії і численні окремі частини, підрозділи, військові установи та організації підозрювали, що заступник командувача домагається для себе якоїсь не передбаченої Статутом церемонії зустрічі, та чого йому хочеться, ніхто здогадатися так і не зумів за всі роки його перебування на цій високій посаді.

На порозі приймального покою з’явилися два абсолютно звіроподібних єфрейтори, і прийом почався.

— 10 секунд... Роздягайсь!

Чоботи, ремені, шапки, шинелі — все миттєво полетіло на підлогу. І ось ми в чому мати народила стоїмо перед мордастим.

— Кру-гом! Нахилися! Розсунь! — Молодший лейтенант Радянської Армії досліджує наші дупи. На губі курити не можна, злісні курці іноді, загорнувши недопалок сигарети в папірець, сподівалися пронести його на губу в дупі. Хитрість ця давно відома губному керівництву і припиняється негайно і нещадно.

Звіроподібні єфрейтори завершили тим часом короткий, та гранично ретельний огляд нашого одягу і взуття, кинутого на підлогу.

— 15 секунд... Одягайсь!

Коли тебе заарештували не в місті, а в частині чи в училищі, і ти проходиш стандартну підготовку до відбування покарання — отримуєш продовольчий і речовий атестати, йдеш на стрижку і в баню, — знайди п’ять хвилин, щоб змінити свої чоботи на більші. Всякий, знаючи, що тебе чекає, віддасть свої. Взявши твої менші, він буде страждати, можливо, не менше за тебе, терпляче чекаючи твого повернення. Бо великі чоботи — порятунок на губі. Коли ти з натугою натягуєш чоботи, то не встигнути тобі в ті секунди: одягайсь! Роздягайсь! І п’ять діб арешту можуть перетворитися в десять, а то й в п’ятнадцять. Це явище звичайне і іменується воно «додатковий пайок», або ДП для стислості.

— Документи на стіл!

— Єфрейтор, прийміть ремені!

На губі все живуть без ременів, щоб не повісилися. Правда, в історії Київської губи був один дуже винахідливий в’язень, який в одиночній камері, де не було нічого, крім пригвинченої до підлоги табуретки, відірвавши нижній прошитий рубчик гімнастерки, змайстрував собі коротку і тонку, але дуже міцну мотузку. Все це він робив дуже обережно, під майже постійним наглядом вивідних, які цілодобово патрулюють в коридорі. Після цього він зробив маленьку петельку, кінець якої прив’язав до ніжки табуретки. Хвилин десять він катався по підлозі, закручуючи петлю. А все ж таки удавився!

— Гроші, годинники?

Ні, ми таке на губу не беремо, все одно відберуть, а потім чужі, поламані видадуть. Скаржитися нікуди.

— Єфрейтор Алексєєв[8]!

— Я!

— Насамперед всіх цих служивих на дрова.

— Єсть, товаришу молодший лейтенант!

Незвично чистим заасфальтованим двором нас провели в невеликій господарський дворик, оточений дуже високою цегляною стіною.

Перше, що вразило мене, — сліпучий порядок. Всі дрова, вже напиляні, були складені так акуратно, що їх торці утворювали майже ідеально рівну стінку. Кожне поліно відрізалось точно за еталоном — 28 сантиметрів, і відхилення в 3-4 міліметра вважалося браком, який жорстоко припинявся. Всі ці поліна через день все одно підуть в грубку, і така точність їхньої нарізки нікому не потрібна, однак порядок є порядок.

Ті дрова, що нам належало з такою ж точністю порізати і скласти, були привезені день-два тому, та й вони не були звалені в купу, а складені з невимовною любов’ю і навіть, я б сказав, мистецтвом. Перш за все, вони були розсортовані по товщині: найтовстіші — внизу, на них — все більш і більш тонкі, а на самому верху дровітні — найтонші. Та ще ті, хто стіс складав, мали, мабуть, тонкий художній смак. Вони врахували і колір полінець: ті, що праворуч, були найтемнішими, далі, з переходом ліворуч, розміщувалися все більш і більш світлі. Нам потрібно було цей витвір мистецтва розвалити, всі дрова нарубати і нарізати по стандартам і знову укласти.

Тут же, у дворі, лежав абсолютно немислимої форми корч, схожа на все що завгодно, крім дерева. Це було фантастичне переплетення канатів чи шлангів, чи чогось ще дуже гнучкого. Сучки були переплетені настільки вигадливо, що насилу вірилося в здатність природи створити таке диво. При всій складності переплетення гілок, які жваво нагадували клубок змій, корч зберігав гранично високу твердість і міцність всіх своїх елементів. Він лежав у дворі, мабуть, не одне десятиліття, про що свідчили тисячі старих і зовсім свіжих надрізів пилкою.

Кожен, хто виявляв норовистість, не до кінця усвідомивши, куди він потрапив, отримував завдання нарізати дров, тобто розпиляти корча. Додатково до всього завдання це ставили тільки одній людині, ніколи двом відразу; і цей один отримував для роботи довгу, гнучку, та вкрай тупу пилку, якою можуть працювати тільки двоє, а не одинак. Через годину хтось із керівництва губи приходив перевірити, як йдуть справи, дивувався, що ще нічого не зроблено, після чого йшло покарання.

Коли ми увійшли на подвір’я, якийсь чорнявий солдатик марно намагався зробити на поверхні корча хоч би один надріз. Його забрали хвилин через двадцять як не бажаючого працювати.

Залежно від настрою керівництва дії невдачливого лісопильщика могли бути кваліфіковані будь-яким чином — від небажання працювати і сперечання з керівництвом (коли він спробує довести, що напиляти дров такою тупою пилкою неможливо) до категоричної відмови виконувати накази командування і навіть спроби підриву економіки країни. Після цього начальник гауптвахти або його заступники можуть чинити з нещасним все, що їм заманеться.

А корчеві цьому випало довге життя. Я впевнений, що він і зараз лежить на тому ж самому місці, і якийсь нещасний марно намагається його розпиляти. Закусив він губу, на очі навернулися сльози, обличчя перекошене. А час минає...

Почавши пиляти дрова за зразком 28 сантиметрів, ми дізналися ще про одне дуже цікаве правило. Ми ж бо хотіли все напиляти, наколоти, розкласти поліна за товщиною і за кольором, а вже потім підмести всю тирсу.

— Ні-і-і, так справа не піде! У нас так не прийнято! Порядок має бути завжди!

Так і пішло. Відпиляєш одне поліно — збери тирсу, руками. Відпилєш друге — знову все збери. Ні віників, ні мітел нам не давали.

А до унікального корча конвой тим часом все водив і водив норовливих по одному: а напиляй-но, брате, дровенят!

Годині о сьомій двір зашумів. Прибували машини з губарями, які весь день на морозі працювали на незліченних об’єктах: хто на танкоремонтному заводі стрічки гусеничні тягав, хто ешелони зі снарядами розвантажував. Замерзлих, мокрих, голодних, смертельно втомлених, всіх їх після прибуття негайно ставили до строю, бо після роботи мають бути заняття — три години без перерви.

До загального строю поставили й нас; саме з цього моменту і починається для губаря відлік часу, весь робочий день до цього моменту — всього лиш розминка.

Київська губа знає тільки два види занять — стройову підготовку і тактику. Я не кажу тут про політичну підготовці тому, що вона не кожного дня, а лише два рази на тиждень по дві години, і не ввечері, а вранці, перед роботою, однак про неї розповідь попереду. А поки стройова і тактика.

Півтори години стройової — заняття абсолютно виснажливе. Приблизно сотня губарів в колону по одному по колу не йде, а саме рубає стройовим кроком, задираючи ногу на немислиму висоту. На подвір’ї, крім губарів, нікого — ні начальників, ні конвою, — та двір здригається від їхнього потужного тупоту.

Зрідка хтось з штатних звіроподібних єфрейторів вигляне на ганок:

— Гей ти, вухатий! Та не ти, ось ти! Фільм «Звичайний фашизм» бачив? Ото ж бо. А ось щось у тебе, голуб, не виходить так ходити, як люди у фільмі стройовим вибивали! Нумо, потренуйся поки на місці.

Вухатий мусить вийти в центр двору і тупати на місці так, щоб коліна піднімалися мало не до грудей. Після такого розпорядження всі, хто продовжує відбивати крок по периметру внутрішнього двору, старання подвоюють. Справа в тому, що в центрі двору асфальт трохи нижчий, ніж по краях, — це особиста ініціатива маршала Гречка в ту пору, коли він ще був генералом, командувачем Київського округу. Ідея проста і геніальна: під час дощу і танення снігу посеред двору губи завжди утворюється велика глибока калюжа. У літню пору, коли немає дощів, води туди додають під приводом поливання двору. Той, хто опинився в центрі двору, змушений марширувати прямо в калюжі. Коли там збирається зо п’ять людей, то вони не тільки самі по вуха вимокнуть, а й бризками доволі намочать всіх інших, які марширують навколо. Сушитися на губі ніде, і обігрівають її тільки вдень, коли губарі на роботі; до вечора, коли вони повертаються в камери, печі (а батарей там немає) давно вже холодні. «Гречкін басейн» я випробував на власній шкурі в березні, коли вдень сніг танув, а ночами скрипіли морози.

Стройова підготовка проводиться щодня без вихідних за будь-якої погоди та при будь-якій температурі, як, втім, і всі інші «заходи». Півтори години стройової підготовки при нашому стандартному темпі 60 кроків за хвилину — це 5400 кроків, і кожен з них з максимальним підйомом ноги і нестерпним відтягуванням носка, бо в центр двору нікому бо не хочеться. За це стройова підготовка і іменується «індивідуальним заліком». А за ним йде «колективний залік» — тактика.

Тактика на відміну від стройової підготовки базується не на особистому страхові кожного, а на соціалістичному змаганні колективів, і тому воно вимотує куди більше, ніж стройова.

Заняття з тактики зводяться до відпрацювання однієї тактичної звички — переповзання по-пластунськи, тобто так, щоб і голова, і все тіло були максимально притиснуті до ґрунту, в нашому випадку — до асфальту. Руки і ноги мають рухатися швидко, а все тіло — звиватися, ніби тіло ящірки.

Отже, переповзання. Кожна камера зараз — стрілецьке відділення.

— Орієнтир — береза! Відділення, до орієнтиру по-пластунськи... вперед!

Секундомір вимикається, коли до орієнтиру приповзе останній з відділення, і коли час відділення виявиться незадовільним, то останньому вночі камера влаштує биття, бо в соціалістичному світі биття визначає свідомість.

— Ну що ж, час непоганий, — замурзані, мокрі від поту, задихані губарі, висунувши язики, посміхаються, — та доведеться відділенню час не зарахувати: ось цей красень дупу занадто відстовбурчував, все на раком повзти намагався.

Що ж, красеню вночі биття забезпечено — за те, що підвів колектив камери в соціалістичному змаганні.

— Нумо, відділення, ще разок спробуємо. На вихідний рубіж бігом... арш! Орієнтир — береза! Відділення, по-пластунськи до орієнтиру... Вперед!

— А ось на цей раз час гірший! Що ж, потренуємося.

Наприкінці занять начальник губи або його заступник підводять підсумки, гіршій камері оголошують спочатку прізвище того, через кого вона зараз прийме випробування, потім слід команда:

— Орієнтир — дуб...

Дуб — це значить треба повзти прямо через центр плацу, прямо по крижаній воді, прямо через водну перешкоду, винайдену геніальним полководцем Гречко. Мастак був на вигадки товариш Гречко!

3

Солдатів Радянської Армії годують гірше, ніж будь-яких інших солдатів в нормальних країнах, і в перший день на губі, після того, як цілий день голодним він провів на морозі, після немислимих навантажень навіть звиклий до всього солдат не може все-таки побороти в собі відрази до того, що на губі прийнято називати вечерею.

У перший вечір він не може доторкнутися до того, що називається їжею. Він ще не готовий змиритися з тим, що їсти доводиться не з окремої, нехай навіть собачої, миски, а із загальної каструлі, куди налито місиво, що віддалено нагадує суп або кислі щі. І поки в ньому борються голод і почуття відрази, слід коротка команда: «Встати! Виходь шикуватися!» Після короткого мерзенного заходу під назвою «вечеря» відбувається вечірня перевірка.

Під стелею коридору в морозної серпанку тьмяно мерехтять жовтуваті лампи. Губа вишикувана. Губа не ворухнеться. Вечірня повірка! Губа чекає команду! І після швидкої переклички команда лунає!

— Десять секунд... роздягайсь!

І звідки тільки в цей момент береться спритність у людей, що втомлені до смерті? Це дивно, однак сотні людей цілком вистачає десяти секунд для того, щоб повністю роздягтися догола. Правда, кожен губар довго і ретельно готується до цієї команди. Ще під час вечері він потайки розстебнув по одному ґудзику на рукавах, щоб по команді на кожному рукаві розстебнути довелося не по два, а лише по одному ґудзику. Всі ґудзики на комірі гімнастерки лише здаються застебнутими, а насправді краєчок кожного ґудзика вже втоплений ледь в петельку: лише смикнув за воріт, а всі п’ять ґудзиків відразу й розстебнув. Велика справа — досвід! Кожен солдат знає десяток таких хитрощів.

— Перша шеренга, три кроки вперед, кроком руш! Друга шеренга, кру-гом!

Обидві шеренги вперлися обличчя до протилежних стінок коридору. Голі. По бетонній підлозі вітер жене поодинокі сніжинки.

— Нахились! Розсунь!

І поки нахабні єфрейтори, майже як на радянській митниці, риються в кинутих на підлогу гімнастерках, штанях і брудних онучах, капітан Март’янов, начальник гауптвахти, або його заступник молодший лейтенант Кірічок проводять священний ритуал огляду наших дуп. Операція відповідальна: а раптом хто на роботі цвяха підібрав, в дупі його проніс, а вночі кровиночку собі пустить на нарах? Вдень-то конвойний за ним весь час спостерігає, а вночі хоч камери і освітлені сліпучим світлом, та до біди недалеко. Або хто недопалок в дупу заначив та вночі і закурить потихеньку!

Операція ця вимагає особливої вправності; видно, тому єфрейторів до неї не допускають, нехай в брудній білизні риються, а тут тільки офіцер Радянської Армії може впоратися!

— 15 секунд... одягайсь!

Губу розводять по камерах, і починається оправлення.

4

Губа — не в’язниця. Тут параша не призначена.

Різниця між в’язницею і губою величезна. Тюремники мають багато часу для впливу на ув’язненого. Керівництво ж губи в часі обмежене, тому воно, природно, прагне максимально наситити програму перебування солдата на губі і тому використовує будь-які або навіть всі без винятку природні людські потреби в виховних цілях.

Для максимального посилення виховного впливу відправлення природних потреб на губі перетворено в ритуал, який проводиться під пильним наглядом керівництва.

Після розводу губарів по камерах конвой і постійний склад губи, іноді включаючи самого начальника, займають свої пости, і ритуал починається. Гримнувши замками, в камеру входять єфрейтор і двоє конвойних. Губарі вишикувалися і підрівнялися, як на параді. Єфрейтор знехотя тицяє в груди першому брудним пальцем:

— Пішов!

Губар, зірвавшись з місця, мчить коридорами і сходами. Конвой на всіх кутках і поворотах підбадьорює його:

— Швидше!

— Швидше!

— Швидше!

Губаря вмовляти не треба: він-то знає, що в будь-який момент за недостатню швидкість його можуть повернути назад, іноді зупинивши біля самих заповітних дверей.

— Мабуть, не дуже тобі, голуб, туди хочеться, а ну кругом в камеру!

Назустріч тобі вже мчить по сходах наступний, тільки п’яти виблискують. Закінчивши з однією камерою, єфрейтор з конвоєм замикають двері і відправляються в наступну камеру. Часто єфрейтор може «забути» відправити в туалет одного-двох в камері, а іноді й пропустити всю камеру. Скаржитися, однак, нікому, бо все відбувається без порушення радянських законів.

Категорично стверджую: на радянських гауптвахтах не порушується жодна норма закону. Взяти хоча б оправлення.

Найдемократичніша в світі радянська конституція гарантує всім громадянам право на працю, наприклад. Де, як не на губі, ти можеш досхочу насолодитися цим правом?

Або, припустимо, право на освіту. Хочеш чи не хочеш, а три години на день віддай стройовій і тактичній підготовці та плюс до того два рази на тиждень політична підготовка. Чи ж це не освіта?

Або, наприклад, право на відпочинок. Везуть тебе щодня на роботу чи з роботи, ось і спи-відпочивай, та вночі на нарах відпочивай до самого підйому, аж до 5:30, коли, звичайно, тебе не загребли вночі для реалізації твого конституційного права на працю.

А ось про відправлення природних потреб ні в Конституції, ні в будь-яких інших радянських законах, статутах, наказах, інструкціях і керівних документах абсолютно нічого не сказано. Так і не вимагай нічого понад належне! Чи ти проти наших радянських порядків?

— Конвой, до мене!

5

Нарешті, після оправлення настає те, про що губар мріє весь день з першої миті пробудження — відбій!

Знову гримить замок, знову в камері з’являється єфрейтор з конвоєм. Камера вишикувана, і старший по камері доповідає всемогутньому єфрейторові про готовність «відбитися».

Лунає ледь чутна команда, тільки слабке ворушіння губами — розумій як знаєш. Однак камера розуміє. Ззаду за нашими спинами, приблизно за метр, — край дерев’яних нар. За командою, яку ми сприймаємо швидше зором, ніж слухом, всі десятеро людей, що стояли спиною до нар, роблять запаморочливий трюк: стрибок назад на нари. Ні згрупуватися, ні змахнути руками немає ні часу, ні місця: всі стояли в строю, тісно притиснуті один до одного. З цього стану й відбувається стрибок назад, в невідомість. Біс ж його знає, об що доведеться стукатися головою: об край дерев’яних нар при недольоті, об цегляну стінку при перельоті або об ребра, лікті і черепа співкамерників при точному стрибку. А найнеприємніше те, що абсолютно немає часу розвернутися обличчям до голих дощок, а тому абсолютно неможливо пом’якшити удар, який в цьому випадку завжди раптовий.

Чути тріск голів і здавлений писк, проте кожен застигає в позі, в якій торкнувся нар. Страшний біль в плечі і зовсім нестерпний — в коліні. Головою не врізався — й те добре. Глуха тиша раптом розривається гуркотом тіл, що падають на дошки: це сусідню камеру тренують, видно, єфрейторові не надто їхній відбій сподобався. Чи ж пронесе нас сьогодні?

— Підйом.

Команда подається гранично тихим голосом, і вся камера з горизонтального положення опиняється у вертикальному. І миті не минуло — всі стоять підтягнуті, заправлені, вирівняні, готові виконати будь-яке завдання комуністичної партії і радянського уряду! Мабуть, підняли нас ген з-за того жирного солдата в льотній формі. З штабних писарів, видно, падла піднебесна, ми тебе вночі самі потренуємо! Будеш знати, як команди виконувати!

— Відбій.

Знову чується гуркіт падаючих на нари тіл і здавлені стогони. Знову вся камера ціпеніє в стані, в якому десять тіл торкнулися нар. Ах, досада! Жирний писар не долетів! Стрибок у нього був потужним, однак тіло надто жирне для солдата. Він здорово вдарився боком об край нар і застиг в такій позі. Руки по швах, тулуб на нарах, а ноги повністю звисають. На обличчі — жах і страждання. Ну, ти у нас, кнуряче, постраждаєш вночі! Для тебе все ще попереду!

Тим часом ноги товстого писаря потроху опускаються донизу, невблаганно наближаючись до бетонної підлоги. Солдат збирає весь залишок сил для того, щоб, не ворухнувшись різко, спробувати перенести центр ваги тіла на нари. Єфрейтор терпляче чекає результату цього балансування. Вся кров приливає до обличчя товстого, він витягує шию і весь корпус, намагаючись непомітно підтягнути ноги. Кілька миттєвостей здається, що його витягнуте, як лінійка, тіло переважить трохи зігнуті ноги, та в наступний момент ноги знову починають іти вниз і, нарешті, край підошви м’яко торкається підлоги.

— Підйом... Що ж ти, братику, спати не хочеш, га? Тобі командують відбій, всі, як люди, лягають, а тебе, служивий, на сон не тягне. Доводиться через тебе людей тренувати. Ну що ж, підемо, я тебе повеселю... відбій.

Команда подається тихо і раптово в розрахунку на те, що ми втратили пильність. Але ми ці штучки наперед знаємо. Нас тут не проведеш. Потужний стрибок дев’яти осіб, гуркіт і заціпеніння. Брязкає замок, і я миттєво засинаю, притулившись щокою до дощок, відполірованим тілами тисяч моїх попередників.

6

На губі немає снів. Тільки глибокий провал, тільки повне відключення всього організму.

Всю ніч в камерах горить сліпуче світло. Нари голі. Між дошками просвіти по три пальці. Холодно. Вкриватися доводиться тільки своєю шинеллю, її ж дозволяється покласти під голову і під боки. Шинель мокра. І ноги мокрі. Голод не відчувається — це ж тільки перший день пройшов.

Губа — не в’язниця. У в’язниці люди сидять в камерах значно довше, притерлися один до одного, і тому там складається який не є, а колектив. По-друге, у в’язниці перебувають люди, які хоча б один раз повстали проти закону, проти суспільства, проти режиму. На губі — залякані солдати упереміш з курсантами. А курсачі — це люди, які добровільно готуються стати найбезправнішою частиною суспільства — радянськими офіцерами. З ними можна робити все що завгодно. Всі, хто сидів на губі і з ким мені вдалося потім обговорити те, що я там бачив, впевнені, що режим на будь-якій з тисяч радянських гауптвахт може бути значно посилений без жодного ризику організованого опору з боку губарів, особливо у великих містах, де курсанти складають більшість.

7

Прокинувся я серед ночі, проте не від холоду і не від моторошного смороду дев’яти брудних тіл, впресованих в тісну камеру, яку не провітрюють роками. Ні, прокинувся я від нестерпного бажання відвідати туалет. Це від холоду таке буває. Половина камери вже не спить. Підстрибують, пританцьовують. Найзакореніліші оптимісти тихо, пошепки, через вічко прохають вивідних змилуватися і відвести їх до туалету. Вивідні, однак, невблаганні, бо знають, що їх чекає за зайву м’якість.

На губі немає параш, бо тут не в’язниця, а військова установа. І відвідує цю установу високе начальство. Щоб зазначене начальство не знудило випадком від смороду, параші не використовуються. Теоретично передбачається, що вивідний (для того ж і назва придумана) має іноді вночі губарів в туалет по одному виводити. Цей захід, однак, може начисто підірвати все виховний вплив такого важливого заходу, як оправлення. Тому-то й кладуть край спробам ліберальних вивідних (а це ті ж курсанти, які щодоби змінюються) відгукуватися на благання з загальних камер.

Камери підслідних, підсудних і засуджених — інша справа. Тих, хто в них сидить, виводять за першою вимогою. З одиночними камерами гірше. Проте й звідти іноді вночі виводять. Напевно, тому, що там психи сидять, які на все готові. А ось до загальних камер зовсім інше ставлення. З них вночі ніколи не виводять, бо конвой знає, що арештанти, боячись спільної відповідальності, нікому не дозволять оправитися в камері. Переконаний, що пісня

Вы-вод-ной,

Отведи в сортир,

Родной!

породжена не в’язницею, а гауптвахтою. Неважливо якою, Київською чи Ленінградською, Берлінською, Читинською чи Улан-Баторською, важливо те, що пісня ця стара і популярна у всій Радянській Армії.

Тим часом важкий засув брязнув, що могло означати або незрозумілу милість конвою або його гнів з приводу наполегливих прохань. Всі, хто мить назад пританцьовував в камері, як коти безшумно заскочили на нари і причаїлися, прикидаючись сплячими. В камеру, проте, просто вкинули товстого писаря, який майже всю ніч чистив вбиральні після оправлення, і двері знову зачинилися.

Товстий писар абсолютно змучений, в його червоних від недосипу очах сльози, і його товсті щоки тремтять. Він, крекчучи, заліз на нари і, торкнувшись брудною щокою жорсткої дошки, миттєво відключився.

Камера тим часом знову ожила. Я разом з усіма затанцював від нетерпіння.

— Падла штабна, висцявся в сортирі, а тепер спить.

— Сука жирна, служби ніколи не бачив, і тут краще за всіх влаштувався.

Всім, хто вже прокинувся, спати хотілося навіть більше, ніж жити, бо ж тільки сон може зберегти залишок сил. Та тільки один з нас спав зараз. Тому ненависть до нього скипіла у всіх одночасно і миттєво. Високий солдат-автомобіліст знімає свою шинель, накриває голову людини, що миттєво заснула. Всі ми кидаємося до нього. Я вискакую на нари і б’ю ногою в живіт, як по футбольному м’ячу. Позбавлений можливості кричати, він лише скімлить. На шум метушні до дверей нашої камери повільно наближаються кроки вивідного. Його байдуже око споглядає те, що відбувається, і кроки так само повільно видаляються. Вивідний — свій брат-курсант; напевно, сам не раз сидів. Він нас розуміє і в цьому питанні повністю з нами солідарний. Він і сам би не проти увійти до камери та прикластися разок-другий, тільки от не дозволено це, аби конвой руки розпускав! Забороняється це.

Зараз, напевно, година п’ята ранку. До підйому хвилин тридцять залишилося. Найважчий час. Ой, не витримаю! Здається, всі камери вже прокинулися. Напевно, зараз у всіх камерах б’ють тих, хто виявився найгіршим на тактиці чи на роботі, на вечірній перевірці чи при відбою.

* * *

Перший ранок на губі, як чекали ми тебе! Так поети чекають сходу сонця. Тільки у нас нетерпіння більше, ніж у поетів.

Ніколи в житті я не бігав так швидко, як під час першого ранкового оправлення. Несуться повз мене стіни, підлоги і сходи, обличчя вивідних і конвойних. І тільки одна думка в голові: «Встигнути б!» Ніщо не може мене відволікти від цієї думки, навіть чиєсь зовсім знайоме обличчя і малинові мотострілецькі погони, які промчали мені назустріч. І тільки повернувшись до камери і віддихавшись трохи, здогадуюся, що бачив в коридорі такого ж губаря, як і я сам. Він біг з оправлення. Цей курсант — один з тих перволітків, які змінили нас на КПП після нашого арешту, а це може означати лише одне: Володимир Пилипович Чиж, генерал-полковник і заступник командувача округом, в’їжджаючи в училище, заарештував нас, а через годину, виїжджаючи з училища, заарештував тих, хто нас змінив.

Суровим був генерал-полковник. Шкода тільки, що, крім того, як йому особисто віддають почесті, він більше ніякими питаннями не цікавився.

Повернення з комунізму

Київська гарнізонна гауптвахта 29 березня 1966 року

1

З мільярдів людей, які населяють нашу грішну землю, я — один з небагатьох, хто побував у цьому комунізмі і, дякувати Богу, повернувся звідти цілим і неушкодженим.

А сталося це так. На губі під час ранкового розводу єфрейтор Алексєєв, тицяючи брудним пальцем в наші засмальцьовані гімнастерки, скоромовкою оголосив:

— Ти, ти, ти і ти — об’єкт вісім.

Це означає — на танковий завод, вантажити зношені траки: виснажлива робота і абсолютно нездійсненні норми.

— Ти, ти, ти і ось ці десять — об’єкт двадцять сім.

Це залізнична станція, розвантаження ешелонів зі снарядами — мабуть, ще гірше.

Конвой відразу ж забирає своїх підопічних губарів і веде до машини на завантаження.

— Ти, ти, ти і ось ці — об’єкт сто десять.

Це зовсім погано. Це нафтобаза. Очищення зсередини величезних резервуарів. Так просякнеш бензином, гасом і іншою гидотою, що потім неможливо ні їсти, ні спати, і голова розколюється від болю. Інший одяг не видають, і миття на губі немає. Та сьогодні, здається, пронесло.

Єфрейтор наближається. Куди ж нас сьогодні?

— Ти, ти і ось ці троє — об’єкт дванадцять.

Куди ж це?

Нас відвели вбік, конвойний записав наші прізвища, дав звичайні десять секунд на завантаження в машину, і ми, як гончі пси, легкі та швидкі, влетіли під брезентовий тент новенького «газика».

Поки конвойний розписувався за наші душі, я штовхнув ліктем миршавого курсанта з артилерійськими емблемами, мабуть, найдосвідченішого з-поміж нас, який, почувши цифру «дванадцять», помітно зажурився.

— Куди це?

— В комунізм, до Салтичихи, — швидко прошепотів він і так само, пошепки, вагомо виматюкався.

Почувши це, я також виматюкався: кожен знає, що гірше за комунізм нічого на світі не буває. Про комунізм я чув багато і про Салтичиху також, однак просто не знав, що це називається «Об’єкт 12».

Конвойний, гепнувши автоматом, перестрибнув через борт, і наш «газик», пару раз чхнувши бензиновим перегаром і струснувши разок для порядку, покотив гладенькою дореволюційною бруківкою прямо до світлого майбутнього.

2

Комунізм знаходився на північно-західній околиці найдавнішої слов’янської столиці — матері міст руських, півторатисячолітнього града Києва. І хоча він займає солідний шматок української землі, побачити його або навіть його чотириметрові бетонні паркани непосвяченому просто неможливо. Комунізм захований в глухому сосновому бору і з усіх боків оточений військовими об’єктами — базами, складами, сховищами. І щоб глянути тільки на паркани комунізму, доведеться спочатку пролізти на військову базу, яку охороняє невсипуща стража з кулеметами та ланцюгові пси.

Наш ГАЗ-66 котив тим часом Брест-Литовським шосе. Минувши останні будинки, швидко прошмигнув в нічим не примітний проїзд між двома зеленими парканами, ігноруючи вимоги дорожнього знаку «В’їзд заборонений», встановленого на в’їзді. Тут все було влаштоване, як і скрізь у нас: всім категорично заборонено, та комусь можна.

Хвилин через п’ять ГАЗ-66 уперся в сірі дерев’яні нефарбовані ворота, які абсолютно не нагадували вхід до світлого завтра. Ворота відкрилися перед нами і, пропустивши нас, негайно зачинилися. Ми опинилися в пастці: з двох сторін високі, по п’ять метрів, стіни, ззаду дерев’яні, та, видно, міцні ворота, попереду — ворота залізні, ще міцніші. Звідкись виринули лейтенант і двоє солдатів з автоматами, швидко порахували нас, заглянули до кузова, в мотор і під машину, перевірили документи водія та конвойного. Зелена сталева стінка перед нами здригнулася і плавно відійшла ліворуч, відкривши панораму соснового бору, прорізаного широкою та гладенькою, ніби злітна смуга аеродрому, дорогою. За сталевими воротами я очікував побачити все що завгодно, та тільки не суцільний ліс.

Праворуч і ліворуч серед сосен миготіли величезні бетонні коробки сховищ і складів, засипані зверху землею і густо зарослі колючим чагарником. Через кілька хвилин ми знову зупинилися біля немислимо високого бетонного паркану. Процедура повторилася: перші ворота, бетонна пастка, перевірка документів, другі ворота і знову пряма гладка дорога в лісі, тільки склади більше не траплялися.

Нарешті, ми зупинилися біля смугастого шлагбаума, який охороняли двійко вартових. В обидва боки від шлагбаума в ліс тягнувся дротяний паркан, уздовж якого нишпорили сірі вартові пси. Багато в своєму житті я бачив всяких собак, а ці чимось вразили мене. Лише значно пізніше я зрозумів, що всякий ланцюгової пес в люті рве ланцюг і хрипить, надриваючись, ці ж люті тварюки були безмовними. Вони не гавкали, а лише шипіли, захлинаючись слиною і шаленою люттю. На те, видно, вона й вартова собака, щоб гавкати лише у випадках, передбачених статутом.

ГАЗ-66, подолавши останню перешкоду, зупинився перед величезною, 6-7 метрів заввишки, червоною стіною, на якій золотистими літерами по півметра кожна було виведено:

ПАРТІЯ УРОЧИСТО ПРОГОЛОШУЄ:

НИНІШНЄ ПОКОЛІННЯ РАДЯНСЬКИХ ЛЮДЕЙ

ЖИТИМЕ ПРИ КОМУНІЗМІ!

І трохи нижче, в дужках:

З програми Комуністичної Партії Радянського Союзу,

прийнятої XXII з’їздом КПРС

Конвойний гаркнув:

— Десять секунд... До машини!

Ми, як сірі горобчики, пурхнувши з кузова, вишикувалися біля заднього борту. Десять секунд — жити можна, нас-то тільки п’ятеро; стрибати з машини — це зовсім не те, що дертися в неї через обледенілий борт, та й легкими ми стали за останні дні.

З’явився мордатий єфрейтор з панськими манерами, в офіцерських чоботях. Мабуть, з тутешніх, з почту. Єфрейтор коротко пояснив щось конвойному, а той загорлав:

— Руки за спину! За єфрейтором, в колону по одному! Кроком руш!

Ми не в лад потупотіли брукованою доріжкою, розчищеною від снігу, і, обігнувши мальовничий ялинник, без будь-якої команди всі раптом зупинилися, вражені небувалою картиною.

На лісовій галявині, оточеній молодими ялинками, в мальовничому безладді були розкидані красиві будівлі. Ніколи раніше і ніколи потім, ні у фільмах, ні на виставках зарубіжної архітектури я не зустрічав такого дивного поєднання фарб, чарівності природи і витонченості архітектури.

Не кожен, хто пише книжки, гідний звання письменника. Я себе поки письменником не вважаю: мені не дано описати чарівності цього місця, куди мене одного разу занесла доля.

Не тільки ми, а й наш конвоїр, роззявивши рота, споглядав небувале. Єфрейтор, який звик, мабуть, до такої реакції сторонньої публіки, гримнув на конвойного, привівши його до тями. Той очманіло поправив ремінь автомата, покрив нас матом, і ми знову вроздріб застукотіли каблуками чобіт доріжкою, вимощеної сірим гранітом, повз замерзлі водоспади і ставки, повз китайські містки, які вигнувшись свої котячі спини над каналами, повз мармурові альтанки і затишні казкові будиночки.

Минувши чарівне містечко, ми знову опинилися в ялиннику. Єфрейтор зупинився на маленькому майданчику, суціль оточеному деревами, наказав розгрібати сніг, під яким виявився люк. Вп’ятьох ми підняли чавунну кришку і відкинули її вбік.

Жахливим смородом повіяло з надр землі. Єфрейтор, затиснувши носа, відскочив геть в сніг. Ми за ним, звичайно, не пішли — можна ж так і коротку чергу з автомата проміж лопаток заробити з отакою моторністю. Ми лиш затиснули носи, задкуючи від каналізаційної ями. Єфрейтор ковтнув чистого лісового повітря і розпорядився:

— Насос і ноші — там, а фруктовий сад — ге-е-ен там. До вісімнадцяти нуль-нуль яму очистити, дерева удобрити!

І пішов.

3

Райське місце, куди ми потрапили, називалося «Дача командного складу Варшавського Договору» або інакше «Об’єкт 12». Тримали дачу на той випадок, коли командування Варшавського Договору раптом запалає бажанням відпочити в околицях стольного граду Києва. Однак керівництво Варшавського Договору воліло відпочивати на чорноморському узбережжі Кавказу, і дача була порожньою.

На випадок приїзду до Києва міністра оборони СРСР або начальника Генерального штабу була інша дача з офіційною назвою «Дача керівного складу Міністерства оборони» або «Об’єкт 23». Так як міністр оборони і його перші заступники приїжджали до Києва не кожне десятиліття, то й ця дача була порожня.

На випадок приїзду до Києва керівників комуністичної партії та радянського уряду були численні «об’єкти» в розпорядженні київських міськкому і міськвиконкому, інші, солідніші, в розпорядженні київського обкому і облвиконкому, і найбільш солідні, не те, що наші військові, в розпорядженні ЦК КП України, Ради Міністрів України і Верховної Ради України. Так що було де розмістити дорогих гостей.

Ні командувач Київського військового округу, ні його заступники дачу на «Об’єкті 12» використовувати не бажали, — кожен мав персональну дачу. І ось для того, аби «Об’єкт 12» мав обжитий вигляд, тут постійно проживала дружина командувача, а на «Об’єкті 23» — хтось із його родичів. Сам же він, з дівками, жив на своїй персональній дачі. (Організація, яка постачала дівок керівному складу, офіційно іменувалася Ансамблем пісні і танцю Київського військового округу. Такі організації були створені у всіх округах, флотах, групах військ, а також при всіх вищих інстанціях.)

Дружину генерала армії Якубовського, який на той час командував Київським військовим округом, обслуговував цілий штат холуїв. Не беруся говорити, скільки їх було, бо не знаю. Та точно знаю, що регулярно в допомогу кухарям, офіціантам, прибиральницям, садівникам і іншим з губи привозили по 5-8 губарів, іноді й по 20, для найбільш чорної роботи, на кшталт нашої сьогоднішньої.

У губарів дача командного складу Варшавського Договору була відома під поганим ім’ям «Комунізм». Важко сказати, чому її так назвали — можливо, через плакат при в’їзді на дачу, можливо, за красу того місця, а ще, може статися, за органічне поєднання краси і лайна.

А лайна було багато.

— Чи глибока яма? — Цікавиться узбек, військовий будівельник.

— До центру землі.

— Так можна ж було трубу зробити і з’єднати з міською каналізацією!

— Це у них така система просто для безпеки придумана, а то раптом якийсь секретний папір впаде, що тоді? Ворог не дрімає. Ворог всі канали використовує. Ось і придумана тут замкнута система, щоб витоку інформації не було!

— Ні фіга-то ви, хлопці, не розумієте, — підвів резюме миршавий артилерист, — така система придумана просто для збереження генеральського екскременту, бо він тут калорійний, не те що у нас з вами. Який стіл — такий і стул! Коли б якомусь садівникові дали стільки першокласного екскременту, він би нашу батьківщину в століттях високими врожаями прославив!

— Досить теревенити! — Перервав дискусію конвойний.

Добре, коли тебе конвоює свій брат-курсант з твого училища. Життя зовсім інше. Він, звичайно, знає, що коли хто помітить поблажки з боку конвою арештантам, то конвойний після зміни займе місце на губі разом з тими, кого він щойно охороняв. І все-таки свій брат в малинових погонах — це куди краще, ніж ракетники чи авіація. Ще непогано, коли охорону несуть нехай і не свої хлопці, проте досвідчені — третій чи четвертий курс. Ті хоч і не свої, одначе вже на губі хоч разок та посиділи. Ті розуміють, що до чого.

Найгірше, коли охороняють шмаркачі, та ще й чужі. Перволітки завжди дурні та люті. Вони інструкції розуміють дослівно. Саме один з таких і дістався нам сьогодні.

Високий, мордатий, по заправці видно — перволіток, та ще все у нього нове: і шинель, і шапка, і чоботи. У того, хто послужив, так не буває. У нього що-небудь одне може бути новим: або шинель, або чоботи, або ремінь. Коли все нове — значить, жовторотий. А емблеми у нього військ зв’язку. У Києві це може означати Київське вище інженерне радіотехнічне училище — КВІРТУ. Його курсантів у Києві інакше як квіртанутими ніхто й не кличе.

Квіртанутий, здається, починає злитися. Пора, значить, і за роботу.

Отже, починаємо трудовий день в комунізмі. Один лайно насосом качає, інші четверо тягають смердючу рідину до генеральського саду. У напарники мені попався той миршавий курсант-артилерист, найдосвідченіший серед нас. Робота була явно понад його силу. І коли ми тягли навантажені ноші, він весь червонів і кректав — здавалося, ось-ось не витримає. Допомогти йому я нічим не міг, сам тягнув ледь-ледь за свої ручки. Вантажити менше ми не могли, тому що друга пара відразу піднімала шум, а конвойний погрожував доповісти кому слід.

Хлопця, однак, необхідно було підтримати, коли не ділом, то хоч словом. При навантажених ношах це було абсолютно неможливим, а на зворотному шляху — цілком. Та й відходили ми метрів на триста від смердючого люка і від конвойного, так що говорити було можна.

— Чуєш, артилерія, тобі ще скільки сидіти? — Почав я після того, як ми вивалили перші ноші під стару яблуню.

— Все, я вже відсидів, — мляво відповів він, — коли тільки сьогодні Дії не заробимо.

— Щасливий ти! Чуєш, бог війни, а тобі до золотих погонів багато ще?

— Все уже.

— Як все? — Не втямив я.

— А так, все. Наказ вже три дні як в Москві. Підпише міністр сьогодні — ось тобі й золоті погони; а можливо, він завтра підпише, значить, я завтра офіцером стану.

Тут я ще раз йому щиро позаздрив. Мені-то ще два роки марудитися. Два роки — це настільки багато, що я ще, на відміну від багатьох своїх друзів, не почав відлік годин і хвилин до випуску. Я ще тільки дні рахував.

— Щасливий ти, артилеристе, з губи прямо в баньку та на випускний вечір. Таланить же людям!

— Коли Дії не отримаємо, — похмуро перебив він.

— У цьому випадку амністія оголошується.

Він нічого не відповів — можливо, тому, що ми наближалися до мордатого конвойного.

Другий рейс для артилериста виявився важчим, ніж перший: він ледве доплентався до перших дерев, і поки я перекидав ноші, він усім тілом прихилився до шкарубкого стовбура.

Хлопця потрібно було підтримати. Два козиря я вже кинув даремно: ні близький випуск з училища, ні близьке звільнення з губи його не порадували. У мене залишалася єдина надія підняти його душевний стан на належний рівень. І я вирішив підкинути йому думку про світле майбутнє, про комунізм!

— Чуєш, бог війни.

— Чого тобі?

— Чуєш, артилерія, ось важко нам зараз, а прийде час, будемо і ми жити в таких ось райських умовах, в комунізмі. Ото життя ж буде! А?

— Як жити? З ношами лайна в руках?

— Та ні ж! — Його душевна черствість засмутила мене. — Я кажу, настане час, і будемо ми жити ось в таких райських садах, в таких ось дивних маленьких містечках з басейнами, а навколо сосни столітні, а далі — яблуневі сади. А ще краще — вишневі. Чуєш, поезії ж скільки... Вишневий сад!

— Дурень ти, — втомлено відповів він, — дурень, а ще розвідник.

— Це чому ж я дурень? Ні, ти постривай! Це чому ж я дурень?

— А хто ж, по-твоєму, лайно при комунізмі тягати буде? Тепер мовчи, наближаємося.

Питання це, таке просте і задане таким глузливим тоном, торохнуло мене ніби обухом по загривку. Спочатку воно не здавалося мені нерозв’язним, та це було перше в моєму житті питання про комунізм, на яке я не знайшов відразу, що відповісти. До того все було абсолютно зрозумілим: кожен працює як хоче і скільки хоче, за своїми здібностями, отримує ж що хоче і скільки хоче, тобто за потребою. Було ясно, що, припустимо, один бажає бути сталеваром — будь ласка, працюй на благо всього суспільства і на своє благо, звичайно, бо ти рівноправний член цього суспільства. Захотів бути вчителем — будь ласка, всяка праця у нас в пошані! Захотів бути хліборобом — що може бути більш почесним, ніж годувати людей хлібом! Захотів в дипломати — шлях відкритий! А хто ж буде вовтузитися в каналізації? Невже знайдеться хтось, хто скаже: так, це моє покликання, тут моє місце, а на більше я не здатний? На острові Утопія цим займалися раби і арештанти, як ми зараз. Однак при комунізмові ні злочинності, ні тюрем, ні губи, ні арештантів не буде, бо немає чого чинити злочини — все безкоштовно. Бери, що хочеш, — це не злочин, а потреба, і всі будуть брати за своєю потребою, це основний принцип комунізму.

Ми перекинули треті ноші, і я переможно заявив:

— Кожен буде чистити за собою! А крім того, машини будуть!

Він з жалем подивився на мене.

— Ти Маркса читав?

— Читав, — запально відрізав я.

— Пам’ятаєш приклад про шпильки? Коли робить їх одна людина, то три штуки в день, а коли розподілити роботу серед трьох — один дріт ріже, інший заточує кінці, третій хвостики ладнає — то вже буде триста шпильок в день, по сто на брата. Це поділом праці називається. Чим вищий ступінь поділу праці в суспільстві, тим вищою є його продуктивність. У кожній справі має бути майстер, віртуоз, а не аматор, не дилетант. А тепер уяви собі хоча б місто Київ, і як півтора мільйони його мешканців, кожен для себе, каналізацію прокладають і у вільний від громадської діяльності час чистять її і підтримують в справному стані. А тепер про машини. Маркс пророкував перемогу комунізму в кінці XIX століття, проте тоді не було таких машин, значить, і комунізм був в той час неможливий, так? Зараз також немає таких машин, це означає, що зараз комунізм також неможливий, так чи ні? І поки таких машин немає, хтось мусить копирсатися в чужому лайні, — а це, вибачте, не комунізм. Припустимо, коли-небудь зроблять такі машини, однак комусь же доведеться їх налаштовувати і справляти, а це також, напевно, не дуже буде приємним; невже у когось буде і справді потреба все своє життя займатися тільки цим? Ти ж підтримуєш теорію Маркса про поділ праці? Чи ти не марксист?

— Марксист, — промимрив я.

— Наближаємося, тому ось тобі кілька додаткових питань для самостійних роздумів. Хто при комунізмі буде закопувати трупи? Самообслуговування? Чи аматори у вільний час цим будуть займатися? Та й взагалі в світі дуже багато брудної роботи, не всім же бути дипломатами і генералами. Хто свинячі туші обробляти буде? А ти в цеху розділки риби був коли-небудь? Рибу подають, її моментально обробляти необхідно і ніяк не механізуєш. Як бути? А хто буде вулиці підмітати і сміття вивозити? Та й вивезення сміття вимагає зараз кваліфікації, і чималої, й дилетантами не обійдешся. А офіціанти будуть при комунізмі? Зараз це прибуткова справа, а коли гроші ліквідують, як тоді? І останнє: той, хто зараз про чистку лайна ніякої гадки не має, товариш Якубовський, наприклад, чи зацікавлений він у тому, щоб настав коли-небудь такий день, коли він сам своє лайно за собою прибирати буде? Ну, думай і мовчи...

— Багато теревените, працювати треба!

4

— Чуєш, артилерія, так що ж, по-твоєму, комунізму взагалі ніколи не буде?

Він навіть зупинився, вражений моєю дикістю.

— Та ні, звичайно!

— А це ще чому? Контра недорізана! Антирадянщина! — З усього розмаху хряснув я важезні носилки на землю, і смердюча золотиста рідина розтеклася по сліпуче білому снігу і гранітній доріжці.

— Ех, що ж ти наробив, — плюнув спересердя артилерист, — тепер по п’ять діб отримаємо, це вже напевне.

— Та ні, начебто ніхто не бачив. Снігом зараз закидаємо, — ми швидко почали закидати снігом брудну пляму, але здаля вже біг наш конвойний.

— Ви що, ледарі, наробили! Тільки б базікати! Відповідай за вас! Ну, ви у мене потанцюєте!

— Та ти не шуми, ми снігом зараз закидаємо, не видно буде, важенна ж зараза, з рук і вирвалася. А для саду також добре. Сніг через тиждень розтане, все й змиє.

Мордатий першокурсник, однак, не вгамовувався:

— Ви б не базікали, а справу б робили! Ну ви у мене за це поплатитеся!

Артилерист тоді змінив тон.

— Ти, бовдуре, послужи стільки, скільки ми, тоді кричати будеш! А коли закладеш, сам же з нами й сядеш, за те, що недогледів!

Я підтримав:

— Людині документи на звання послали, він дня через три офіцером стане. А ти ще шмаркач...

— Це я-то шмаркач? Добре ж... — Він підняв автомата. — А ну працювати... Мерщій... Ви у мене...

Артилерист взявся за ручки:

— Пішли... На біса з бараном розбиратися. Посадять його сьогодні... Ти вже на мій досвід покладися...

Ми почвалали до каналізаційного люку.

— Закладе! — Впевнено відрізав артилерист.

— Нє, — заперечив я, — попсихує, до вечора відійде.

— Ну, подивишся.

— Чуєш, контра недобита, так чому ж, по-твоєму, комунізму ніколи не буде?

— А тому не буде... Тільки ти ноші не кидай! А тому не буде, що не потрібен він, цей самий комунізм, нашій партії комуністичній та її ленінському Центральному Комітету.

— Брешеш, контра!

— Сопи в дві дірки, псих нещасний. Вгамуйся, не кричи. По дорозі туди неможливо з тобою розмовляти. Потерпи, зараз розвантажимося, я тобі дам.

Розвантажилися.

— Так ось, уяви собі, що комунізм настане завтра вранці.

— Та ні, це неможливо, — обірвав я, — потрібно спочатку матеріально-технічну базу побудувати.

— А ти уяви собі, що тисяча дев’ятсот вісімдесятий рік настав, і Комуністична партія, як обіцяла, цю саму базу створила. Так ось, що, власне, звичайний наш стандартний секретар райкому матиме від цього самого комунізму? Га? Ікри вдосталь? Так у нього її й зараз хоч греблю гати. Машину? Так у нього дві персональні «Волги» і приватна про запас. Медобслуговування? Так у нього всі медикаменти лише іноземні. Жратва? Баби? Дача? Так це все у нього є. Так що нічого нового він, наш дорогий секретар райкому самого зачуханого, від комунізму не отримає. А що він втрачає? А все втрачає! Так він на Чорноморському узбережжі на кращих курортах пузо гріє, а при комунізмі всі рівні, як в лазні, не вистачить всім місця на тому пляжі. Або, припустимо, достаток продуктів, бери в магазині, що хочеш і скільки хочеш, і черги там навіть не буде; так все одно ж клопоти — сходи та візьми. А навіщо йому це, коли холуї йому все на цирлах сьогодні будуть носити; навіщо йому таке завтра, коли сьогодні краще? Він при комунізмі все втратить: і дачу, і лікарів персональних, і холуїв, і держиморду з охорони. Так що на рівні райкому навіть немає у них зацікавленості в тому, щоб комунізм настав завтра, і післязавтра також не хочеться. А вже таким Якубовським та Гречкам він і поготів не потрібен. Бачив, як на Китай накинулися, — мовляв, в Китаї зрівнялівка, все в однакових штанях ходять. А ми ж як при комунізмі жити будемо? Буде мода чи ні? Коли не буде моди, всі будемо в арештантських тілогрійках ходити? Партія говорить: ні. А як тоді всіх модним одягом забезпечити, коли він безкоштовний і кожен бере скільки хоче? Та де ж на всіх баб лисячих шуб та песців набрати? Ось дружина Якубовського кожного дня горностаєві шуби змінює. А коли завтра комунізм раптом настане, чи зможеш ти довести доярці Марусі, що її стегна гірші, ніж у цієї старої дурепи, і що її становище в суспільстві менш почесне? Маруська баба молода, їй також горностая подавай, і золото, і діаманти. А ти думаєш, видра Якубовська сама свої хутра та діаманти без бою віддасть? Ось і не хочуть вони, щоб завтра комунізм настав, і все тут. Тому історичний період придуманий. Леніна читав? Коли він нам комунізм обіцяв? Через десять-п’ятнадцять років. Так? А Сталін? Також через десять-п’ятнадцять, іноді через двадцять. А Микита? Через двадцять. І вся комуністична партія народу клялася, що цього разу не обдурить. Ти думаєш, прийде цей самий тисяча дев’ятсот вісімдесятий рік — буде комунізм? А дідька лисого! Можливо, думаєш, хтось вимагатиме від комуністичної партії відповіді за брехню? Ніхто не вимагатиме! А замислювався ти, бісів розвіднику, чому саме п’ятнадцять-двадцять років всі правителі обіцяють? А це щоб самому встигнути пожити всмак, і щоб в той же час народ сподіватися не перестав. А ще щоб встигли всі ці обіцянки забутися. Хто зараз згадає, що там Ленін обіцяв? І тисяча дев’ятсот вісімдесятий рік прийде — зовсім ніхто не згадає, що час той підійшов, пора б і відповідь тримати! За такі речі комуністичну партію і судити б слід було!

— Сам-то ти комуніст?

— Не комуніст, а член партії. Пора різницю розуміти!

Він замовк, ми більше не розмовляли до самого вечора.

5

Під вечір ми-таки добралися до дна, вичерпали все. Під самий кінець роботи на стежці з’явилася худа зморшкувата особа в розкішній шубі. Йшла вона в супроводі єфрейтора. Цього разу єфрейтор був зовсім не паном, а холопом.

— Дивись, — попередив артилерист, — буде Салтичиха добу давати — не рипайся. Вона жінка слабка, та ж під трибунал враз запроторить.

Єфрейтор окинув яму і сад одним поглядом і солодким голосом доповів:

— Все вони зробили, я цілий день...

— Тільки всю доріжку запаскудили і снігом закидали, — вставив наш конвойний.

Єфрейтор нишком кинув на конвойного знавіснілий погляд.

— Яку доріжку? — Лагідно поцікавилася худа особа.

— А ось ходімте, ходімте, я вам все покажу! — Розмашисто кроком він рушив доріжкою. Особа задріботала за ним.

Сутеніло. Почало підморожувати, і конвойний насилу відбивав чоботом грудки примерзлого снігу.

— Ось тут, і снігом загребли, думали, я не помічу. А я все бачу.

— Хто? — Раптом вискнув стара.

— А ось ці двоє, дружки... Зачаїлися... Думають, їх не помітять... А ми все бачимо...

— За п’ять діб арешту кожному, — прошипіла стара, задихаючись від сказу, — а ви, Федоре... А ви, Федоре...

Обличчя її перекосило. Не доказавши, вона запахнула шубу і швидко пішла до чудесного містечка. (Начальник гауптвахти капітан Март’янов в таких випадках зазвичай показував два розчепірених пальця і запитував: «Скільки?» — «Дві доби додаткового арешту, товаришу капітан!» — «Ні, служивий, це не два, це римська цифра “п’ять”.»)

Обличчя єфрейтора скривилося, він повернувся до нашого конвойного, який, мабуть, не зрозумів, що ненавмисно напаскудив всемогутньому Федору.

— Відводь свою наволоч! Я тобі, гаде, пригадаю!

Конвойний розгублено вирячився на єфрейтора: та я ж як краще намагався!

— Йди, йди, я з тобою порахуюся!

Ми не в лад застукотіли підковами повз чудесне містечко, яке з настанням темряви стало ще кращим. Якісь діти пустували в басейні, відокремлені від морозу прозорою зеленуватою стінкою. Висока жінка в строгій синій сукні і білому фартухові спостерігала за ними.

6

Нашого повернення з комунізму чекав заступник начальника Київської гарнізонної гауптвахти молодший лейтенант Кірічок, попереджений, мабуть, про отримані Дії.

Молодший лейтенант розкрив товсту конторську книгу.

— Так, значить, по п’ять діб кожному... Так і запишемо. П’ять... Діб... Арешту... Від командувача округом... за... по... ру... ше... ння... військової дисципліни.

— Ах, чорт, — похопився він. — Командувач же в Москву полетів на з’їзд комуністичної партії. Як же це я! — Він покрутив книгу, потім, раптом зрозумівши, перед словом «командувач», пихкаючи, приписав «заст.». — Ну ось, все в порядку. А у тебе, Суворов, перші п’ять діб від заступника командувача і другі п’ять діб також від заступника командувача. А треті від кого будуть? — І весело заіржав власному жарту. — Вивідний!

— Я, товаришу молодший лейтенант!

— Цих голубчиків в двадцять шосту. Нехай годинку-другу посидять, щоб знали наперед, що Ді — це не просто новий термін відмотати, це щось серйозніше!

26-я камера на київській губі іменувалася «революційною», тому що з неї колись, ще до революції, втік знаменитий кримінальник і майбутній герой Громадянської війни Григорій Котовський, який в цій камері чекав суду за якісь темні справи. Пізніше, в 1918 році, уркаган Котовський зі своєю бандою пристав до більшовиків і за неоціненні послуги в кримінальному плані за особистою вказівкою Леніна в урочистій обстановці був прийнятий в революціонери. З нього-то і почалися невдалі ленінські експерименти з приручення російського кримінального світу. Досвід знаменитого революціонера був всебічно врахований, і після революції з тієї камери вже більше ніхто не бігав.

У камері ні нар, ні лавок — лише плювальниця в кутку. І стоїть вона там не просто так. До країв вона наповнена хлоркою. Нібито дезінфекція. Вікно, через яке втік герой революції, давно замурували, камера настільки мала, а хлорки так багато, що просидіти там п’ять хвилин здається неможливим. З очей сльози котяться, перехоплює подих, слина переповнює рот, груди нестерпно коле.

Лиш нас заштовхнули в камеру, досвідчений артилерист, захлинаючись кашлем, відштовхнув мене від дверей. Я-то хотів чоботом стукати, однак, поклавшись на його досвід, відмовився від цієї спроби. Значно пізніше я дізнався, що артилерист мав рацію і в цьому випадку: прямо навпроти нашої 26-ї камери знаходилася 25-я, спеціально для тих, кому не сиділося в 26-й. Після 25-ї всі заспокоювалися і поверталися в 26-у умиротвореними і притихлими.

Тим часом до нас заштовхнули третього постояльця. Мені було рішуче наплювати на те, хто він такий, я й не намагався розглянути його крізь сльози, та досвідчений артилерист, здавалося, чекав його появи. Він штовхнув мене (говорити було абсолютно неможливо) і вказав рукою на третього. Протерши очі кулаком, я побачив перед собою нашого конвойного.

Зазвичай арешт ніколи не починається з 21-ї, 25-ї або 26-ї камери. Лиш той, хто отримує додатковий пайок, ДП, проходить через одну з них, а іноді й через дві. Наш квіртанутий перволіток почав свою епопею саме з 26-ї камери: чи то всемогутній єфрейтор наспівав молодшому ад’ютантові чи порученцю командувача, чи то наш конвоїр рипнувся, коли, здавши автомат і набої, раптом дізнався, що його взвод повертається до рідних стін, а він чомусь на 10 діб залишається на губі. Може статися, молодший лейтенант, заступник начальника гауптвахти, задля забави вирішив підсадити його до нас, наперед знаючи нашу реакцію.

Потрапивши в білястий туман хлорних випарів, новий арештант захлинувся в першому нападі кашлю. Його очі переповнилися сльозами. Він безпорадно мацав рукою в порожнечі, намагаючись знайти стінку.

Ми не були благородними лицарями, і прощати його у нас не було ні найменшого бажання. Можна сказати, що бити безпорадну, осліплу на час людину недобре, та ще в той момент, коли вона не чекає нападу. Може бути, це і справді недобре для тих, хто там не сидів. Ми ж розцінили появу конвойного як подарунок долі. Та й бити ми його могли тільки тоді, коли він був беззахисний. У будь-якій іншій обстановці він розкидав би нас, як кошенят, надто вже був мордатий. Я пишу, як було, благородства в мені не було ані на гріш, приписувати собі високі душевні пориви не маю наміру. Хто був там, той зрозуміє, а хто там не був, той мені не суддя.

Артилерист вказав мені рукою, і коли високий електронік випростався між двома нападами кашлю, я з розмаху садонув чоботом йому межи ніг. Він завив нелюдським голосом і зігнувся, присідаючи, і в цей момент артилерист з усього маху хряснув чоботом прямо по його лівій колінній чашечці. І коли той забився в судомах на підлозі, артилерист, вловивши момент видиху, пару раз влупив йому ногою в живіт.

Від різких рухів всі ми наковталися хлору. Мене знудило. Артилерист захлинався. Конвойний пластом лежав на підлозі. Нам не було абсолютно ніякого діла до нього.

Мене знову знудило, і я абсолютно чітко зрозумів, що пробути в цьому світі мені залишилося зовсім недовго. Мені нічого не хотілося, навіть свіжого повітря. Стіни камери здригнулися і пішли навколо мене. Здалеку приплив брязкіт замка, який відкривали, та мені було абсолютно все байдуже.

Відкачали мене, певно, швидко. Повз мене по коридору потягли конвойного, що й досі не оговтався. І мені раптом стало нестерпно шкода, що, прийшовши до тями на нарах, він так і не зрозуміє того, що з ним сталося в 26-й камері. Я тут же вирішив виправити ситуацію і добити його, поки не пізно. Рвонувся всім тілом, намагаючись схопитися з цементної підлоги, та з цього вийшла лиш жалюгідна спроба ворухнути головою.

— Ожив, — сказав хтось прямо над моєю головою, — нехай ще трохи подихає.

Артилерист був уже на ногах, його нудило. Хтось зовсім поруч вимовив:

— Наказ міністра оборони, він уже офіцер!

— Наказ міністра прийшов сьогодні, а підписаний ще вчора, — заперечив другий голос, — значить, амністія поширюється тільки на термін, що він відбував вчора. А сьогодні, вже ставши офіцером, він отримав новий термін від заступника командувача округом. І амністія міністра на новий термін не поширюється.

— Ах, чорт. А коли з такої нагоди до заступника командувача звернутися? Випадок же незвичайний!

— Так заступник його в очі не бачив, вашого новоспеченого лейтенанта. Це дружина самого розпорядилася. А сам — він на з’їзд партії гайнув. Не підете ж ви до неї просити!

— Це вже точно! — Погодився другий голос.

— А відпустити його під амністію міністра ми не можемо: коли вона завтра з перевіркою нагряне, всім голови відкрутить!

— І це точно.

Сталося так, що, поки наш артилерист чистив каналізацію, міністр оборони СРСР підписав наказ, за яким артилерист і ще двісті щасливців з курсантів перетворилися на лейтенантів. Наказ міністра в цьому випадку є відпущенням усіх гріхів. Та поки наказ йшов з Москви, наш артилерист встиг дістати новий термін, нібито від заступника командувача Київським військовим округом. І ніхто нічого зробити не міг.

Однак тепер артилерист був офіцером, і місце його — в офіцерському відділенні, яке відгороджене від загального високою стіною. Ми обнялися як брати, як дуже близькі люди, що розлучаються навіки. Він сумно посміхнувся мені і як є, забруднений екскрементами дружини майбутнього Головнокомандувача об’єднаними збройними силами країн-учасниць Варшавського Договору Маршала Радянського Союзу І.І.Якубовського, вже без конвою пішов до залізної брами офіцерського відділення.

* * *

Того ж дня в столиці нашої Батьківщини місті-герої Москві під гуркіт овацій тисяч делегатів і наших численних братів, що з’їхалися з усіх кінців світу, в Кремлівському палаці з’їздів почав свою роботу XXIII з’їзд Комуністичної партії Радянського Союзу, з’їзд черговий і історичний.

З того дня Комуністична партія Радянського Союзу більше нічого урочисто не обіцяла нинішньому поколінню радянських людей.

Ризик

Київська гарнізонна гауптвахта 31 березня 1966 року

1

Здається, що політзаняття на губі — найкращий час. Сиди собі дві години на табуретці, сопи і байдикуй. Бо ж кращого розслаблення, кращого відпочинку й не придумаєш.

Та це так лише здається.

Такі думки можуть прийти тільки в голову того, хто на губі не сидів, хто не попереджений заздалегідь про те, як себе на цих самих заняттях тримати. Вся та уявна простота для губаря малодосвідченого виливається купою неприємностей. Потрапивши на політзаняття вперше, губар безмірно тому радий, та варто йому відволіктися на мить, варто лише на секунду забути, де ти, чому і навіщо знаходишся — ось біда й підкралася.

Виснажений безсонням, моторошним холодом, вогкістю, голодом, непосильною працею, постійними приниженнями і образами, а головне, очікуванням чогось страшнішого, організм, заспокоївшись і трохи зігрівшись, розслабляється миттєво.

І ледь відпустиш трохи ту сталеву пружину, що стискаєш в собі з першої миті губи, як вона з дивовижною силою, зі свистом виривається з рук. І не маєш ти влади більше над собою...

Ось поруч понесло кудись солдатика — відразу видно, що не сидів раніше, скаламутились ясні очі, повіки злипаються, засинає, зараз тикнеться буйною голівкою своєю в брудну сутулу спину худого матросика.

А матросик, видно, до Києва у відпустку приїхав, не інакше на вокзалі патрулі загребли. Мабуть, і матросик зараз клювати почне. І шкода солдатика того, і матросика, і себе шкода...

А ноги зігріватися почали...

А в голові хміль розливається... Дзвіночки задзвеніли... Та так солодко... Голова на груди хилиться... А шия ватяна, вона такої ваги нізащо не витримає... Зламається... Шию розслабити потрібно...

Ось ти, голубе, й спікся, і замість теплих нар чекає тебе вночі смердючий сортир, і кухня чекає, це ж ще гірше, а як відсидиш своє, ще й Дії отримаєш доби на три, а то й п’ять, щоб не про кус чорняшки мріяв, не про сухі онучі, а про політику нашої рідної комуністичної партії, яка всім нам нові горизонти відкриває. Так-то.

2

Сидів я не вперше. Штучки ці про політзаняття давно засвоїв. Мене не проведеш.

Про сон я відразу не думав — надто вже жерти хотілося, одначе й про жратву я також намагався не думати — дуже вже в животі починало боліти від таких думок. Одне мені не давало спокою з самого початку політзанять: онучі б змінити. Мої-то шість днів вже мокрі, і як їх ні мотай — все одно. А на дворі — то мороз, то знову все розкисне. Холодно ногам, мокро... Онучі б змінити...

Стоп! Думка небезпечна! Не можна про сухі онучі думати! Думка ця — провокація! Її від себе гнати потрібно. Так і до біди недалеко. Ось вже здається, що сухі вони зовсім... Я ж їх вночі на батарею поклав... (Хоча і немає на губі батарей.) Вони за ніч і висохли, так просушилися, що не гнуться... Ось тепер і ногам тепло... Стій!

Так я ж не спав!

Два здоровенних єфрейтори, розгрібаючи табуретки і розпихуючи губарів, рухаються прямо на мене. ...твою мать-перемать! Та не спав я! Браття! Я ж бо людина! Радянська! Така, як і ви! Браття! Та не спав же я!

Єфрейтор зі злістю відштовхує мене геть. Я швидко повертаю голову слідом за ним і тут же, зрозумівши, наскільки це небезпечно, розвертаюся назад. Та й однієї миті абсолютно досить, щоб розгледіти все до одного обличчя тих, що сидять позаду. Всі вони, всі без жодного винятку, — обличчя пригнічених страхом людей. Тваринний жах і благання в добрій півсотні пар очей. Одна думка на всіх обличчях: «Тільки не мене!»

Напевно, таке обличчя було й у мене мить тому, коли здавалося, що єфрейтори йдуть по мою душу. Боже, як же легко всіх нас залякати! Наскільки ж жалюгідна залякана людина! На яку гидоту вона тільки не здатна заради порятунку своєї шкури!

А єфрейтори тим часом підхопили під білі рученьки курсанта-льотчика, що примостився в самому кутку. Майбутній ас — немов важка дерев’яна лялька з мотузочками замість суглобів. Та він і не спить, він повністю відключився, вирубався тобто, він, мабуть, не в цьому світі. Тягнуть єфрейтори захисника вітчизни по проходу, а голова його, ніби брелок на ланцюжку, бовтається. Даремно ти так, асе, контроль над собою втрачаєш! Не можна так, соколе. Ось ти розслабився, а тебе зараз в 26-ю революційну камеру з хлорочкою — вмить оговтаєшся, а потім в 25-ю, а вже потім п’ять діб тобі додадуть, це як два пальці намочити.

Чорт! Скільки ж ще молодший лейтенант про рідну комуністичну партію буде торочити? Ні годинника, ні чорта. Здається, вже годин п’ять сидимо, а він все ніяк не закінчить. Коли б онучі змінити, тоді ще можна посидіти, а так — немає сили. Ех, не винесу. Голова важчає, ніби в неї дві здоровенні чавунні гантелі вклали. Тільки ось ногам холодно. Коли б онучі...

Або частіше б єфрейтори тих, що відключилися, із залу витягали... Як-не-як — все різноманітність, мо’ і дотягнув би до кінця. А то б на морозець зараз, на нафтобазу чи на танковий завод... Тільки ось би онучі...

3

— Питань... немає?

Гучна відповідь «Немає!» виривається з сотні горлянок. Це порятунок! Це кінець політзанять! Скінчилося...

І без ДП... для мене.

Зараз пролунає команда «Шикування на розвод через... півтори хвилини!» Це означає, що потрібно рвонутись усією силою своєї душі і тіла, всім своїм бажанням жити прямо до виходу, прямо в двері, забиті смердючими тілами брудних, як і я, губарів, і, розкидаючи їх, вирватися в коридор. Важливо не спіткнутися — затопчуть, бо жити всім хочеться. Стрибаючи через сім сходинок, треба влетіти на другий поверх і схопити свої шинель та шапку. Тут важливо швидко знайти свою шинель, а то коли потім якомусь бовдуру дістанеться твоя, невелика, і він в неї влізти не зможе, тебе швидко знайдуть, і схопиш п’ять додаткових за крадіжку, а того довгого бовдура посадять в твою ж камеру за вайлуватість, ось і зводьте рахунки, хто правий, хто винен, і у кого кулаки важчі. Схопивши свою шинель і шапку, розбиваючи грудьми зустрічний потік арештантів, що рвуться нагору до шинелей, несися вниз. А біля дверей вихідних вже пробка, і вже єфрейтори ловлять останнього... Стрибай в натовп. Як криголам, розбивай, дроби... А вже півтори-то хвилини закінчуються, а ти-то ще не в строю, ще не одягнений, ще не заправлений, ще й червона зірочка твоя не проти носа і шапка не на два пальця від брів. Ой, кепсько...

Отже, зараз буде команда «Шикування на розвод через...» Всі завмерли в нелюдському напруженні, готові зірватися зі своїх місць і, розметавши інших, виконати наказ.

Та молодший лейтенант навмисне зволікає, випробовуючи наше прагнення через півтори хвилини стояти в строю. А чи всі перейнялися важливістю моменту? Чи всі стиснулися в грудку? Чи всі напружилися і готові зубами гризти свого сусіда?

Однак погляд молодшого лейтенанта впирається кудись в куток, і ніхто не сміє повернути голову і глянути на те, що в такий момент могло привернути увагу заступника начальника Київської гарнізонної гауптвахти. А зацікавила його рука — брудна, що тижнів зо два чистила сортири, і жодного разу після того не мита.

У момент, коли молодший лейтенант задав неминуче питання: «Питань немає?», на яке що є сили належить горлати: «Немає!», ця рука здійнялася в дальньому кутку.

На губі ніхто і ніколи питань не задавав: ясно все з першого моменту. І ось маєш! Бажає питання задати!

Молодший лейтенант знав відповіді абсолютно на всі питання, які могло б поставити життя. Крім того, він був таким великим і могутнім, що міг би знищити будь-кого, хто таким зухвалим чином наважився порушити його спокій. Бо ж навіть після доповіді якогось першого секретаря обкому ніхто не наважується ставити ніяких питань. Тут же мова йшла не про якогось першого секретаря, влада якого хоч і трошки, але обмежена, тут якась нижча істота намагалося потурбувати самого заступника начальника Київської гарнізонної гауптвахти!

Це явище зацікавило молодшого лейтенанта, тим більше що він бачив: губар явно не перший день на губі, мусить у всій глибині усвідомлювати ступінь ризику, якому він піддає себе і всіх, хто разом з ним знаходиться під арештом.

Молодший лейтенант був хорошим психологом. Він безпомилково визначив, чому напівживий, з запалими очима курсант-електронік бере на себе цей ризик: він вирішив задати питання, щоб полестити молодшому лейтенанту і тим самим заробити своєчасне звільнення. Йому явно залишилося сидіти день-два, однак коли його пошлють на танкоремонтний завод, він не виконає норму і отримає ще п’ять діб, які зможуть перетворити його на все життя в забитого, приниженого, заляканого напівідіота. Можливо, навіть служба його і кар’єра після такого незворотного процесу стануть більш успішними, та курсант не бажає цього і готовий йти на ризик, щоб ухилитися від такого повороту долі.

Проте не так-то й легко полестити Всемогутньому! І коли лестощі будуть визнані грубими, підлабузнику буде непереливки.

Лестощі в формі питання мають поєднувати в собі щось оригінальне на межі дозволеного. І всі ми це абсолютно чітко розуміли.

— Що ви бажаєте? — Підкреслюючи свою повагу до виявленої хоробрості, ввічливо поцікавився молодший лейтенант.

— Курсант Антонов, заарештований на п’ятнадцять діб, відбув тринадцять діб покарання! — Чітко представився губарь. — Товаришу молодший лейтенант, у мене питання!

Страшна тиша запанувала в залі. Всі ми чекали саме цього, та надзвичайна зухвалість задуму вразила нас. І муха, відігрівшись за грубкою, з гнітючим ревом, немов стратегічний бомбардувальник, пропливла під стелею. Всі ми зігнулися і сховали голови в плечі, ніби намагаючись пом’якшити удар, а гнів міг звалитися на будь-чию голову.

— Задавайте ваше запитання, — дозволив молодший лейтенант і, подумавши, додав: — будь ласка.

— Товаришу молодший лейтенант, скажіть, будь ласка... Чи буде гауптвахта при комунізмі?

Плечі мої стиснулися, а голова опустилася ще нижче, як і у всіх інших, — не я один чекав удару обухом по своєму загривку. Лише один, той, хто задав питання стояло гордо і прямо, випнувши впалі груди і дивлячись розумними сірими очима прямо в очі Всемогутньому.

Той на мить задумався, потім товсті його губи розповзлися в майже дитячій усмішці. Питання явно припало йому до смаку. Пустотливі вогники загорілися в його очах, і він з повною переконаністю і вірою вимовив:

— Губа буде завжди!

І радісно засміявся.

Потім Всемогутній ще раз уважно оглянув електроніка і від душі похвалив:

— Молодець! А тепер... А тепер дуй до сортиру, і щоб до вечора він сяяв, як у кота приналежність !

Сотня голів заздрісно охнула.

— Єсть! — Радісно гаркнув той.

А що можна придумати кращого? Правда, після ранкового надшвидкісного оправлення сортир загиджений неабияк, та за дві-три години його так вилизати можна — замилуєшся! А потім — а потім цілий день тільки вид демонструй, начебто ти покращуєш вже зроблене. Це ж не смердючі бездонні ями комунізму! Ех, сортир! Це вночі його не дуже приємно чистити, тому що замість сну, а вдень, в теплі, в затишку...

— Шикування на розвод через півтори хвилини!

Всім тілом я рвонувся вперед, розгрібаючи ліктями настільки ж наполегливих своїх товаришів...

4

То був чудовий день.

У той день пощастило й мені: в маленькій групі губарів я потрапив до окружного військового госпіталю — тягати тюки з брудною білизною. А конвойним нам трапився артилерист четвертого курсу, що явно не раз сидів і тому поступливий. І коли пізно ввечері він оголосив десятихвилинну перерву, і ми розсілися на зледенілих колодах, притулившись спинами до теплої стінки кочегарки, жаліслива метка сестричка з шкірно-венерологічного відділення принесла нам цілий ящик недогризків чудесного білого хліба. Ми з задоволенням жували його, не в силах ділитися враженнями того незабутнього дня. Та кожен, я в тому впевнений, думав в той момент про хороброго курсанта, про ризик, на який він себе наражав, про точність його психологічного розрахунку, про безмежні можливості людського розуму.

* * *

Через багато років мій добрий приятель Валера Симонов, на той час — курсант сусіднього взводу, а згодом — полковник, начальник розвідки 8-ї гвардійської армії, написав:

Особисто я, читаючи книгу «Визволитель[9]», був вражений, з якою точністю автор зобразив київську гарнізонну гауптвахту. Ніде правди діти, самому мені довелося там відсидіти в цілому п’ятдесят з гаком діб. («Московская правда». 31 липня 1994 г.)

* * *

У Київському вищому загальновійськовому командному училищі був у мене старший товариш. Звали його Віца. Всі ми до нього ставилися з якимось підкресленою повагою, з першої зустрічі визнаючи його авторитет і старшинство. Його перевагу над усіма курсантами відчували й наші командири, і вже на другому курсі він отримав звання старшого сержанта і посаду заступника командира взводу. Віца був почесним мешканцем київської губи. Був він бездоганний у навчанні та службі, а на губу потрапляв не за свої вчинки, а за гріхи своїх підлеглих, яких не здавав.

На випускному вечорі ми пророкували один одному долю. І на мене раптом щось найшло. Обернувся до нього і відрізав: посада тобі, Віца, — міністр оборони СРСР, звання — Маршал Радянського Союзу.

Ніхто не сумнівався, що у нього буде вертикальний зліт. Та ніхто не думав, що набирати висоту він буде так стрімко. Військові звання Віца отримував достроково, і майже кожного року — підвищення на посаді. Командиром полку він став через вісім років після випуску. Закінчив дві військові академії. За два десятки років, не пропустивши жодного щабля, піднявся від командира взводу до першого заступника командувача 13-й армією. А потім був призначений командувачем 6-ї гвардійської танкової армії.

Проте моє пророцтво не збулося. Поки Віца, побиваючи рекорди швидкості, йшов вгору крутими службовими сходами без перил, Радянський Союз розсипався. Не стало ні СРСР, ні Маршалів Радянського Союзу. Тому Віталій Григорович Радецький, прямий нащадок героя російсько-турецької війни 1877-1878 років генерала від інфантерії Федора Федоровича Радецького, став міністром оборони України і першим в її історії отримав звання генерала армії України.

Коли в 1993 році командувача військами Одеського військового округу генерал-полковника Радецького затверджували на посаді міністра оборони України, депутат Верховної Ради поставив йому питання: а київська гауптвахта залишиться такою, як в книжці Суворова розписано?

Віталій Григорович тоді ще цю книгу не прочитав і не зрозумів, про що мова, тому підтвердив: так, так, все буде як у Суворова.

Завжди готові!

Київ 1967 рік

1

Чоботи сяяли так, що їх сміливо можна було використовувати під час гоління замість дзеркала, а штани були так напрасовані, що коли б раптом муха налетіла на стрілку, вона б неодмінно розкололася надвоє. Всі ми заступали в міський патруль, і наш зовнішній вигляд перевіряв особисто військовий комендант міста Києва. А він-то вже жартів не любив! Найменше порушення в формі одягу — десять діб арешту. Це була давня норма, добре відома всім. Зараз полковник завершував інструктаж:

— І на закінчення норми виробітку: вокзал — сто п’ятдесят порушників, парки відпочинку — сто двадцять, по іншим шістдесят.

Полковник не говорив головного, та в цьому й не було необхідності. Всі знали, що за невиконання норми винних не змінюють о 24:00, як годиться, а відправляють на «велике коло», на всю ніч, і коли до ранку патруль не наловить ще 30 порушників, то за цим буде губа, при цьому вчорашній патруль садять в камери, де сидять жертви саме цього патруля. Це всім давно відоме, і нагадувати про це було зайвим.

— Норми науково обґрунтовані і перевірені багаторічною практикою. Що ж, наша мета ясна, завдання визначені, за роботу, товариші!

Наш патруль — три людини: капітан Задіров і ми, два курсанти-випускники. Наша служба — 480 хвилин. Зміна о 24:00. План — 60 порушників. Це означає — одне затримання кожні 8 хвилин. Іншими словами, будь-який військовий, який зустрівся нам, має бути зупинений і визнаний порушником. Коли за вісім годин нам зустрінеться тільки 59 солдатів, матросів, сержантів, старшин і офіцерів, то «велике коло» забезпечене, а вночі де ж ти ще 30 нездар наловиш?

Успіх служби в патрулі багато в чому залежить від характеру начальника патруля. Коли він досить лютий і кмітливий, то план виконати можна.

— Товаришу сержант, ви порушуєте форму одягу!

— Ніяк ні, товаришу капітан.

На сержантові все блищить, причепитися явно ні до чого.

— По-перше, ви сперечаєтеся з начальником патруля, а по-друге, верхній ґудзик мундира у вас не в бік Радянської влади. Документи!

Точно! Блискучий ґудзик з серпом і молотом всередині п’ятикутної зірки пришитий трохи нерівно, а можливо, ґудзик не дуже щільно пришитий, розбовталася і тому молоточок повернутий не вгору, як йому личить, а трохи вбік. На цьому можна зловити будь-кого, аж до міністра оборони, — спробуй устеж, щоб всі ґудзики постійно були повернені молоточками точно вгору.

На відпустковій записці сержанта капітан розмашисто пише: «Звільнення перервано о 16:04 за грубе порушення форми одягу і суперечку з патрулем». Я записую прізвище і номер частини сержанта, і порушник, козирнувши капітану, відправляється до своєї частини. Зараз сержант зовсім беззахисний, його відпусткова записка більше недійсна, і коди по дорозі в частину його затримає інший патруль, то йому вже можуть пришити самовільне відлучення.

Отже, першого ми взяли на четвертій хвилині, ще 476 хвилин і 59 порушників.

— Товаришу рядовий, ви порушуєте форму одягу!

— Ніяк ні, товаришу капітан, не порушую.

— Товариш рядовий, ви сперечаєтеся з начальником патруля!

— Ніяк ні, товаришу капітан, я не сперечався, я тільки хотів сказати, що я форму не порушую.

— Курсант Суворов!

— Я!

— Викликайте чергову машину — злісний порушник!

— Єсть чергову машину!

Поки мій напарник записує прізвище злісного, а капітан ловить ще одного, я біжу до найближчої телефонної будки.

Так... Сержант-то був досвідченішим, на другій фразі язика прикусив. А солдатик зеленуватий. Тому тебе, рідний, зараз з почестями повезуть. Я бігом повертаюся від телефону, а поруч зі злісним вже стоїть курсант-льотчик: нечітке віддання честі. 16 хвилин служби — три порушника, так би і далі!

— Товаришу старшина, у вас козирок не на два пальці від брів!

— Ні, товаришу капітан, точно на два пальці.

— Сперечаєтеся! Документи!

З нашим капітаном не нудьгуватимеш, молодець, нічого не скажеш. А що це там в кущах? Невже смертельно п’яний захисник вітчизни? Точно, він.

Між вулицею і тротуаром — хирлявий чагарник. Туди-то і завалився п’яний, як чіп, воїн. Мундир нарозхрист, правий погон відірваний, груди, штани, чоботи — все обблював, все забруднене. Кашкета він давно згубив. Перевертаємо на спину. Ех, чорт, не пощастило! Погони у нього малинові: курсант нашого рідного вищого загальновійськового командного училища. Своїх не чіпаємо, свій — не порушник, бо між усіма частинами гарнізону йде напружене соціалістичне змагання! Своє училище підводити не можна. Але тремти, авіація, артилерія та всі інші! А свого не візьмемо — просто випив хлопець зайвого, з ким не буває. Машина, викликана з училища, тихо відвозить гуляку. У статистику він, звичайно, не входить, не зараховується. Та й забрали його лише тому, щоб не замерз, а то ще простудиться. Земля-то холодна, не травень місяць.

— Товаришу лейтенант, ви порушуєте форму одягу!

Лейтенант слухняно мовчить. Тямовитий.

— У вас, товаришу лейтенант, рукавички чорні, а мають бути коричневі!

— Так точно, винен, товаришу капітан.

— Документи!

У нашого капітана також чорні рукавички. А де ж їх, коричневі, візьмеш? Офіцеру рукавички не видаються, тому що промисловість не випускає коричневі. Офіцерові на рукавички гроші видаються: мовляв, купи сам. А купити їх ніде. Повторюю, радянська промисловість коричневих рукавичок не випускає. Хто в Німеччині служив, той собі на все життя пар двадцять накупив. А хто не служив, того патрулі ловлять.

Перед початком чергування всім офіцерам полковник Єремєєв під розписку особисто видав по парі шкіряних коричневих рукавичок, тимчасово поносити. Та рукавички ці були настільки заношені, подерті і великі, що офіцерові в них просто непристойно ходити. Тому наш капітан їх негайно зняв і акуратно сховав до кишені — не приведи Господи втратити!

— Так чому ж ви, товаришу лейтенант, форму порушуєте? Чи наказ міністра оборони вас не стосується?

— Винен.

— Ідіть!

— Єсть.

Прізвище лейтенанта красується в нашій статистиці. Прийде час лейтенанту в академію поступати — глянуть великі начальники в особову справу: мати рідна, сто разів за один тільки рік зупинений патрулями, і весь час за одне і те ж саме порушення! Так він же невиправний! Таких садити! А ви — в академію! Думати треба!

— Товаришу старший лейтенант, ви порушуєте форму одягу! У вас рукавички чорні. Чи наказ міністра оборони не читали? А чому ж порушуєте? Навмисне? З любові до порушень?

Капітан знімає свою чорну рукавичку і записує прізвище старшого лейтенанта в список порушників.

2

До зміни 2 години 17 хвилин. У нашому списку 61 порушник. У темряві, не помічаючи нас, мугикаючи щось під ніс, бреде явно захмелілий артилерист. А наш капітан його ніби й не помічає.

— Дозвольте, товаришу капітан, «бога війни» прихопити?

— О, ні, нехай живе, він шістдесят другий. І запам’ятай, Вітю: план має бути завжди перевиконаний, однак з мінімальним перевищенням. Це закон всього нашого життя. Розуміти час: «Норми науково обґрунтовані і неодноразово перевірені життям». Підемо ми ж в патруль через пару місяців, а нам і дадуть наловити не шістдесят, а шістдесят п’ять, а то й усі сімдесят. А піди їх, сімдесят, налови. Сучасні норми тому й існують, що знаходилися бовдури подібні тобі, які все перевиконати пнулися, а їх же, цих бовдурів, патрулі тепер по всьому місту ловлять. Ото ж бо.

Щасливець артилерист, так і не помітивши нас, бреде невідомо куди. Коли всі патрулі на його маршруті вже виконали і трошки перевиконали план, то може він, п’яний, спокійненько йти через усе місто. За всіма центральними вулицями, розхристаний, брудний, з зухвалим хмільним поглядом.

Число п’яних і підпилих солдатів, курсантів, сержантів між тим продовжує наростати. Більшість з них давно зрозуміли переваги планової системи і таїлися десь до вечора. Відчувається, що контроль ослаб майже одночасно відразу по всіх районах міста. Всі патрулі поспішали раніше виконати план, щоб виключити потрапляння на «велике коло», і тепер все змінилося. Найбільш досвідчені пройдисвіти і алкаші використовують «розрядку напруженості» в своїй далеко не шляхетній меті. З 24:00 годин усі вони, навіть геть п’яні, притиснуть хвости, бо знають, що на маршрут виходять найдурніші, геть невдачливі патрулі, яким дня не вистачає, щоб наловити кого попало.

Не дивлячись на збільшений потік справжніх порушників, п’яних і хуліганських, робити нам абсолютно нічого. Ми сидимо на лавці парку під голими ще вербами. Капітан дає консультацію по тактиці німецьких танкових військ — випускні іспити не за горами.

— Тактика, братці мої, річ дуже складна. Коли нашим генералам говориш, що тактика складніша за шахи, вони сміються, не вірять. А чого ж тут сміятися? Шахи — найгрубіша, вкрай поверхнева модель бою двох армій, причому армій геть примітивних. А в іншому все як на війні: король безпомічний і неповороткий, однак його втрата означає повну поразку. Король — це точне уособлення штабів, громіздких і малорухомих; знищив їх — ось тобі й мат. Під ферзем я розумію розвідку, у всій ширині цього поняття, розвідку всемогутню і нищівну, здатну діяти самостійно і блискавично, ламаючи всі плани противника. Кінь, слон і тура коментарів не потребують. Тут схожість дуже велика. Особливо в діях кавалерії. Згадайте Бородінський бій, рейд кавалерії Уварова і Платова в тил Бонапарту. «Хід конем», не тільки по за змістом, а й за формою, гляньте лиш на карту! І нікого російська кавалерія не рубала і не гнала, а тільки лиш з’явилася в тилу і все. Та Бонапарт при її появі утримався від того, щоб направити в бій свою гвардію. Це багато в чому і вирішило долю битви та Росії. Ось вам і хід конем.

— Сучасний бій, — продовжував капітан, — в тисячі разів складніший за шахи. Коли на шахівниці змоделювати маленьку сучасну армію, то кількість фігур з найрізноманітнішими можливостями різко збільшиться. Чимось доведеться позначити танки, протитанкові ракети, протитанкову артилерію і артилерію взагалі, авіацію винищувальну, штурмову, бомбардувальну, стратегічну, транспортну, вертольоти, всього й не перелічиш... І все це потребує єдиного задуму, єдиної волі, тісної взаємодії. Наша біда і головна відмінність від германців у тому, що ми звикли зважати на слонів та пішаків, не звертаючи ніякої уваги на їхнє правильне використання. А тим часом германці війну проти нас почали, маючи всього-навсього три тисячі танків проти наших двадцяти чотирьох тисяч. Ми зараз багато всяких версій висуваємо, тільки головного визнати не хочемо — того, що німецька тактика була значно гнучкішою. Згадаєте мої слова: трапиться щось на Близькому Сході, дадуть вони нам чосу, на кількісну і якісну перевагу хрін покладуть. Який сенс в тому, що у тебе три ферзя, коли ти в шахи грати не вмієш? А наші радники грати не вміють — це факт, подивіться лише на начальника кафедри полковника Солоухіна, він щойно з Сирії повернувся...

— Від чого ж все це йде? — Не втримався я.

Капітан зміряв мене довгим поглядом і прорік:

— Від системи.

Відповідь була явно незрозуміла нам, і він додав:

— По-перше, висуваються начальники за політичним критерієм: вибирають не з тих, хто вміє грати або хоче цьому навчитися, а тих, хто ідеологічно підкований; по-друге, наша система потребує звітів, рапортів і досягнень. На тому стоїмо. Рапорти про знищення тисяч німецьких танків і літаків у перші дні війни були такі фальшиві і непереконливі, що політичне керівництво країни перейшло до показників територіальних, як найбільш об’єктивних. Звідси наша любов до штурмів міст і висот. А ви спробуйте в шаховій грі прагнути не до знищення ворожої армії, а до захоплення території противника, незважаючи на втрати. Що з цього вийде? Те ж саме, що у нас на війні вийшло. Перемогли ми тільки тому, що мільйони своїх пішаків не шкодували. Коли наш Генеральний штаб і військові радники надумають захопити територію Ізраїлю замість того, щоб спочатку знищити його армію, нам це дуже дорого обійдеться. Мат євреї нам, звичайно, не поставлять, та знищення Ізраїлю буде коштувати дуже дорого при такій тактиці. А найгірше, коли, не приведи Господи, зіткнемося ми з Китаєм, тут вже й пішаки нам не допоможуть, у них все одно більше.

Капітан сплюнув і спересердя копнув консервну бляшанку кінчиком лакованого чобота. Та загуркотіла темною алеєю під ноги геть п’яному саперові, який пристав до молоденької дівчини. Мовчазна боротьба в темряві, мабуть, нагадала капітану про те, що ми ще в патрулі, він позіхнув і різко змінив тему розмови:

— Курсанте Суворов, ваші висновки про нашу сьогоднішню патрульну службу, тільки швидко!

Я трохи сторопів.

— Загальновійськовий командир — господар поля бою, він координує дії розвідників, танкістів, мотострільців, мінометників, саперів, артилеристів, обстановку він мусить оцінювати миттєво.

Ну! Висновки!

— Е... Багато ми наловили порушників... Е... Підняли дисципліну... Е... Завдяки вам — спробував я незграбно вплести підлабузництво.

— А ні нічого-то ти, Вітю, майбутній лейтенанте, чи не розумієш, чи не хочеш розуміти... Або хитруєш. Слухай, тільки між нами: в повністю плановому господарстві і терор може бути тільки плановим, тобто абсолютно ідіотським і неефективним, це перше. Друге, працювали ми сьогодні методом другий п’ятирічки, тобто методом тридцять сьомого і тридцять восьмого років, з тією лише різницею, що арештантів не саджали і не розстрілювали. Третє, коли сьогодні дадуть команду другу п’ятирічку повторити, то не тільки ГБ, а й усі люди, які називаються звичайними радянськими, кинуться цю команду виконувати, так вже ми надресировані і завжди до цього готові. А вчетверте... Нічим ми з тобою, Витюхо, від тих кривавих п’ятирічок не застраховані... Абсолютно нічим... Дадуть завтра команду, і все почнеться спочатку — Берії, Єжови, НКВС та інше... Просто у нас зараз в генеральних секретарях розмазня сидить... Поки... А коли завтра його змінять? Ну добре, не переймайся, пішли... Наша служба на сьогодні скінчена.

— Товаришу капітане, може, відженемо сапера, зґвалтує ж...

— Завтра вона поскаржиться, що військовий, та на нашій ділянці чергування, — підтримав мене мій товариш.

— А ось це нас уже зовсім не стосується, — капітан посміхнувся і показав нам циферблат годинника.

Ми також посміхнулися — годинник показував 00:04.

Операція «Дніпро»

Україна Літо 1967 року

1

Тривогу оголосили відразу після відбою. Наказали зняти наші малинові з галунами курсантські погони, замість них видали польові солдатські захисного кольору. Ніхто не пояснював навіщо. Можливо, наші командири цього також не знали. Після того весь випускний батальйон вивезли на товарну станцію і повантажили в ешелон. Серед нашого брата висловлювалися самі дикі припущення про те, що б все це могло означати. Хтось висловив думку, чи не до арабів «в Єбіпєт» нас відвезуть.

Наступної ночі ми розвантажувалися під буйною зливою на маленькому полустанку в Чернігівській області. Нас чекала колона критих брезентом вантажівок. Ще через три години в сірій досвітній імлі, в теплому тумані нас вивантажили в лісі біля наметового табору.

Мати Божа! Стільки наметів в одному місці ми ніколи не бачили. Табір нагадував орду Батия на останній стоянці біля воріт престольного града Києва. Наскільки сягало око, уздовж лісових просік тіснилися сіро-зелені намети. Промайне невеликий пролісок, і знову нескінченні ряди наметів під маскувальними сітками. Намети, намети, намети. За горизонт і далі. У будь-який бік — гостроверха одноманітність. Десятки, а можливо, й сотні тисяч людей. Артилеристи, ракетники, зенітники, сапери, піхота, десантники.

Що за біс! Куди це ми потрапили? Що за воїнство навколо, з якого приводу?

Поруч з нашими наметами — рівні ряди точно таких же наметів якогось танкового полку. Полк незвичайний — всі солдати російською розмовляють, значить, полк «придворний», показовий. Морди у танкістів нахабні, розмови також:

— Чули, братці, указ новий, на превеликий ювілею нові монети випустять?

— Ще б пак! Чули!

— Запасатися цими монетами потрібно — після нової революції вони у великій ціні будуть.

У танковій курилці регіт.

У житті своєї антирадянщину ми чуємо щодня і на кожному кроці. Ось тільки не доводилося чути такі розмови на повний голос і при скупченні чужих людей. Чи то стукачів танкісти не боялися, чи то стукачі у них були ліберальні.

Як би там не було, під час сніданку ми вирішуємо відправити до танкістів нашу делегацію і обережно пояснити їм, що ми не прості солдати, а курсанти-випускники, тільки без знаків розрізнення, і цим покласти край всяким спробам поводитися з нами запанібрата. Офіційно на рівні командирів полків цього, звичайно, зробити не вдасться — секретність.

У делегацію потрапив і я.

Танкісти зустріли нас захопленим лементом.

— Піхоті привіт!

— Броня міцна, і танки наші швидкі. А наші люди, що вже там казать!

— Випити піхоті! — Розпорядився стрункий солдат-танкіст, і десятка три солдатських фляг, наповнених чимось запашним і дуже знайомим, потягнулися з усіх боків.

Одначе ми були серйозні і запрошення не прийняли. Де це бачено, щоб без п’яти хвилин офіцер з солдатами пив, та ще з чужими?

— Товариші, — суворо почав Гена Охріменко, голова нашої делегації, — ми хоч і не маємо знаків розрізнення, проте ми курсанти-випускники.

Дружний регіт був йому відповіддю.

— І ми, братику, без п’яти хвилин офіцери, та тільки в солдатських погонах. Ми — Харківське гвардійське танкове командне училище. Ми вчора також делегацію до сусідів-десантників відправляли. Думали їх на шлях істинний наставити. Та тільки й вони майже офіцери з Рязанського вищого повітрянодесантного училища. А далі випускники Полтавського зенітно-артилерійського училища. А он там — сумські артилеристи. І всі також в солдатських погонах.

— Ну що ж, давайте сюди ваші фляги. Вип’ємо.

— Ваше піхотне здоров’я.

Випили.

— Що ж ви, соколи, тут робите?

— Офіційно це називається перепідготовкою на нову бойову техніку, а неофіційно — показуха в честь славного ювілею рідної радянської влади.

Ще випили. З ранку не дуже добре йде. Однак пішло.

Ось у чому розгадка! До великого п’ятдесятиріччя готується грандіозний спектакль, а ми — його учасники. Статисти на масових зйомках.

— Має бути небачений балет. Військ зберуть стільки, скільки ніколи не збирали.

Настрій наш, незважаючи на випиту горілку, погіршився. Бо ж ми добре знали, що таке показуха і як до неї готуються.

2

Вночі в наш табір нагрянули незліченні колони 120-ї гвардійської Рогачевської мотострілецької дивізії — «придворної» дивізії командувача Білоруського військового округу. У кожному окрузі є така «придворна» дивізія. У Московському це 2-а гвардійська Таманська мотострілецька імені Калініна. У Прикарпатському округу — 24-я залізна Самаро-Ульяновська мотострілецька. У Київському — 41-а гвардійська танкова. Дивізії ці створені для показухи. Паради, демонстрація сили, урочисті церемонії, відвідування вищих осіб держави — їхня доля. В Радянській Армії «придворних» дивізій дев’ять. Утримуються вони за повним штатом, тобто по 12 тисяч осіб в кожній.

Зараз напередодні великого ювілею було визнано за необхідне розбавити «придворні» дивізії ще і курсантами-випускниками і навіть молодими офіцериками на солдатських ролях.

На величезних територіях відбувалося переформування військ, призначених для дій на головному напрямку грандіозних навчань «Дніпро». Десь зовсім поруч знаходилося польове управління 38-ї армії. На період проведення навчань до складу 38-ї армії увійшли кращі з «придворних» дивізій Радянської Армії: 41-а гвардійська танкова, 79-я, 120-я, 128-я гвардійські мотострілецькі, 24-я Залізна мотострілецька, ракетна і зенітно-ракетна бригади, номерів яких я не знав, 27-а гвардійська гарматно-артилерійська бригада прориву, 963-й винищувально-протитанковий артилерійський полк і численні частини бойового забезпечення: армійська рухома ракетно-технічна база, армійська рухома зенітно-ракетна база, полк зв’язку, понтонно-мостовий полк, кілька саперних, хімічних, ремонтних, транспортних, евакуаційних та інших батальйонів. 38-я армія мала в своєму складі кілька окремих мотострілецьких батальйонів, безпосередньо підпорядкованих командувачу армією. Ці батальйони імітували штрафну піхоту: їх мали використовувати в самому пеклі, там, де розвідка проґавила або артилерія недопрацювала.

Поруч з нашою 38-ю армією йшло переформування ще трьох армій, що разом склали 1-й Український фронт, який був частиною сил «Східних».

На правому березі Дніпра розгорталися «Західні». Правда, не було у них тієї сили. І танків новітніх не було. І в якості солдатів вони використовували просто солдат.

Війська все прибували. Кожного дня, кожної ночі, кожної години. Під час підготовки до операції «Дніпро» Радянська Армія була повністю небоєздатною: для укомплектування «балетних дивізій» — курсантів випускників військових училищ не вистачало, тому до показухи були залучені десятки тисяч офіцерів Прикарпатського, Київського, Білоруського і Прибалтійського військових округів. А округ — це група армій. Уявляєте собі групу армій, з якої забрали кілька тисяч офіцерів?

Куди ж тоді солдат дівати? На збирання врожаю! На цілину! На картоплю!

Щороку Радянська Армія кидала на збирання врожаю сотні тисяч солдатів і тисячі автомашин. Для таких дій в Радянській Армії спеціальний термін був — картопля в мундирі. У рік великого ювілею з’явилася можливість кинути не десятки, а сотні тисяч солдатів. І тому цей рік рекордів був і роком рекордного врожаю. До слова кажучи, у нас за будь-якого року врожаї були рекордними. Тільки нікому було їх прибирати.

Таке вільне поводження радянського Генерального штабу з офіцерами і солдатами найбільш потужних військових округів, які протистоять агресивному блоку НАТО, ще раз підтверджувало, що в Генеральному штабі в агресивність НАТО не надто вірили.

3

Чи знаєте ви, як танки під водою ходять? Коли не знаєте, доповідаю. Танк герметизують, а на башту встановлюють трубу. З цієї труби повітря всмоктується в бойове відділення, а звідти надходить в силове відділення, в двигун. Вихлопні гази виштовхуються двигуном прямо у воду. Перед входом у воду водій налаштовує спеціальний прилад, гіропівкомпас, на який-небудь предмет на іншому березі. Стрілка приладу під водою показує водієві напрямок на цей орієнтир. А на березі командний пункт розгортають, який стежить за рухом кожної втягуючої труби над поверхнею води. У разі чого командний пункт допомагає по радіо водіям точно підтримувати напрямок руху під водою: «Двісті дванадцятий, лівіше! Лівіше, твою мать!»

Коли двигун заглухне під водою, то водолази зачеплять танк тросами і тягачі витягнуть його на берег. Ось і вся наука. Біда в тому, що танк, яким би важким він не був, все ж міхур з повітрям, та й дно річки — також не укочений ґрунт. І тому його зчеплення з ґрунтом під водою менше, ніж на суші. Тому водіння під водою вимагає великої практики: трохи сильніше притиснув важіль, і танк вже затанцював під тобою, повернувся бозна знає куди. З танком на бетоні такі ж фокуси відбуваються. Водій звик всім тілом на важіль тиснути. А на бетоні трохи придавив — ось танк і в кюветі. Он їх скільки в Чехословаччині по укосам валялося!

Солдату втовкмачують, що краще під водою важелів і не торкатися. Йде танк криво, і хрін з ним. Якось та виберешся на інший берег. А коли і братися за важелі, то зовсім трошки. Пояснюй не пояснюй, а він все тисне корпусом, як звик. У моїй пізнішій практиці один досить тямовитий солдатик, який навіть і російську розумів, ганяв танк під водою годину десять хвилин при переправі через річку метрів шістдесят шириною. Спочатку він танк розвернув проти течії. Йому вліво командують, він тоді танк за течією розвернув — все він уздовж річки ходив, ніяк поперек встати не міг. Це ще і від швидкості таке йде: скинути оберти ніяк не можна — двигун захлинеться. Так він і крутився, то за течією, то проти неї, поки нарешті не вибрався на той же берег, звідки і увійшов в воду. Поки він «танцював» в воді, дві роти батальйону його чекали, в воду не могли увійти, а одна рота, яка переправилася до нього, звичайно ж, посередниками була списана, оскільки не мала ніякої підтримки.

На навчаннях «Дніпро» такі «танці» були протипоказані, тому всіх тямовитих солдатиків замінили офіцерами та інструкторами-надстроковиків.

Тільки ж Дніпро — велика ріка. Це не Ворскла і не Клязьма. І потрібно було форсувати Дніпро не танковим батальйоном, а одночасно чотирма арміями. Правда, по дну мала йти тільки одна дивізія, якій плацдарм належало захопити, інші — наплавними мостами. Танки цілої дивізії мали переправитися через Дніпро під водою за три години, і зробити це на очах усього Політбюро, а найголовніше — на очах наших дорогих іноземних гостей, яких Політбюро спеціально запросило, аби полякати їх непохитною міццю Армії-визволительки.

Мало того, біля самих урядових трибун було вирішено не тільки організувати переправу танків по дну Дніпра, а й артилерію перетягнути по дну, на буксирі у танків.

А коли кому під водою погано стане? А коли у одного танка двигун захлинеться? А коли один-два танки вздовж за течією підуть? А коли вони стикатися почнуть. А коли буксирувані артилерійські гармати під водою зчепляться? Що тоді? Що «молодші брати» про нашу могутність подумають? Ото ж бо! Думати потрібно.

Думали-думали. Придумали: мостити дно ріки.

Поки тисячі офіцерів тренувалися, тисячі солдат саме мостили дно на ділянках переправ.

Під водою були укладені тисячі тонн сталевої арматури і сіток. А по краях кожної підводної, невидимої з берега дороги укладалися залізобетонні плити, утворюючи бар’єри, як відбійні бруси на автостраді. Сталеві решітки на дні давали танкам більш надійне зчеплення, а бетонні бар’єри не давали танку зійти з доріжки. Танки котилися такими доріжками ніби жолобами. Таких жолобів було побудовано кілька десятків. Скільки на те було витрачено сталі, бетону і людської праці, мені невідомо. Відомо тільки, що з виробництва легкових автомобілів Радянський Союз навіть Іспанію довгий час обігнати не міг.

Забігаючи вперед, скажу, що танки, деякі з яких мали на додаток і по артилерійській гарматі на гаку, іноді до восьми тонн вагою, переправилися через Дніпро без єдиної події, чому брати по соціалістичному табору чимало дивувалися. Більш того, радянські маршали на трибуні під час форсування Дніпра не бліднули, не червоніли, за маршальські свої зірки не тряслися і наперед були впевнені, що подій не буде і бути не може. До речі, війська інших наступаючих фронтів переправляли свої танки просто мостами та поромами. Коли іноземні гості не бачать, це допускається.

4

Вечорами після утомливих тренувань по нашим таборах — веселощі. Пісні старовинні хвацькі дзвенять:

Эх, яблочко, куды ты котишься?

В ГубЧеКа попадешь — не воротишься...

І сотня горлянок в приспів:

Эх яблочко, оловянныя, —

Советская власть — окаянная.

Дивуємося нахабству сусідів наших:

— І не боїтеся?

Очі у артилерійського офіцерика добрі, масляні, з лукавими бісиками.

— А в нас художня самодіяльність, п’єсу про клятих махновців, хай їм біс, ставити будемо.

Таких вільних звичаїв, як у Сумському артилерійському училищі, я ніде в Радянській Армії не зустрічав. З ними у нас був задушевний контакт, незважаючи на різницю в кольорі погонів.

5

Інтенсивність тренувань між тим наростала. Кожного дня, без вихідних і відпусток, на величезній території готується небувалий спектакль. Кожен солдат (тобто переодягнений курсант або навіть офіцер) вивчає і відпрацьовує свою задачу: стрибок з бронетранспортера біля цього кущика, дев’ять кроків вперед, автоматна черга, ще тринадцять кроків, он моя мішень, ще черга, он мішень сусіда праворуч, коли він не уразив, з цього місця я допомагаю йому, а ось тут танк влупив бронебійним, і ще раз, і ще.

Навчання явно готувалися не один рік, і коли ми приїхали на підготовку, то кожному була видана течка з роллю, в якій не тільки кожен крок розписаний, а й кожен подих: сім кроків вперед, тут буде спалах, подих затамувати, очі закрити, протигаз надіти, різкий видих, коротка черга з автомата. Так було і у нас, і у артилеристів, і у десантників, і у всіх інших: танк виходить з води — герметизацію ствола пробити бронебійним пострілом, скидання труби, гармату і башту зі стопорів, гармату вниз, зараз з’являться чотири ворожі танки он за тією берізкою; зосереджений вогонь всієї ротою; моя ціль крайня ліворуч, після її ураження вогонь переносити на ту, яка праворуч, коли й вона уражена, ще праворуч...

Уже через тиждень після нашого прибуття в табір кожен мусив скласти усний іспит на знання ролі. Всі години, хвилини і секунди, коли, де і яка ціль з’явиться, відстань до неї, її швидкість і кут руху. Кожен з десятків тисяч людей знав точно наперед всі дії противника, склад його сил і засобів, всі його хитрощі.

Після теоретичного іспиту почалися практичні тренування. Спочатку кожен сам проходить все поле, відпрацьовуючи найдрібніші деталі своїх дій. Кожен танкіст в цьому випадку йде тільки пішки. Піхота також пішки, проте нібито на бронетранспортерах.

Ліворуч, праворуч, позаду тисячі людей групами йдуть кожен своїм маршрутом. Всі бубонять свої завдання. Тихо перемовляються, іноді заглядають в записи. Поки це можна робити. Танки попереду, слідом піхота, попереду розвідка, іноді «пролітають» «літаки» — льотчики з повітряної армії фронту також тут.

Наступного дня все починається спочатку, тільки цього разу йде згуртування взводів, вже перемовляються не лише екіпажі всередині «танків», а й «танки» між собою. Наступного дня все повторюється: згуртування рот. Після цього інспекторська перевірка для всіх. Тільки після цього починаються тренування на бойовій техніці. Один день ротні навчання, кожна рота окремо і без стрільби, потім батальйонні навчання, потім полкові, дивізійні, армійські і, нарешті, фронтові. Всі поля дбайливо застелений металевими сітками і арматурою, щоб танки не переорали все гусеницями. Тільки перед самими навчаннями всі ці сітки прибрали, і за пару тижнів трава піднялася: місцевість низинна, майже Полісся.

Після відпрацювання всіх завдань в одному районі йде переміщення в новий район. Так з-під Чернігова в Україні ми поступово перекочували до Білорусії і дійшли до Бобруйська, потім повернулися і все повторили спочатку, і знову повернулися.

До цього часу не тільки наш фронт відрепетирував свої завдання, а й інші також. А ось після цього були проведені всі навчання як годиться, в швидкому темпі і за участю кількох фронтів. Це були ще не навчання «Дніпро», це була лише підготовка до них, генеральна репетиція. І тільки після цього нас знову повернули в наші табори, де і відбулася заміна бойової техніки. Десятки ж тисяч солдатів йшли нашими слідами і знищували сліди тренувань, прибирали метал, закопували вирви від вибухів снарядів, збирали гарматні гільзи, шукали снаряди.

І ось тільки після цього...

6

Колона нашого мотострілецького батальйону знайомими перелісками висувалася до водного рубежу. Артилерія і авіація тим часом «готували ґрунт» для кидка першого з батальйонів. Завдання його просте: форсувати Дніпро, захопити плацдарм на правому березі для того, щоб дати можливість нашому танковому полку з артилерією переправитися, а вже слідом почнеться переправа відразу трьох армій з одночасною висадкою тактичних вертолітних десантів в тилу противника. Після переправи трьох перших армій відбудеться будівництво залізничних мостів, переправа армії другого ешелону, викидання двох повітрянодесантних дивізій в глибокому тилу противника, переправа двох інших фронтів, зустрічний бій з «Західними». А поки йде один мотострілецький батальйон.

Пошана батальйону була виявлена небувала. Шлях батальйону розчищають дві артилерійські бригади і вісім артилерійських полків, 612 гармат для одного батальйону. Крім того, прямо до берегового зрізу був висунутий танковий полк і прямою наводкою лупив по цілі на тому березі. 600 гармат і майже 100 танків для підтримки 300 бійців! Таке буває тільки на показових навчаннях в честь великого ювілею.

Наші бронетранспортери, ламаючи прибережні кущі, не зменшуючи швидкості, влетіли у воду, піднявши стовпи дрібних бризок і, немов крокодили, кинулися до ворожого берега, який окутаний димом розривів. Пні і стовбури дерев, вивернуті розривами, злітали високо в небо. Осколки снарядів сипалися безперервним дощем, іноді долітаючи мало не до середини ріки.

За планом бронетранспортери мали дійти до середини ріки, і в цей момент артилерія мала перенести вогонь в глибину, даючи можливість батальйону подолати другу половину шляху і висадити десант на берег. Бронетранспортери досягли середини, а артилерія й не думала переносити вогонь. Навпаки, темп вогню зростав. Чи то артилерійські спостерігачі проморгали, чи то батальйон хвилини на дві-три раніше в воду увійшов, проте так чи інакше пливти далі було не можна, і бронетранспортери закружляли на місці, борючись з сильною течією Дніпра і натикаючись один на одного.

Все це відбувалося прямо біля урядової трибуни. Генеральний секретар здивовано глянув на міністра оборони, а той крикнув в мікрофон щось таке, що передати на папері немає рішуче ніякої можливості, тільки від цього стрілянина моментально замовкла. Десятка три гармат безладно продовжували стрілянину, та основний хор замовк. Поступово й решта гармат невпевнено, сором’язливо змовкли.

Бронетранспортери тим часом продовжували свої піруети на воді. Командир батальйону, видно, не наважувався дати команду «Вперед», бо дідько її, артилерію, знає — замовкла, а зараз раптом знову заговорить. Та й за інструкцією він міг перетинати середину річки, лише переконавшись, що артилерія дійсно перенесла вогонь в глибину. Та артилерії потрібно дві-три хвилини на зміну прицілів, і в очікуванні цього батальйон баблявся в річці. На тренуваннях все це було так добре, а тут на тобі...

Нарешті, артилерія повільно, ніби неохоче, почала обстріл далеких рубежів, і батальйон знову рушив до берега, тільки вийти на берег жодному бронетранспортеру не вдалося. Коли-небудь я докладніше розповім про нього, про БТР-60П і його вибагливий характер, а зараз крім характеру заважало й інше. Артилерійська підготовка під час тренувань проходила досить успішно, однак зараз або наводчики хвилювалися, чи ще щось, тільки весь берегової зріз, який мусив лишатися непорушеним, був переораний і зритий вирвами. І почалася імпровізація. Командир батальйону наказав десантуватися в воду і вплав добиратися до берега. У деяких місцях було мілко, проте не скрізь. Піхота посипалася з бронетранспортерів з відчайдушним хрипким «ура». Все змішалося. Замість чіткого розгортання вийшла юрба. Грати ролі далі було неможливо, бо все було переплутаним.

Врятував ситуацію командир нашого батальйону підполковник Рубцов, згодом — полковник, начальник кафедри вогневої підготовки Київського вищого загальновійськового командного училища. Він голосно, що було сили, подав команду: «Діяти, ніби в бою!»

Військові кореспонденти на всі лади розхвалювали потім бравого командира. Особливо гасло комбата сподобалося начальнику Головного політичного управління генералу армії Єпішеву. Але комбат не прагнув справити враження. Просто він своєю командою наказав нам, переодягненим без десяти хвилин офіцерам, одягненим в солдатську форму, забути всю показуху, забути завчені ролі, забути весь цей балет і діяти так, як підказує здоровий глузд і досвід, отриманий за роки курсантського життя.

Діяти ніби в бою! Ми зрозуміли свого командира, наші лави вирівнялися, ротні і взводні оцінили ситуацію, і через пару хвилин комбат прямо від самого зрізу води підняв батальйон в атаку, кинувши бронетранспортери.

Далі все пішло як по писаному; виникла, правда, ще одна невелика заминка. Бронетранспортери так і не змогли вийти з води, і у танкістів були серйозні побоювання, що який-небудь з них може стояти поперек «потьомкінської переправи» — секретного підводного жолоба. Тоді головний танк упреться в бронетранспортер, всі наступні за ним також встануть, і скандалу не минути.

Однак доблесний комбат врятував ситуацію і цього разу. Він уже досить далеко пішов з піхотою вперед, та потім, згадавши про танки, подав по радіо команду своїм бронетранспортерам, які не зуміли видертися на переораний берег, йти вниз рікою, звільняючи шлях танковій лавині. Всі бронетранспортери таким чином потрапляли до рук супротивника або під його вогонь, однак відкрили шлях наступаючим військам. Це рішення врятувало всю нашу показуху, та мало не погубило нашого комбата. Після навчань маршал Гречко визнав таке рішення недоцільним і ледь не вигнав Рубцова з армії.

Танки без пригод переправилися через Дніпро, перетягнувши під водою гармати. Боєприпаси і розрахунки були перекинуті на правий берег саперними транспортерами ПТС. Після цього весь балет знову увійшов в своє русло: «Західні», як і очікувалося, в паніці бігли від нас, ледь побачивши куряву на горизонті, мішені падали, навіть коли снаряди не потрапляли в них, а, головне, гуркіт стояв оглушливий.

Командування «Східних» без труднощів розгадувало підступні плани «Західних» і завдавало нищівних ударів. Одним словом, все було звичним, до нудоти.

7

Потім був парад.

У Києві є авіаційний завод Антонова. На околиці міста — заводський аеродром. Все поле від краю до краю було заставлене танками та іншою військовою технікою. Можливо, це було найбільше скупчення танків у повоєнний час. Тут стояла військова техніка чотирьох фронтів — тисячі машин. Шокуючі фотографії безкрайнього поля, заповненого танковими армадам, обійшли всі газети світу.

Той, хто нам ворог, мав би такій картині жахнутися.

Той, хто любить наш народ, хто намагався порахувати, чого коштувала ювілейна суперпоказуха, мусив би плакати.

Однак війська, вишикувані на аеродромі, сміялися. Була для того причина.

Вишикувані для параду війська чекали прибуття високих гостей. Чекали їх і на трибуні. Парад за традицією починається о 10:00. На відміну від стандартних московських парадів був запланований проліт неймовірною маси бойових літаків. Все було розраховано по секундах.

Тільки товариші Брежнєв, Підгорний, Косигін і Шелест затрималися. Літаки злітали в Борисполі і з далеких аеродромів. Зліт, політ і проходження над парадними колонами мало бути чітко узгоджені навіть не по хвилинах, а по секундах: літакам необхідно злетіти, набрати висоту і в точно визначений час пройти над злітно-посадковою смугою антонівського аеродрому. До одної точки з різних сторін одночасно прямують сотні літаків. Тут балет ще більший за той, який ми витанцьовували в Дніпрі, не маючи можливості вибратися на берег.

Літаки злетіли, і секундоміри невблаганно відраховують час...

Однак керівництво затримувалося.

Міністр оборони СРСР Маршал Радянського Союзу товариш Гречко Андрій Антонович, стоячи на трибуні, тихим шепотом крив рідну партію, радянський уряд і всіх членів Політбюро персонально таким добірним матом, якого не почуєш навіть від знавців і цінителів цього найпопулярнішого виду усної народної творчості.

Гречко крив товариша Брежнєва пошепки, та тільки мікрофони, встановлені на трибуні, були ввімкнені рівно о 10:00, і тому маршальське шепотіння розносилося гучномовцями на багато кілометрів і було чутне всім учасникам параду.

Тому-то цей київський парад був проведений особливо хвацько і, я б сказав, весело. Через півгодини, коли війська урочистим маршем рубали повз трибуни керівників, на обличчях солдатів і офіцерів не було звичайного виразу суворої рішучості. Всі обличчя квітнули посмішками.

І вожді посміхалися у відповідь, помахуючи пухкими долоньками.

Фотоархів 1

Поштова листівка «До річниці соціалістичної революції 25 жовтня 1917-1918 р» з портретами дванадцяти головних вождів РРФСР, такий собі парадний іконостас: Ленін у центрі, одинадцять апостолів навколо. Практично всі вони, крім Луначарського і Коллонтай, на перевірку виявилися мерзотою, паскудними зрадниками, підлими шкідниками. Вони залили країну ріками крові, винищивши мільйони своїх співгромадян. Це вдалося їм лише тому, що вони піднеслися на вершини нічим не обмеженої влади.

«Смердюча купа людських покидьків» — так найсправедливіший в світі радянський суд охарактеризував найближчих соратників вождя революції.

Ким же в такому випадку був Ленін? Виходить, що він був центром і вершиною цієї смердючої купи. На процесах над ворогами народу було неспростовно доведено, що більшість тих, хто робив революцію разом з Леніним, були агентами іноземних розвідок. Виходить, що Ленін був ватажком цієї мерзенної зграї, шпигунським резидентом.

Володимир Різун, курсант 4-го курсу Київського вищого загальновійськового командного двічі Червонопрапорного училища імені М. В. Фрунзе (кінець 1967 року).

Контрольно-пропускний пункт Київського вищого загальновійськового командного училища, на якому 25 березня 1966 року автор цієї книги разом з усім нарядом КПП був заарештований першим заступником командувача Київським військовим округом генерал-полковником Чижем і відправлений на Київську гарнізонну гауптвахту (розділ «Губа», стор. 10).

Почесна грамота, якою автор книги був нагороджений «за вміле комуністичне виховання воїнів і високу пропагандистську майстерність» (глава «День Наказу», стор. 135).

Військовий ешелон переправляється через Дніпро по понтонного мосту на загальновійськових навчаннях «Дніпро-67» (вересень 1967 року). Так керівництво СРСР хотіло наочно продемонструвати всій Європі, що ніякої Рейн не врятує її від «звільнення» Радянською Армією. Побудувати наплавний міст вантажопідйомністю 1500 тонн за короткий час, що залишився до початку навчань, було неможливо, тому всі вагони ешелону вирішили переправляти порожніми, а поруч з поїздом пустити не колону танків, як планувалося раніше, а колону вантажних машин, також порожніх. Єдиною проблемою залишався локомотив, що важить більше ста тонн: при сильному прогині моста під локомотивом потяг міг перекинутися і впасти в річку. На цьому знімку локомотив вже підійшов до берега, де міст кріпився на нерухомих опорах і тому не прогинався під вагою потягу. Зверніть увагу на сильний прогин моста під першим автомобілем: очевидно, що коли б замість вантажівок по мосту пустили колону танків, прогин був би значно більшим. Прогин мосту під паровозом добре помітний в одному з фрагментів документального фільму «Служу Радянському Союзу», в основу якого лягли кадри кінохроніки, зняті на навчаннях «Дніпро-67».

Цей фрагмент можна подивитися в інтернеті, пройшовши за посиланням www.youtube. com/watch?v=V4zMxktcniE

Другий знімок тієї ж переправи, зроблений через кілька миттєвостей після попереднього і показуєвсю переправу в перспективі.

Військовий парад на аеродромі авіаційного заводу Антонова на околиці Києва з нагоди закінчення навчань «Дніпро-67». Все льотне поле від краю до краю заставлено танками та іншою військовою технікою. Ймовірно, це було найбільше скупчення такої техніки в повоєнний час. Тут стояла бронетехніка чотирьох фронтів — тисячі машин.

Праворуч на знімку, біля ряду високих флагштоків — трибуна для вищого керівництва країни, за якою на спеціальній стіні вивішені портрети радянських вождів.

Фотографії безкрайнього поля, заповненого танковими армадам, обійшли всі газети світу, шокуючи обивателів. Наші вороги мали б прийти в жах від такої картини. Той, хто любив наш народ, хто намагався підрахувати, чого коштувала ця суперпоказуха, приурочена до 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції, мав би плакати.

Кінокадри цього параду, що увійшли до документального фільму «Служу Радянському Союзу», знятого на навчаннях Центральної студією документальних фільмів, можна подивитися в інтернеті, пройшовши за посиланням www.youtube.com/watch?v=V4zMxktcniE

Ряди танків Т-55 на льотному полі авіаційного заводу Антонова на околиці Києва під час військового параду з нагоди закінчення навчань «Дніпро-67».

Танки Т-55 (на передньому плані в перших двох рядах) і інша військова техніка на льотному полі авіаційного заводу Антонова на околиці Києва під час військового параду з нагоди закінчення навчань «Дніпро-67».

Розсекречений план стратегічної наступальної операції Приморського фронту в Західній Європі з архіву Генерального штабу Збройних сил Республіки Польща. План затверджений міністром оборони Польщі Войцехом Ярузельським 25 лютого 1970 (до складу Приморського фронту входили в основному польські частини і з ’єднання). На карті ми бачимо чисто наступальну операцію, яка починається біля самих кордонів НДР і є частиною грандіозного плану, метою якої було захоплення Західної Європи. Коли б це був план контрудару (у відповідь на напад з Заходу), він не міг би починатися біля кордонів. На карті не показані цілі нанесення ядерних ударів на території країн Західної Європи, бо радянське командування приховувало їх від східноєвропейських «братів по зброї»; ці цілі передбачалося розкрити лише перед самим початком операції.

Обкладинки зарубіжних видань книги Віктора Суворова «Розповіді визволителя». За 35 років книга витримала понад сто видань на двадцяти трьох мовах. У верхньому ряду зліва — обкладинка першого видання, яке вийшло в 1981 році англійською мовою у видавництві Hamish Hamilton під назвою «The Liberators» («Визволителі»). В верхньому ряду праворуч — обкладинка одного з «підпільних» самвидавних тиражів книги, який вийшов у Польщі в 1985 році.

Операція «Міст»

Київський військовий округ 1967 рік

1

4 жовтня 1957 року в Радянському Союзі був проведений запуск першого в світі штучного супутника Землі.

Це була сенсація. Небувала. Всесвітня. Приголомшлива.

Передісторія тут ось яка. Американці першими створили атомну бомбу. До кінця 1950-х років ядерних зарядів у них було в кілька разів більше, ніж в інших країнах світу разом узятих. У ті часи ядерною зброєю, крім США, володіли ще тільки дві держави — Радянський Союз і Великобританія. Ні Франція, ні Китай ядерної зброї тоді ще не мали.

Однак сама по собі ядерна зброя нічого не варта — потрібні засоби доставки. У розробці та виробництві засобів доставки американці також в кілька разів перевершували і Радянський Союз, і всіх інших разом узятих. Сполучені Штати мали найпотужнішу в світі авіаційну промисловість. У них був стратегічний бомбардувальник Б-52. На початок 1957 року в строю було більше трьохсот літаків цього типу, їх кількість стрімко зростала, промисловість була здатна випускати по сотні таких літаків щороку. В Америці був створений і в 1956 році прийнятий на озброєння перший в світі надзвуковий стратегічний бомбардувальник Б-58. Його будували десятками.

Зі своєї території американці могли доправити ядерний заряд в будь-яку точку земної кулі. Крім того, у них були військові бази по всьому світу. Радянський Союз був по периметру обкладений американськими базами ніби ведмідь у барлогу. Ланцюг американських баз пролягав від Норвегії, Великобританії, Іспанії, Західної Німеччини, Бельгії та Голландії через Грецію і Туреччину, Іран, Пакистан до Південного В’єтнаму, Японії, Південної Кореї, Тайваню, островів Тихого океану. Крім стратегічних бомбардувальників у американців були бомбардувальники тактичні, які могли завдавати ядерних ударів по Радянському Союзу, діючи з усіх цих баз.

А ще у США був надпотужний флот, основу якого складали авіаносці. Ядерних ударів могли завдавати літаки з авіаносців. З акваторії Середземного моря. З Японського. З Норвезького. З Баренцового і Берингового, з Червоного, Чорного, Жовтого.

Наявність авіаносців і баз на чужих територіях давала американцям і ще одну перевагу: їхні тактичні і стратегічні бомбардувальники могли прориватися в повітряний простір Радянського Союзу в супроводі винищувачів.

У Радянського Союзу не було ні баз навколо Америки, ні авіаносців. Радянські тактичні бомбардувальники до Америки не дотягували, зі стратегічними бомбардувальниками також не ладналося. Вони поступалися американським по ряду параметрів, їх кількість була незначною, коли б вони і прорвалися до Америки, то без прикриття винищувачів. До важливих цілей їх навряд чи б пропустили.

Тому радянські вожді зробили упор на розробку міжконтинентальних балістичних ракет. Міжконтинентальна ракета вирішувала відразу всі проблеми: не потрібні стратегічні бомбардувальники, не потрібне винищувального прикриття для них, не потрібні заморські бази і авіаносці.

Радянська ракета 8К71 створювалася тільки заради того, щоб доправляти ядерні заряди в Америку. Для проведення випробувань була випущена зовсім невелика перша пробна серія. Було здійснені два невдалих, потім два вдалих пуски. Проте обидва вдалих запуски були тільки частково вдалими. Самі ракети справно донесли вантаж до заданих точок, тільки габаритно-вагові еквіваленти головних частин при вході в щільні шари атмосфери згоріли, не досягнувши мети. Продовжувати випробування не було сенсу. Варто було провести серйозне доопрацювання, щоб ядерні боєголовки до супостата долітали неушкодженими. На це було потрібно кілька місяців. А в цей час дві вже випущені промисловістю ракети 8К71 простоювали без діла. І творець ракети Корольов Сергій Павлович запропонував одну з них використовувати для запуску супутника.

Так і вчинили. На оглушливий успіх, на світову сенсацію ніхто не розраховував.

Однак запуск супутника викликав сенсацію. Викликав тому, що весь світ раптом зрозумів: Америка уразлива! Вперше за всю свою історію! Радянський Союз, зрізавши кут, обійшов Америку на повороті: замість розвитку традиційних засобів доставки зробив гігантський крок в абсолютно новій галузі техніки.

Радянським Союзом в той момент правили двоє — товариш Жуков і товариш Хрущов. Такі речі трапляються раз на тисячу років: прізвища вождів збігалися за змістом. Жук — це один із загонів комах, а хрущ — це також жук, вельми шкідливий для лісів і полів.

Ні Жуков, ні Хрущов не розуміли епохального значення запуску першого штучного супутника. В день запуску супутника Хрущов був на полюванні в Завідові, а Жуков в той день пішов на крейсері в Югославію. Газета «Правда» віддала першу сторінку статтям про супутник тільки 6 жовтня, хоча вся світова преса буквально вибухнула днем раніше.

День запуску першого супутника став початком космічної гонки. Радянський Союз її незмінно вигравав:

Перша жива істота в космосі — собака Лайка!

Радянський вимпел на Місяці!

Обліт Місяця безпілотним апаратом!

Перша людина в космосі!

Перший груповий політ двох космічних кораблів!

Перший в світі багатомісний космічний корабель!

2

Сталося так, що перший супутник вийшов на орбіту 4 жовтня 1957 року. А 7 листопада 1957 було велике свято — 40 років Великої Жовтневої соціалістичної революції. Так співпало. Радянська пропаганда, оговтавшись після першого замішання, оголосила: так воно і задумувалося — велике звершення до великої дати!

Перемоги в космосі стали кремлівським вождям вельми в пригоді. Це було наочним доказом того, що все у нас правильно — вірною дорогою йдете, товариші! Перемоги в космосі були доказом нашої незламної наукової, технічної, економічної і військової могутності.

Радянська космічна програма була суворо засекречена. Кожна нова вистава в космосі заздалегідь не оголошувалася, вона відбувалася раптово для всього світу. Однак бажано до свята. У нас усе так було влаштовано. Навіть на війні. Київ, наприклад, треба було взяти неодмінно до 7 листопада, Берлін — до 1 травня. Не завжди вдавалося, та завжди потрібно.

У мирний час, як і на війні, до кожного ювілею вождям дуже хотілося отримати рапорт про нові перемоги в космосі. І весь світ чекав нових звершень саме до чергових радянських свят.

Минуло десять років. Наближалася ще більш кругла дата: 50 років Великої Жовтневої соціалістичної революції!

Світ завмер в очікуванні. Коли в 40-ту річницю росіяни почали підкорення космосу, значить, до 50-ї річниці вони полетять на Місяць. Кому це не зрозуміле?

3

Однак Радянський Союз уже програв космічну гонку, хоча нікому в цьому ще не зізнався.

Після Другої світової війни в Америці також розвивалося ракетобудування, причому досить успішно. І не тільки ракетобудування. Американці першими в світі створили атомні підводні човни, потім першими в світі — атомні ракетні підводні човни. І за часом вступу в стрій, і за всіма технічними характеристиками американські човни значно перевершували створювані в Радянському Союзі.

У другій половині 1950-х років для американських атомних підводних човнів розроблялася ракета «Поларіс» на твердому паливі і з підводним стартом, на кожному човні — 16 таких ракет. За точністю, простотою конструкції і надійності вони різко перевершували будь-які ракети, створені в той час в Радянському Союзі. До початку 1961 року американці планували ввести в стрій (і ввели) п’ять таких підводних човнів. Далі вони задумували довести їхню кількість до чотирьох десятків.

Маючи військові бази по периметру Радянського Союзу, незаперечну перевагу в кількості ядерних боєприпасів і засобах їхньої доставки, американці не дуже поспішали з розробкою міжконтинентальних балістичних ракет.

Було й ще одна обставина, яка дозволила Радянському Союзу першим вирватися в космос. Парадоксально, та факт: СРСР вирвався вперед в космічній гонці саме через технологічну відсталість в окремих напрямках. Американці зуміли створити компактні термоядерні боєприпаси мегатонного класу, і тому дуже потужна ракета як засіб доставки їм була не потрібна. А радянським товаришам ніяк не вдавалося створити щось подібне: термоядерний заряд виходив надмірно важким — в районі п’яти тонн. Саме тому довелося створювати дуже потужну ракету, інакше такий заряд до Америки не донесеш. Ракету створили, а тут і атомники відзначилися: зуміли, нарешті, різко, до однієї тонни, знизити масу заряду.

І вийшла нісенітниця. Ракета 8К71 — гранично складний і вкрай дорогий виріб, з громіздким і вразливим стартовим комплексом, який під землю не сховаєш і від ядерних ударів не захистиш, з тривалим часом підготовки до старту, складна і дорога в експлуатації (поруч зі стартовим комплексом необхідно тримати кисневий завод, безліч всякого допоміжного обладнання і незліченну кількість фахівців дуже високого рівня). Та ця ракета здатна підняти і доставити в будь-яку точку земної кулі п’ять тонн вантажу!

Правильно. Тільки необхідність в доставці такого чималого вантажу вже відпала. Було ясно, що в даний момент ракета потрібна, бо нічим іншим Америку не дістати, проте у цієї ракети не було майбутнього. Ракетним військам був потрібен носій набагато менших розмірів, більш надійний, простий у виробництві і експлуатації.

Що ж робити Королеву, що робити його заступникам, величезному колективу конструкторів, інженерів, випробувачів, робітників, будівельників? Вони працювали багато років, вклали в справу серце і душу, сплатили за дітище своє розхитаними нервами і зруйнованими сім’ями, інфарктами та інсультами, роками без відпусток, місяцями без вихідних, ночами без сну. І створили те, що нікому не потрібне. Що робити з гігантським заводом, обладнаним найсучаснішою технікою, на якому налагоджений випуск ракет, здатних піднімати по п’ять тонн? Що робити з десятками суміжних заводів і виробництв? Що робити з ракетним полігоном, який зведений в дикому солончаковому степу для запуску гігантських ракет, які військовим тепер не потрібні?

І Корольов написав доповідь в Центральний Комітет: чому б не запустити штучний супутник Землі? Коли для військових цілей ракета в перспективі не стане в нагоді, так давайте в мирних цілях спробуємо.

Подумали товариші в Центральному Комітеті, та й погодилися: ну, спробуй. Щоб добро даремно не пропадало.

4

Запуск Супутника був викликом Америці. І Америка включилася в космічну гонку. Незабаром американці обійшли Радянський Союз в області військових ракет. У нас же, починаючи з першого супутника і далі всі польоти здійснювалися на ракетах все того ж типу 8К71 і похідних від неї. Ракету 8К71 модернізували, покращували, проте це була все та ж конструкція. У другій половині 1960-х років потенціал 8К71 було вичерпаний повністю. Для польоту людини на Місяць був потрібен принципово новий носій. Однак з ним не ладилося.

А людство чекало. І тоді, щоб очікувань не зрадити, була зроблена безпрецедентна офіційна заява радянського керівництва про те, що ніяких грандіозних звершень в космосі в рік 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції чекати не слід, ніяких нових фокусів Радянський Союз в 1967 році демонструвати не буде.

Проте велика дата наближалася. З нагоди великого ювілею світ все ж чимось необхідно було здивувати. Радянське керівництво вирішило «продемонструвати вищир». Це принцип перезрілого другорічника: вчитися добре я не здатний, зате будь-кому в класі здатний морду набити.

«Демонстрація вищиру» включала в себе ряд заходів:

• небувалий в історії повітряний парад в Домодєдово;

• грандіозні маневри флоту в Чорному, Середземному, Баренцевому, Північному, Норвезькому і Балтійському морях;

• колосальні за розмахом загальновійськові навчання «Дніпро»;

• військовий парад на Червоній площі 7 листопада, такий, яких ніколи раніше не було.

Міністр оборони Маршал Радянського Союзу Гречко зібрав нараду вищого командного складу Радянської Армії. Він вважав, що крім кількості військ і їхнього вишколу, було б непогано продемонструвати щось раніше небачене, приголомшуюче і надзвичайне. І вже коли в рік великого ювілею радянській людині не судилося встановити на Місяці червоний прапор з серпом і молотом, то потрібно на землі продемонструвати щось порівнянне за розмахом і задумом.

Маршал просив своїх підлеглих не пропонувати збільшити кількість танків, гармат і літаків, які беруть участь в навчаннях «Дніпро» — їх і так буде стільки, що важко уявити. Все, що є, буде зібране і продемонстроване супостату. Не слід було пропонувати показ новинок бойової техніки — про це вже подбали. Буде показане все: і БМП-1, і Т-64, і МіГ-23, і МіГ-25, крім того — експериментальні машини, не прийняті ще на озброєння.

Отже, потрібна оригінальна ідея.

Тільки ж що придумаєш, окрім кількості і якості?

5

Оригінальна ідея була знайдена. Належала вона командувачеві військами Приволзького військового округу генерал-лейтенанту Огаркову.

Перед війною Огарков закінчив Військово-інженерну академію. Війну зустрів на західному кордоні на посаді полкового інженера в складі 17-ї стрілецької дивізії 21-го стрілецького корпусу 3-ї армії Західного фронту. Пройшов всю війну з першого до останнього дня. Після війни знову закінчив ту ж Військово-інженерну академію, тільки цього разу найголовніший її факультет — оперативно-інженерний. Працював у великих штабах, звідки був направлений в Академію Генерального штабу. Після її закінчення — командир мотострілецької дивізії. Так інженер став загальновійськовим командиром. Далі — посади начальника штабу Білоруського військового округу і командувача військами Приволзького військового округу.

Огарков мислив як командир дуже високого рангу і одночасно як інженер, у якого за плечима вся війна і дві академічних інженерних освіти. Він запропонував не тільки продемонструвати міць армії, а й показати, що вся ця міць твердо стоїть на гранітній основі настільки ж потужного тилу і військової промисловості. Він, звичайно, не збирався розкривати всю систему постачання, це й не було потрібним. Щоб переконати гостей в своєму багатстві, господареві будинку всі свої скарби зовсім не обов’язково демонструвати, досить показати одну справжню картину Рембрандта.

Огарков також вирішив показати лише один елемент, проте досить переконливий. За його задумом необхідно було в рекордний термін — за одну годину, наприклад, — побудувати залізничний міст через Дніпро і пустити по ньому залізничні ешелони, завантажені бойовою технікою, і колони танків. Такий міст не тільки символізував би міць тилу, а й наочно продемонстрував би Європі, що ніякий Рейн її не врятує.

У Міністерстві оборони та в Генеральному штабі ідея Огаркова була зустрінута з захопленням. Це було саме те, що потрібно. Звичайно, в Радянській Армії не було такого мосту, і часу до початку навчань залишалося зовсім мало, тільки це нікого не бентежило — головне, бажана ідея була знайдена.

Для втілення ідеї в життя генерал-лейтенант Огарков був наділений повноваженнями майже безмежними — не меншими, ніж генеральний конструктор перед запуском першого космонавта. Це, звичайно, полегшувало виконання завдання. Під його безпосереднє керівництво були переведені всі науково-дослідні установи інженерних і залізничних військ, а також всі промислові підприємства, які виробляють армійську інженерну техніку. На цих заводах було зупинено все виробництво в очікуванні того моменту, коли надійде наказ виробляти щось небувале.

Тим часом, поки конструктори робили перші начерки та ескізи майбутнього моста, який доведеться використовувати всього один раз, в залізничних і інженерних військах почався відбір молодих, найбільш здорових і міцних офіцерів, а також найбільш фахових і досвідчених інженерів. Крім того, пройшли конкурси серед курсантів-випускників інженерних училищ Радянської Армії. Тисячі кращих офіцерів і курсантів-випускників переодягли в солдатську форму і з усіх кінців Союзу зібрали до Києва. Тут був сформований 1-й гвардійський залізничний мостобудівний полк.

Поки не було ясно, яким саме буде міст, полк тренувався — яким би міст не був, всі, хто буде його збирати, мусять працювати, як повітряні акробати під куполом цирку. Тим часом інженери продовжували розробляти технологію надшвидкісного складання залізничного мосту і його конструкцію. Було запропоновано відразу після завершення збирання пустити по мосту колієукладач і кілька ешелонів з рейками, щоб, не знижуючи темпу, прокласти відрізок залізничної магістралі на іншому березі річки, а вже після цього пустити через міст ешелони з військами і бойовою технікою. Ця ідея також була прийнята і схвалена.

Тим часом всі конструкторські бюро, що незалежно один від одного вели розробку моста, заявили, що побудувати наплавний міст навіть вантажопідйомністю 1500 тонн за такий короткий термін неможливо.

Огарков не здавався. На карту була поставлена його репутація і майбутнє. Генерал реагував швидко і точно. Перше, він звернувся в ЦК і домігся запевнення, що конструктору, якому все ж вдасться створити такий міст, буде присуджена премія, як мінімум — Державна. Друге, він зібрав усіх конструкторів на нараду і, повідомивши їм про рішення ЦК, запропонував обговорити всі деталі ще раз. На цій нараді була відкинута можливість переправити колієукладач і ешелони з рейками. Було вирішено також не переправляти колони танків одночасно з залізничними ешелонами. Крім того, всі вагони вирішили переправляти тільки порожніми, а поруч з поїздом пустити не колону танків, а колону вантажівок, також порожніх. Лишалася тільки одна проблема: як переправити локомотив, який важить більше ста тонн. Природно, виникла ідея знизити вагу локомотива наскільки це можливо.

Два локомотива, основний і дублюючий, терміново переробили. Всі, які тільки можна, сталеві деталі були замінені алюмінієвими. Тендери паровозів мали мінімальні запаси вугілля і води.

А час летів. Проект мосту закінчували вже прямо на заводі. Туди ж, на завод, прислали велику частину офіцерів залізничного полку знайомитися з конструкцією моста прямо в ході його виготовлення. Підприємства, які не працювали до того кілька місяців в очікуванні нового проекту, були переведені на цілодобовий режим роботи. Всі робітники отримували шалені гроші, всім обіцяли, в разі коли вони встигнуть вчасно, небувалі премії особисто від міністра оборони.

Перші елементи моста надійшли тим часом в полк, і почалися тренування. Щотижня прибували все нові елементи, в ході кожної тренувальної збірки міст ставав все довшим і довшим. Теоретичні розрахунки показували, що міст має витримати порожній ешелон. Як це буде на практиці, ніхто не знав. Небезпека полягала в тому, що при сильному прогині мосту під локомотивом потяг може перекинутися і впасти в річку.

У той день, коли почалися найбільші в історії людства військові маневри під кодовою назвою «Дніпро», в полк прийшли два останніх понтони.

6

Залізничний наплавний міст через Дніпро був побудований в рекордно короткий термін і, коли на правому березі вбивали останні палі, з лівого берега на міст плавно ввійшов локомотив і повільно потягнув за собою довгий поїзд. Одночасно з ешелоном на міст в’їхала колона військових машин.

Керівники партії і уряду і численні іноземні гості, які спостерігали за будівництвом гігантського мосту, просто не очікували, що він будується для залізничного сполучення і, коли локомотив в’їхав на міст, на урядовій трибуні дружно зааплодували.

Відповідно до того, як паровоз все далі і далі віддалявся від берега, прогин моста під ним загрозливо збільшувався[10]. Від прогину моста до двох берегів річки пішли важкі повільні хвилі і, відбившись від берегів, повернулися до мосту, плавно захитавши його з боку на бік. З вікон будки паровоза висунулися машиністи. Вони заклопотано оглядалися на всі боки, щоб встигнути вчасно зіскочити з локомотива, коли той впаде в воду. Іноземні гості помітили занепокоєння машиністів і поблажливо посміхалися.

Репутацію армії зокрема і країни в цілому треба було рятувати: ризикований трюк, здатний призвести до трагедії, міг ось-ось перетворитися в комедію.

Паровоз тим часом, повільно розгойдуючись, продовжував свій нелегкий шлях.

— Чого це вони там заметушилися? — Крізь зуби процідив маршал Гречко, вказуючи на машиністів паровоза.

Радянські маршали і генерали притихли.

Наперед виступив генерал-лейтенант Огарков і голосно відчеканив:

— Товаришу Маршал Радянського Союзу! Нами всебічно врахований досвід недавньої арабо-ізраїльської війни, де авіація відігравала вирішальну роль. Нами вживаються заходи щодо захисту тилових комунікацій від повітряних нальотів противника. У разі війни на кожному локомотиві ми плануємо мати, крім машиністів, додатково три людини з переносним зенітним ракетним комплексом «Стріла-2». Комплекс ще не надійшов на озброєння військ, проте ми вже почали тренування розрахунків. Зараз машиністи знаходяться всередині кабіни паровоза, а зенітний розрахунок веде візуальне спостереження за повітряним простором.

Зарубіжні гості були вражені такою оперативністю радянського Генерального штабу і блискавичною реакцією на всі останні зміни в практиці ведення війни. А міністр оборони був приголомшений здатністю Огаркова так швидко, переконливо, красиво і вчасно збрехати, оком не змигнувши.

7

Відразу після навчань «Дніпро» знаменитий міст був відправлений на переплавку, а мостобудівний полк розформований за непотрібністю. Всі учасники створення і наведення моста були щедро нагороджені.

25 жовтня 1967 року генерал-лейтенанту Огаркову було присвоєно звання генерал-полковника. Ще через півроку він був призначений першим заступником начальника Генерального штабу.

Дві з половиною тисячі років тому великий Сунь-Цзи написав трактат про військове мистецтво, який став настановою для всіх полководців світу. У цьому трактаті є такі слова:

Коли ти далеко, покажи, що близько.

Коли ти близько, покажи, що далеко.

Коли слабкий, покажи, що сильний.

Коли сильний, покажи, що слабкий.

Коли збираєшся наступати, покажи, що має намір оборонятися.

Коли намір оборонятися, покажи, що збираєшся наступати.

У сучасній термінології це називається стратегічним маскуванням. Саме цим генерал-полковник Огарков був зайнятий на посаді першого заступника начальника Генерального штабу: там, де у Радянській Армії сила, він демонстрував слабкість, там, де слабкість, демонстрував силу. У його підпорядкуванні був величезний штат фахівців, робота яких полягала в тому, щоб спотворювати дійсну картину стану Радянської Армії і військової промисловості (а вона у нас майже вся була військовою).

У 1973 році Огарков отримав звання генерала армії. Структура, яку він очолював, називалася Головним управлінням стратегічного маскування — ГУСМ. Успіх дезінформації досягається насамперед тим, щоб усім довести: у нас взагалі немає ніякої дезінформації. Тому назва ГУСМ вживалася лише всередині Генерального штабу і була секретною. Незабаром ця структура була виведена зі складу Генерального штабу, підпорядкована безпосередньо міністру оборони і перейменована в Державну технічну комісію (ДТК).

Така мила назва: розумій як знаєш. У цій назві відсутній будь-який натяк на те, що це військова структура. Була ДАІ — Державна автомобільна інспекція: стояли на дорогах мужики зі смугастими палицями, гроші у водіїв вимагали. Непосвяченому здається, що і ДТК належить до таких організацій: може, рівень води в радіаторах заміряють, може, тиск в шинах. Однак ДТК займалася серйознішими справами. Генерал армії Огарков крім посади голови ГТК був призначений заступником міністра оборони.

У публікаціях того часу Огарков Микола Васильович був представлений лише як заступник міністра оборони — ніяких згадок про ГУСМ чи ДТК. Ось, для прикладу, найофіційніша публікація, «Радянська військова енциклопедія» (М: Воениздат, 1978. Т. 6. С. 7) повідомляє, що Огарков М.В. з березня 1974 року по квітень 1977 року був заступником міністра оборони. І ні слова більше.

А ще товариш Огарков був головою Головної редакційної комісії цієї самої «Радянської військової енциклопедії». Хто ж іще міг так правдиво описати нашу Радянську Армію, її героїчне минуле і блискуче майбутнє?

Влада Огаркова була воістину величезною. Насамперед ДТК підпорядкувала собі військову цензуру, потім — цензуру державну, а потім і більшу частину організацій і установ, які виробляють неправдиву інформацію. Потім щупальця ДТК потягнулися до всіх органів армії: а як ви приховуєте від противника дійсний стан речей?

Потім відомство Огаркова перекинулося і на військову промисловість. Хочеш будувати завод — спочатку доведи, що ти зумів приховати від супостата його справжнє призначення. І потягнулися міністри до Миколи Васильовича за підписом.

А чи ж є в нашому житті щось, чого не треба приховувати? Чи ж є в нашому житті така область, в якій противника дурити не доводиться?

Немає таких областей.

Скільки горілки випустили, скільки по країні самогубств, скільки народу по в’язницях — все це державні секрети, і всюди потрібно приховувати, хитрувати, все перекрученим представляти.

А Микола Васильович над цими процесами — головний контролер. Сам упріває, та й іншим попуску не дає. Потрібно американців на стратегічних переговорах обдурити — Микола Васильович свого першого заступника в Женеву шле. А лиш до підписання договору дійшло, він і сам в делегацію увійшов. Добре працював: спритно американців за ніс водив. Миколі Васильовичу — хвала і шана: звання маршальське і посаду начальника Генерального штабу.

Хитрий Микола Васильович.

Та тільки, обманюючи весь світ, чи не обманювали ми перш за все самих себе?

Підготовка

Серпень 1968 року

1

Київське вище загальновійськове командне училище я закінчив 21 липня 1968 року. Після випуску надається відпустка. Це святе. Відпустку ми не отримали. Весь випускний батальйон відправили на перепідготовку в Ржищевські табори. На озброєння надійшла нова бойова техніка, її слід було освоїти за два місяці.

Проте 12 молодих лейтенантів на перепідготовку не потрапили. Серед них був і я. Йшло розгортання Радянської Армії перед визвольним походом. Ураган переміщень, перестановок, переформувань і доукомплектований захопив тисячі офіцерів. Мене цей ураган жбурнув в 72-у гвардійську мотострілецьку дивізію 1-ї гвардійської армії Київського військового округу.

У кожному мотострілецькому полку в той час за штатом належало мати 31 танк, 6 гаубиць калібру 122 мм, 6 протитанкових гармат калібру 57 мм, 15 мінометів калібру 120 мм і 103 бронетранспортера. Танків, гармат, гаубиць і мінометів було стільки, скільки належить, а бронетранспортерів було лише сорок.

У повітрі явно пахло смаженим. У братській Чехословаччини назрівало щось подібне до того, що трапилося в братській Угорщині в 1956 році. Було ясно, що скоро нас відправлять надавати інтернаціональну допомогу. Ми завжди і всім братську допомогу надаємо. Навіть коли нас про це не просять. Тільки ж як допомогу надавати, коли в мотострілецькому полку така нестача основного озброєння — бронетранспортерів?

Після третьої чарки я запитав про це капітана, який займав посаду помічника начальника штабу полку з мобілізаційних питань. Капітан уважно і, як мені здалося, лукаво глянув на мене, хмикнув невизначено, розлив обом по чарочці і, осадивши огірочком, поцікавився:

— А чи знаєш ти, чому ці бронетранспортери є в нашому полку?

— Дивне запитання. Належить за штатом, тому й є, тільки на всіх не вистачає.

— А тому вони є в нашому полку, що ходять щороку на параді в Києві. Там їх тридцять шість штук треба, ось їх-то полк і має, а чотири інших — запасні.

Капітан, мабуть, відчув, що його відповідь мені нічого не пояснила, і спантеличив ще одним питанням, навідним:

— Чи знаєш ти, скільки мотострілецьких полків в нашій першій гвардійській армії?

— Ні, звичайно!

— Ну а так, приблизно? Схвату, без особливої точності?

— Коли не помиляюся, в першій гвардійській одна танкова дивізія і три мотострілецьких, без артилеристів, ракетників, зенітників і інших. Виходить шість танкових і десять мотострілецьких полків.

— Правильно. Так ось, з усіх мотострілецьких полків першої гвардійської армії тільки наш один має сорок бронетранспортерів, а решта нічогісінько не мають.

— Брешеш! — Вирвалося у мене.

— Ось тобі й брешеш.

У тому, що капітан свою справу знає, я був упевнений. У тому, що він не брехав, я також був упевнений. Те, що два інших мотострілецьких полки нашої дивізії бронетранспортерів не мають, я також знав напевне. Та в те, що в усій 1-ї гвардійській армії лише один наш полк має бронетранспортери, вірити не хотілося.

— Так де ж вони? У Ебіпеті? Точніше, в Ізраїлі?

— І там. Тільки зовсім небагато. Зверни увагу: Ізраїль в минулому році, розгромивши арабів, захопив дуже багато наших танків і артилерії, тільки не бронетранспортерів.

— Так де ж вони? У Варшавський договір віддали?

— Так, проте зовсім небагато. Зверни увагу, що чехи, отримуючи від нас майже все озброєння, бронетранспортери виробляють самі, власних зразків, і ними постачають німців та поляків, а румуни через свою бідність в більшості випадків мотопіхоту на простих вантажних машинах возять.

— Так де ж все-таки наші?

— А ніде. — Він допитливо глянув на мене і повторив: — Ніде. Немає їх.

— Та як же так?

— А так. Скільки ми їх до війни і під час війни виробляли? Ніскільки. Жодного. Так? Всі до одного бронетранспортери були американськими.

— Правильно, — підтвердив я, — М-3 називалися, напівгусеничні, і ще якісь були, колісні, також американські.

— А тепер ще питання: скільки типів бронетранспортерів ми виробляли за всю свою історію?

— Багато! Зараз підрахую. Так... БТР-40 і БРДМ...

— Ну, їх до уваги не беремо, це розвідувальні машини, а не піхотні.

— Звичайно, — погодився я, — їх до уваги не беремо.

— На БТР-50П також не зважаємо.

Так, на цей бронетранспортер не можна було зважати. Чудова машина. Та, певно, нам не по зубах. По одному тільки в кожен полк, тільки для командира полку і все. І називається він БТР-50ПУ. П — значить плаваючий, а У — управління. А ось начальник штабу полку — це також управління, і начальник артилерії, і начальник розвідки полку, та всі вони в бою на вантажних машинах. БТР-50ПУ лише для командирів полків. Так що цю машину піхотним бронетранспортером вважати не можна. Сформували, правда, в Таманській дивізії один полк на БТР-50П, однак це тільки для парадів. Вся армія знає, що полк цей на справжніх навчаннях не з’являвся, а тільки на показних та на парадах, як і вся «придворна» дивізія.

— На БМП ми також не зважаємо, — продовжував капітан. — По-перше, вона тільки що з’явилася, по-друге, БМП — не БТР, і її поява не вирішує проблеми перевезень піхоти в бою. БМП надійде на озброєння тільки особливої, тільки обраної, привілейованої піхоти. А як же всім іншим, більшості, тим, хто буде вирішувати результат війни? На чому їх на війні возити будемо? Так скільки ми за всю свою історію виробляли типів бронетранспортерів? — Повторив він своє питання.

— Два, — відповів я і густо почервонів. — БТР-152 і БТР-60П.

— Ти, звичайно, знаєш, що це за бронетранспортери?

На жаль, я це знав.

БТР-152 був першим радянським бронетранспортером. Він представляв собою вантажну машину ЗІС-151, на яку зверху прикріпили броньові листи. Сам же ЗІС-151 був копією чудової американської вантажівки «Студебекер». Копія, на відміну від оригіналу, вийшла кепською, а після того, як на неї повісили п’ять тонн броні, вона стала нагадувати все що завгодно, лише не бойову машину. Ні прохідності, ні маневреності, ні швидкості, ні броньового захисту. Додатково до всього вироблявся бронетранспортер тим же заводом, який клепав ЗІС-151. А у заводу он скільки проблем: то братньому Китаю машини дай, то братській Індонезії, то братській Кореї, то братській Албанії, та й самим машини потрібні — то цілина, то Братська ГЕС.

Другий радянський бронетранспортер БТР-60 розроблений був для заміни першого, хоча змінювати було, власне, нічого: переважна більшість радянських дивізій мала ці машини тільки на папері.

Через брак дизельного палива в країні БТР-60П, як і його попередник, був бензиновим і тому горів в бою особливо яскравим полум’ям. При створенні БТР-60П дизельне паливо було не єдиною проблемою — в країні на той час не було достатньо потужного і надійного бензинового двигуна, і тоді на БТР-60П встановили два малопотужних, із звичайних колгоспних вантажівок ГАЗ-51. І став БТР-60П мати два двигуни, два зчеплення, дві коробки передач, дві розподільні коробки, чотири коробки відбору потужності, два стартера, два розподільника. Вся ця механіка надійно і синхронно, звичайно, не працювала, і коли синхронність роботи двох двигунів порушувалася (а це траплялося щодня), то один двигун починав глушити інший. Один з них доводилося негайно від’єднувати, і тоді БТР-60П вагою 12 тонн ледь тягнувся, використовуючи тільки один двигун потужністю 90 кінських сил.

Крім того, БТР-60П також вироблявся звичайним автомобільним заводом, Горьковським, якому, крім армії своєї, потрібно забезпечувати і все народне господарство, і всіх радянських бюрократів персональними машинами, до того ж всі без винятку радянські таксі вироблялися лише на цьому заводі, і до всього цього на додачу машини були потрібні братньому Єгипту, братській Уганді, братньому Чилі, братньому Судану, братньому Сомалі і ще багатьом іншим братнім країнам — і на всіх на них був тільки один Горьковський автозавод.

— Так збудувати потрібно автомобільні заводи!

На це капітан не без єхидства посміхнувся.

— Коли б могли, так набудували б, а так у Італії змушені купувати! І жодного автомобільного заводу ми поки за всю свою історію самі не збудували.

— Як же, капітане, ми братську Чехословаччину рятувати будемо?

— Як завжди — нахабством. У першому ешелоні у нас, звичайно, є бронетранспортери, в НДР, в Польщі і в прикордонних округах. А нам тут, по тилах, в другому і в третьому ешелоні, доведеться лише шум піднімати і демонструвати нашу готовність.

— А коли раптом і справді справа до війни дійде? Коли американці втрутяться?

— За це ти будь спокійний. Ніхто ніколи не втрутиться. Вони все стерплять. Чим більше нашого нахабства, тим більше у них терпіння. Посольства наші вони, зрозуміло, камінням закидають, а потім своїм же коштом нам все й відновлять. Все до копійки відшкодують. А після того почнеться звичайне пом’якшення міжнародної обстановки, і через тиждень все забудеться. Їхні уряди зацікавлені будуть все швидше забути. Ну, давай по останній, і все. Завтра мобілізація починається.

2

Мобілізація 1968 року проходила без всякої маскування, демонстративно. Спочатку преса повідомляла про великі навчання, потім почався призов на навчання резервістів, потім навчання завершувалися, а резервісти залишалися в армії. Тут же оголошувалося про наступні навчання, і процес повторювався.

Протягом декількох місяців були проведені найбільші навчання Ракетних військ стратегічного призначення, потім навчання флоту, військ ППО країни, ВПС, незліченні навчання армій і дивізій Сухопутних військ. Потім були проведені навчання військ зв’язку, на яких були перевірені всі елементи управління гігантської армією, навчання військ тилу, на яких тисячі тонн боєприпасів і десятки тисяч тонн пального були переміщені до західних кордонів, і, нарешті, командно-штабні навчання на території Чехословаччини, на яких всі командири, аж до командирів батальйонів, а іноді і рот, вивчали на місцевості свої конкретні завдання на випадок визвольного походу. З боку все це, звичайно, виглядало дуже вагомо.

Зсередини — трохи інакше.

Процес відмобілізування армії — це, перше, доукомплектування існуючих підрозділів, частин і з’єднань, друге, розгортання нових, і третє, їх необхідна підготовка і бойове згуртування.

Процес доукомплектування в нашій дивізії проходив, в основному, без особливих ускладнень. У мирний час більшість радянських дивізій утримувалася за скороченими штатами. У кожному артилерійському розрахунку, наприклад, було не по сім осіб, а двоє: командир і навідник, а при мобілізації всі вакансії заповнювалися резервістами. Навіть коли резервісти десять років не служили в армії і забули все, такий розрахунок після короткої підготовки цілком боєздатний. Проте в підрозділах розвідки, зв’язку, хімічного захисту, зенітних і протитанкових ракет — тобто там, де солдат виконує індивідуальну, відмінну від інші роботу, все було не так гладко. Всі ці підрозділи протягом трьох місяців так і не були доведені до стану боєготових.

3

Дивізії скороченого складу в радянській офіційній термінології іменуються кадрованими, злі ж язики їх називають «кастрованими». І це відповідає дійсності, особливо там, де відсоток резервістів дуже високий. У танковому батальйоні мого полку в кожному танку замість чотирьох танкістів було троє, не вистачало заряджаючого. Коли його включали до складу екіпажу, танк швидко ставав боєготовим. В усіх же інших танкових батальйонах (а їх всього сім у кожній мотострілецькій дивізії) в кожному танку було лише по одному танкісту, тільки водії, всього одинадцять осіб в роті: командир роти, капітан, і десять водіїв. При мобілізації всіх інших — навідників, заряджаючих, командирів танків і навіть старшину роти і командирів взводів — призивали із запасу. Всі вони, крім командирів взводів, служили в танкових військах років п’ять-десять тому, часто на інших типах танків. Командири ж взводу не служили ніколи і ніде, вони не тільки про танки, сучасну техніку і тактику, а й про армію взагалі нічого, крім анекдотів, не знали. Командири взводів були з колишніх студентів, які в цивільних інститутах колись прослухали курс лекцій з військових питань, пройшли якісь збори і табори і по випуску отримали звання молодших лейтенантів запасу.

Найбільші проблеми були з піхотою. Не тільки тому, що ступінь кадрування тут найвищий, а ще й від того, що піхота комплектується найгіршими солдатами, які часто не розуміють мови своїх командирів і один одного. І ще тому, що піхота не мала техніки. У мотострілецькій дивізії має бути 370 бронетранспортерів, а їх катастрофічно не вистачало. Багато мотострілецьких полків мали по 3-4 бронетранспортери для бойової підготовки, проте зараз всі вони ставали командирськими машинами командирів батальйонів, а вже для начальників штабів нічого не залишалося.

Що ж, піхоту в крайньому випадку можна перевозити і вантажними автомобілями. Біда в тому, що й їх не було. Вантажних машин, які стояли на консервації в нашій дивізії, вистачило лише для двох батальйонів, ще один батальйон був на бронетранспортерах, а шести іншим мотострілецьким батальйонам дивізії доведеться використовувати техніку, яка приходить по мобілізації.

Всі автомобілі Радянського Союзу перебували на військовому обліку. Коли ви купували легкову «Волгу», вас попереджали, що вона в будь-який момент може бути конфіскована для військових потреб (про всі самоскиди, таксі та бензовози я вже й не кажу). Кожна з них перебувала на особливому обліку і при мобілізації надходила в армію. При мобілізації завмирало все господарське життя країни, бо всі машини, трактори, бульдозери, крани, екскаватори — все йшло до армії. Хто придумав таке безумство, сказати важко. Система ця була заведена давно, однак вона могла існувати до Другої світової війни, коли країна ще могла сама себе прогодувати, коли навіть під час повального голоду залишалися резерви продовольства, коли основною тягловою і транспортною силою села був кінь. Зараз, коли країна більше не в змозі прогодувати себе, коли вона більше не мала ніяких резервів продовольства (восени 1964 року, після того, як Радянський Союз почав закупівлю продовольства за кордоном, це стало зрозумілим всьому світу), коли сільське господарство більше не мало коней, забрати звідти відразу всіх чоловіків, всі трактори і машини — це, звичайно, безумство. Ті, хто планує майбутню війну, мусять в таких умовах розраховувати або на раптову, коротку, блискавичну війну із застосуванням всіх своїх ядерних засобів в перші хвилини, або на поразку, коли війна триватиме хоча б більше місяця.

Тим часом дивізія почала отримувати ці самі приписні машини. Те, що ми отримували, було чистим знущанням. Це були машини, які з конвеєрів заводів колись надходили до армії. Переважна більшість машин, які йдуть до армії, ставиться в тривалу консервацію. Після 10 років зберігання їх переводять в розряд звичайних армійських машин, а нові, які прибувають з заводів, консервують. Після трьох, чотирьох, а іноді і п’яти років нещадної армійської експлуатації в умовах цілковитого бездоріжжя машини визнаються остаточно непридатними до експлуатації і тільки після цього надходять в сільське господарство, проте кожна з них перебуває на військовому обліку і зобов’язана повернутися в армію при мобілізації.

У 1968 році перед походом до Чехословаччини ми отримували машини, випущені в 1950 і 1951 роках. За час їхнього життя Малєнков змінив Сталіна, Хрущов — Малєнкова, а Брежнєв — Хрущова. За час їхнього життя Радянський Союз здійснив титанічний ривок в космос, запустивши супутника і Гагаріна, а потім, вичерпавши всі переваги раптовості і трофейної німецької технології, відмовився від подальшої космічної гонки. А ці старенькі машини все жили й жили, все чекали свого часу.

І ось їхній час настав!

4

Після отримання «бойової техніки» піхоті заборонили виходити з лісів. На дорогах і в полях тренувалися тільки танкісти, артилерія і один парадний батальйон на бронетранспортерах. Всі інші стояли уздовж лісових просік і на лісових галявинах. Можливо, з космосу це виглядало грізно. Але не на землі. Командування боялося перелякати місцевих жителів видом нашого воїнства. Товсті солдати, які забули все, ненавчені і недисципліновані, на старих, до краю зношених різнотипних машинах, пофарбованих у всі кольори веселки. Треба віддати належне радянським військовим керівникам: жодна з цих «диких дивізій» не тільки не з’явилася в Європі, а й не переміщалася вдень територією Радянського Союзу. Їхнє існування принесло радянському керівництву чималий політичний капітал: американці бачили з космосу нові і нові дивізії, які росли, ніби ті гриби. Їхня розвідка бачила потужні танкові колони на дорогах і передбачала, що в лісах стоять незліченні полчища піхоти. Так воно і було. Тільки сила була неорганізованою, некерованою, а головне, не здатної воювати.

Після першого етапу мобілізації — доукомплектування частин і з’єднань, почався другий етап — розгортання нових підрозділів, частин і з’єднань.

Резервісти продовжували прибувати, «бойова техніка» також. Підрозділи розбухали, і в одну прекрасну ніч раптом отримували наказ роздвоїтися. При цьому заступник командира дивізії ставав командиром нової дивізії, заступник начальника штабу перетворювався в начальника штабу нової дивізії другого формування, як це називалося офіційно. Командири батальйонів в цю ніч ставали командирами полків, а командири рот — командирами батальйонів. Біда була лише в тому, що командири взводів, зі студентів, які ніколи не бачили армії, ставали вже не взводними, а ротними командирами. На взводи ж висувалися сержанти з резервістів.

Після поділу надвоє кожен полк і кожна дивізія знову починали етап доукомплектування, тільки цього разу резервістами більш старших вікових груп і ще більш старими машинами.

Кількість резервістів ставала загрозливою, армія остаточно втрачала своє обличчя.

З тими дивізіями, які призначалися для визвольного походу в Чехословаччину, цього, звичайно, не відбувалося, а коли й відбувалося, то в значно меншій мірі. Нам від цього було, однак, не легше. Ті дивізії потрібно було також якось доукомплектовувати, і ми раптом з жахом бачили, що з наших тепер уже двох дивізій почали потроху забирати людей і техніку — звичайно, найкращих людей і кращу техніку. З танкових екіпажів, які вдалося з таким зусиллями згуртувати, стали забирати стройових солдатів, заміщаючи їх резервістами.

Через пару днів хвиля ця докотилася і до нас. З сорока бронетранспортерів двадцять наказано було підготувати до відправки в Прикарпатський військовий округ. Ще через день 12 молодих кадрових офіцерів отримали наказ про переведення до Прикарпаття. А за ними пішло й пішло. Кожен день приносив новини: забрали всіх водіїв танків, забирають кадрових зв’язківців, забирають начальників штабів батальйонів. У лісі дивізія стояла вже другий місяць. Резервісти прибували. Дисципліна падала. Прийшов наказ про створення в кожній дивізії польових трибуналів. Мабуть, до цього моменту кількість «диких дивізій» настільки зросла, і кожна з них була настільки знекровлена постійним відтоком кадрових офіцерів, сержантів і солдатів, що всім цим воїнством вже неможливо було керувати інакше, ніж через трибунали.

5

Трибунали відновили порядок, та не вишкіл військ. Щоденні тренування тривали. У нашому полку виникли нові труднощі. Після відправки половини бронетранспортерів у нас залишилося тільки двадцять машин. По два віддали командирам другого і третього батальйонів, а 16 залишилося в першому. Розділили їх по-братерськи: один командиру батальйону і по п’ять в кожну роту. У роті 76 осіб. Кожен бронетранспортер вміщує теоретично по 15 осіб, крім водія, так що розмістити всіх можна. Теоретично. На практиці ж перший БТР йде командиру роти, і в ньому разом з командиром розміщуються замполіт, санінструктор, кулеметне відділення роти з дуже великим запасом набоїв і старшина роти з усім ротним майном. Командирський БТР не тільки був повністю забитий всередині, а ще й зверху весь обвішаний ящиками, бочками, каністрами.

На три інших взводи, по 22 людини в кожному, припадали чотири бронетранспортери, що залишилися: по одному на взвод і один на залишки всіх трьох взводів. Те, що в бою взводи і відділення виявляться розірваними на частини, нікого не хвилювало: зараз не про бій думати треба, а про те, як розмістити людей в бронетранспортерах. Ніяких додаткових машин, навіть побитих і зношених, ні полку, ні батальйону, ні дивізії ніхто, звичайно, не дасть. Де ж їх набрати? Та й полк-то наш і так найщасливіший серед дивізій 1-ї гвардійської армії. Це цінувати треба! Ні у кого іншого немає таких привілеїв.

Отже, в кожен з бронетранспортерів, в які входить по 15 осіб, треба посадити по 16. Та ми й не по стільки возили на навчаннях! За 30 осіб вбивали! Однак передбойова обстановка дещо відрізняється від навчань. У передбойовій обстановці в кожному бронетранспортері крім всієї зброї піхоти належить ще мати гранатомет РПГ-7 і 10 гранат до нього. Десять гранат — це два великих ящики.

Крім того, належить мати 20 ручних гранат Ф-1 — це ще ящик. Кулемет СГМБ і 2000 патронів до нього — це ще два ящика. БТР мусить мати дві додаткові бочки бензину, вони зверху вішаються, і запасне колесо, його можна прилаштувати тільки на броньовому даху, після чого один з люків не відкриватиметься. Далі, кожен з солдатів має з собою автомат, кулемет чи гранатомет, до кожного автомату по 300 набоїв і до кожного ручного кулемета по 1000 набоїв. Крім того, кожен солдат має дві гранати, багнет, протигаз, захисний гумовий комбінезон, протиатомні гумові чоботи і рукавички, шинель, плащ-намет, зміну білизни, запас продуктів на п’ять діб, флягу води, лопату, індивідуальний медичний і протиатомний пакет. Коли все це складене в БТР, не те що 16 осіб, одного посадити нікуди. Добре раніше було — бронетранспортери даху броньового не мали, саджай всіх зверху, як сільських дівок на підводу з сіном. Після Угорщини випуск таких бронетранспортерів був припинений.

Тепер всіх 16 осіб необхідно через люки вбити під дах. Заняття це нелегке, особливо з огляду на габарити резервістів. Іноді ця операція займає хвилин сорок. Коли щось трапиться, перевернеться машина чи загориться, крім водія і командира, над кожним з яких — люк, ніхто звідти живим не вийде. Про бій і мови немає. Як же вони там дихають, спресовані гірше оселедців в бочці? Солдатська кмітливість допомогла знайти вихід і з цього становища. Кожен одягає на себе протигаз, від’єднавши попередньо фільтрувальну коробку від шланга, і потім шланги просовують у відкриті люки і амбразури. Влітку в гумовій масці, стисненим з усіх боків спинами, дупами, чобітьми, стволами і прикладами, не дуже, звичайно, приємно, однак дихати є чим.

На навчаннях, та ще коли заморські аташе присутні, все це не так робиться, тільки ж навчання — це одне, особливо показні, а сувора армійська дійсність — щось інше.

Пізно ввечері після чергового тренування солдатів з розміщення в БТР (а на інше вже часу не залишалося) я отримав наказ терміново відбути в штаб Прикарпатського військового округу. На моє місце ставав командир першого взводу, молодший лейтенант з резервістів. Почувши про своє нове призначення на посаду ротного, він невесело глянув на наші бронетранспортери, на резервістів, яких сержанти з зусиллями по одному витягали з люків, присвиснув протяжно і вигадливо виматюкався.

Визволителі

1

До чого ж видовище захоплююче — зміна варти біля Мавзолею. Багато разів я приходив на Красну площу, а намилуватися чіткістю і виправкою не міг. Тягне мене туди. Так би і стояв годинами та милувався.

І як не захоплюватись! Кращі з кращих, артистичні, треновані краще, ніж радянські гімнасти на Олімпійських іграх. Красені! У самому Кремлі таких — полк. Полк цілий! КДБ! Не віриться? А ось зайдіть з боку Олександрівського саду і гляньте, скільки поверхів має їхня казарма. Начебто два. А придивишся ближче — чотири. Вікна величезні. В кожному вікні два поверхи. Придивіться тільки, і побачите. Отже, чотири. Це над Кремлівської стіною стільки підноситься. А скільки ще поверхів стіна закриває? А тепер зайдіть в Кремль і гляньте на казарми з боку Цар-дзвона і побачите, що будинок-то цей — не просто будинок, а величезна прямокутна споруда з внутрішнім двором. А тепер знову увійдемо через Троїцькі ворота в Олександрівський сад і спробуємо кроками вирахувати довжину цієї будівлі. Скільки вийде? Ото ж бо! Туди не те що полк, а й більше вмістити можна, без танків і артилерії, звичайно.

А тепер в недільний день підемо до Кремля і помилуємося, скільки цих хлопців гуляє. П’ять відсотків — це максимум, що командир полку в місто може одночасно випустити. Але це командир звичайного полку, а в Кремлі полк не зовсім звичайний. Одначе навіть коли командир і випускає п’ять відсотків своїх орлів в місто погуляти, то все одно багато їх в Кремлі виявляється. Коли все ж ми бачимо не п’ять відсотків, а тільки два чи три, скільки ж їх усередині залишилося?

Ходять хлопці пихаті, горді. Як не пишатися! Форма у них знатна: шинелі, шапки, чоботи — все офіцерське. Погони сині, літери золотом горять: ГБ[11]. Стоп, а чому б і не КДБ, а тільки ГБ? Це розуміти треба. К — комітет, значить. Не солідно, МГБ солідніше. А ГБ — найкраще. Держбезпека! Отак-от вагомо, переконливо. Піднятися над усіма міністерствами і комітетами, включаючи і Центральний, — кришталева мрія чекістів. Та й не тільки мрія, звичайно. Вони не соромляться першу букву відкидати і щоденно Центральному Комітету демонструвати купу презирства до усяких комітетів! ГБ — і крапка.

Отже, кращі з найкращих. Цілий полк, тільки без танків. Проте танки й не дуже потрібні: стіни у Кремля ще міцні.

Ну, а коли щось трапиться, заколот якийсь, особливо коли армія, та з танками, та проти ленінського ЦК? Тоді як?

На цей випадок, братці мої, будьте спокійними. На такий випадок дивізія імені товариша Дзержинського придумана. З танками, з артилерією, з усім, що належить. Дивізія, правда, іменується дивізією Внутрішніх військ, тобто Міністерства внутрішніх справ. Тільки ж ви цьому маскараду не вірте. Чи ж мало під кого КДБ маскується! На форму дивізії імені Дзержинського нічого дивитися. Маскарад! З якого це часу захист улюблених вождів перейшов до рук МВС? Завжди це було першим завданням КДБ. Дивізія для того і створена була. Так у всіх довідниках і пишеться: за особистою вказівкою Леніна і для захисту Леніна особисто. Дивізія цією роллю зело пишається. 18 тисяч осіб, і всі одного Леніна стерегли. І латиські стрілки цим же пишаються, і московське училище імені Верховної Ради, і Кремлівські кулеметні курси. Онде скільки їх набирається!

2

Отже, дивізія охорони вождів. Укомплектована найкращими з найкращих. Тричі перевіреними. Передовиками виробництва, активістами, спортсменами.

Крім дивізії імені Дзержинського є у ГБ й інші полки та дивізії. Всі укомплектовані найкращими солдатами. А крім просто військ КДБ є ще й війська урядового зв’язку КДБ. Чи багато? Ох, багато! Зв’язок з усіма міністерствами і відомствами, з усіма республіками, краями, областями, районами, з усіма випробувальними полігонами, космодромами, тюрмами і таборами, великими заводами, фабриками, рудниками і шахтами, з усіма військовими округами, арміями, корпусами, дивізіями і вже, звичайно, з братніми партіями. І все це зв’язок, зв’язок, зв’язок. Кабелі, комутатори, шифрувальні машини, пости підслуховування. І все це треба будувати, обслуговувати і охороняти. І все це війська, війська, війська. Найдобірніші, звичайно. Бо кожного дня ці люди мусять слухати секрети і нікому їх не розповідати. І щоб, наслухавшись наших невтішних секретів, ніхто з них не повісився і в Америку не чкурнув. Скільки сюди потрібно солдатів!

Проте це ще не Радянська Армія, не Міністерство оборони. Ці самі слухають і доповідають кому слід, про що в Міністерстві оборони теревенять... Однак і це ще не все, це не найголовніша сила КДБ. Прикордонні війська — ось де сила. Дев’ять округів! Дев’ять округів прикордонних військ, тобто військ КДБ, з танками, з вертольотами, з артилерією, з бойовими кораблями.

Всі, звичайно, найкращі, найдобірніші, бо прикордонник придуманий для того, щоб ніхто з нашого прекрасного суспільства не втік. А от самого прикордонника ніхто не охороняє! Стоїть він на самому кордоні. Крок ступив убік — ось вже й за кордоном. Так ось, щоб він не втік, в усі дев’ять округів КДБ відбирають найбільш кращих з усіх найкращих.

А всі ті, хто не потрапив в цю гігантську організацію, потрапляють до Внутрішніх військ. Це також ще не Міністерство оборони, це поки Міністерство внутрішніх справ. Поки це ще не армія, хоча також полки, дивізії, танки і гармати.

— Чим займаємося, братці?

— Табір охороняємо!

— Що ж, потрібна справа. Відповідальна. А чи багато вас?

— Ох, багато! По одному закону «Про посилення відповідальності за хуліганство» за десять років вісім мільйонів осіб посадили. А за іншими статтями і законами також садять. Всіх охороняти необхідно.

— Мабуть, кращих беруть?

— А як же. Такі потрібні, щоб в роду ні в кого судимості не було. А ще такі потрібні, щоб, поспілкувавшись з зеками, не нахапалися б чого не варто, а нахапавшись, близько б до серця щоб не приймали, а прийнявши близько, щоб почуте не розносили, а коли й розносили б, так щоб недалеко.

— Де ж вам таких набрати?

— Та вже перебиваємося так-сяк.

Так ось, ті, хто не потрапив ні до ГБ, ні до Внутрішніх військ, потрапляють до Радянської Армії, непереможної і легендарної.

3

Будь-яка армія, яка себе поважає, складається з трьох видів збройних сил, кожен з яких ділиться на роди військ. Радянська Армія поважала себе більше за всіх і тому складалася не з трьох видів збройних сил, а з п’яти. Крім Сухопутних військ, Військово-Повітряних Сил і Військово-Морського Флоту існували ще два абсолютно рівноправних компонента: Війська протиповітряної оборони країни і Ракетні війська стратегічного призначення[12].

А крім п’яти видів збройних сил існували ще й ВДВ — Повітрянодесантні війська, які не були окремим видом збройних сил, тільки нікому, крім міністра оборони, не підпорядковувалися. І командував ними генерал армії — так, як і Сухопутними військами, наприклад.

У цих самих ВДВ було не багато і не мало, а вісім дивізій. Тим часом вся британська армія, наприклад, на той час складалася з чотирьох дивізій. Повторюю: вся армія Великобританії складалася на той час з чотирьох дивізій: три дивізії в Німеччині і одна на острові. І це все! Після такого порівняння відразу виникають сумніви в агресивності блоку НАТО.

Однак не будемо відволікатися. У ці самі ВДВ відбирають найкращих солдатів: найсміливіших, найбільш витривалих, тямущих, розвинених і найбільш міцних фізично. Ще б пак! ВДВ — це денні та нічні парашутні стрибки за будь-яких умов, дії в тилу противника проти його найважливіших об’єктів, в повній ізоляції від своїх військ, без підвозу боєприпасів, пального, продовольства, без евакуації поранених. Своїх поранених десантники мусять самі вбивати, щоб ті не потрапили до рук ворога і не розкрили планів та намірів десанту. Десанту раптовість потрібна!

ВДВ за кількістю дивізій дорівнюють двом таким арміям, як британська, і укомплектовані самими першокласними солдатами — сильними, рішучими, стійкими.

Тих, хто не потрапив до ВДВ, забирають до Ракетних військ стратегічного призначення, РВСН. Те, що туди набирають найкращих, нам з вами, звичайно, зрозуміло. Питання в тому, скільки найкращих солдатів туди потрібно відправити. Всього в РВСН три армії, кожна армія складається з корпусів, три-чотири корпуси в армії, а вже кожен корпус складається з дивізій. Іноді в корпусі три дивізії, а іноді й п’ять. Так що багато дивізій набирається. Тут вже з британською армією і рівняти немає сенсу.

Після того як представники РВСН в військкоматах відберуть собі найкращих солдатів, настає черга Військ ППО країни. Туди потрібно незрівнянно більше солдатів, і всі вони мусять бути найкращими. ППО країни — це боротьба з супутниками, міжконтинентальними балістичними і крилатими ракетами, стратегічними бомбардувальниками. ППО країни — це три роди військ: зенітно-ракетні війська, авіація ППО, радіотехнічні війська.

Авіація ППО — це найкраща авіація, це найшвидші літаки-перехоплювачі.

Радіотехнічні війська — це тисячі найрізноманітніших локаторів, які стережуть небо вдень і вночі.

Зенітно-ракетні війська ППО — тут і говорити нічого. Самі розумієте. У складі військ ППО країни — Московський округ ППО і дев’ять окремих армій ППО.

Після того, як кращих заберуть до ППО країни, настає черга авіації. Не плутайте з авіацією ППО. Військова авіація взагалі, а вірніше Військово-Повітряні Сили (ВПС), до авіації ППО ніякого стосунку не мають. У Радянському Союзі в 1960-1970-х роках до складу ВПС входили три армії стратегічної авіації, 13 повітряних армій фронтової авіації, 6 дивізій військово-транспортної авіації.

Повітряні армії складаються з дивізій. Багато їх набирається. Не будемо сперечатися з тим, що в авіації мають служити найкращі солдати, які відповідають найвищим вимогам.

Після ВПС відбір веде флот, вірніше ВМФ. Флот також величезний, він має і морську піхоту, де вимоги дуже високі, як і в ВДВ. Він має колосальну кількість стратегічних ракет, а до матросів, які обслуговують ці ракети, настільки ж високі вимоги, як до солдатів РВСН, а можливо, й вищі, бо запуск ракети з-під води з атомного підводного човна незрівнянно складніший, ніж старт з шахти.

Має флот і свою ППО, і дуже потужну авіацію флоту, яка до ВПС і авіації ППО країни геть зовсім не належить. І всюди потрібні, звичайно, найрозумніші, найбільш фахові, найсміливіші і рішучі, найсильніші і витривалі.

4

А от всі інші потрапляють до Сухопутних військ.

Найкращих, хто потрапив сюди, направляють, звичайно, за кордон. Нехай звільнені народи милуються на своїх визволителів! Тут потрібні найкращі, щоб не осоромитися перед Європою. Це зрозуміло. Чи багато туди потрібно, в цю саму звільнену Європу? Ой, багато!

Візьмемо, наприклад, ФРН, реваншистську державу і її люту армію Бундесвер, яким у нас в Союзі щодня лякали всіх, від піонерів до пенсіонерів. Так ось, цей самий реваншистський Бундесвер мав 12 дивізій. Всього. Всяких. Танкових, мотопіхотних, єгерських, гірсько-піхотних і повітрянодесантних. Всього лише дванадцять. Всі ці 12 дивізій зведені в три корпуси, армій у них немає.

Так ось, проти цих 12 дивізій ми тільки в НДР тримали 5 (п’ять!) армій Сухопутних військ і одну повітряну армію ВВС. Всі ці шість армій іменувалися ГСВГ[13] — Група радянських військ у Німеччині.

Крім ГСВГ була ще Північна група військ — СГВ[14], це радянські війська в Польщі, і Південна група — ЮГВ[15], в Угорщині. Всі ці три групи військ потрібно було комплектувати найкращими з найкращих. А в 1968 році до них додалася ще й Центральна група військ в Чехословаччині.

Ті молоді солдати, які з якихось причин не потрапили до сотень тисяч кращих з кращих, які служили в звільненій Європі, потрапляли до Сухопутних військ, тільки вже на території Радянського Союзу. Прямо скажемо: після численних відборів мільйонів найкращих тут залишаються солдати відмінні, проте не настільки відмінні, як, наприклад, в ГБ, в ПВ КДБ, ВВ МВС, в ВДВ, РВСН, ППО країни, ВПС, ВМФ, ГСВГ, СГВ і ЮГВ.

Солдати, які залишилися, звичайно, відмінні, першокласні, проте... вже трошки не те.

Так ось, Сухопутні війська на території Радянського Союзу були об’єднані в 16 округів. У кожному з восьми прикордонних військових округів — кілька армій, загальновійськових і танкових. У внутрішніх округах армій немає, а є дивізії — мотострілецькі і танкові, бригади — артилерійські, повітряно-штурмові та інші. І всі ці армії і групи армій треба укомплектувати, тільки цього разу не найкращими, а тими, що залишилися.

Та як комплектувати таку армію, коли у нас на полях врожаї нікому прибирати?

Сухопутні війська мали свої ВДВ, які носили таку ж форму, проте були підпорядковані командувачам округів — можна сказати, це не ВДВ взагалі, а ВДВ Сухопутних військ. Їх офіційна назва — Війська спеціального призначення, а коротше — СпН[16].

Мали сухопутні війська й свою авіацію. Були також Ракетні війська Сухопутних військ, ППО Сухопутних військ і багато, багато іншого. І при відборі сюди діяли такі ж жорсткі стандарти, як і при відборі в ВДВ, ППО країни, ВПС і РВСН.

І ось тільки після цього всі ті, що залишилися, надходили на комплектування мотострілецьких і танкових дивізій.

Отже, ешелон новобранців привезли в дивізію.

Кращих відразу забирають в окремий ракетний дивізіон дивізії. Це головна ударна сила дивізії. Шість пускових установок, кожна з яких може зробити по три Хіросіми. Після цього кращих забирають в окремий розвідувальний батальйон. Це і зрозуміло: кращих — в розвідку. Потім кращих з решти вибирають окремий протитанковий дивізіон і окремий батальйон зв’язку. Все це входить до складу кожної дивізії. Без всіх цих елементів дивізія жити і воювати не зможе.

Після всіх окремих батальйонів і дивізіонів настає черга зенітно-ракетного полку дивізії, такий полк в кожній дивізії є і без нього в бою жити не можна, а тому кращих — туди. А вже після цього полку приходить черга артилерійського полку, і такий полк в кожній дивізії є. Недарма співається:

Умный — в артиллерии,

Щеголь — в кавалерии,

Лодырь — во флоте,

Дурак — в пехоте!

Так ось, коли всіх розумних заберуть в артилерію, всіх інших відправляють в мотострілецькі і танкові полки.

Біда тільки в тому, що і в кожному полку є своя розвідувальна рота, своя зенітно-ракетна батарея, своя артилерійська батарея, а зараз навіть дивізіон, своя реактивна батарея, рота зв’язку та інше, й інше. Туди, звичайно, також кращих відбирають!

5

Глянув я на свою гвардійську роту, закусив губу і нічого не сказав. Не викликав офіцерів для бесіди, не розмовляв з сержантами. І з командирами сусідніх рот не пішов знайомитися. Подивився на роту, і стало мені дуже сумно.

Після знайомства з особовим складом належить приймати бойову техніку і озброєння роти, а після — майно роти і боєприпаси. Та не пішов я в парк бойових машин. Ні. Я пішов прямо до офіцерського шинку з ліричною назвою «Зірочка» — чи то небесна, чи то чергова на погон, то чи червона на груди. Кожен може трактувати назву в залежності від своїх амбіцій.

Цицькастій буфетниці сунув зайвий рваний рубль, щоб, значить, пухирець піднесла, бо продавати алкоголь в такий пізній час не було дозволено. Поставив той пухирець під стіл, та так, потихеньку підливаючи в склянку замість лимонаду, до вечора цей пухирець і засмоктав в гордій самотині.

Та не розвеселився, ні. Тільки туги додалося. На біса ж, думаю, таку систему придумали?

Хто придумав? Як не крутись, а воювати на полі бою танкістам та піхоті, не ракетникам же і не гебістам. Бити ворога не числом, а вмінням потрібно. А гвардійці мої мови російської не розуміють! Мови свого командира! І один одного також не розуміють, тому що всі нації перемішані. Хто хоч трохи щось розуміє, тих давно або в артилерію, або в розвідку забрали.

Навіщо ж стадо таке тримати? Відправити всіх в будівельні частини, більше користі буде! Армію мати меншою, тільки ж нехай вони хоч трохи один одного розуміють! А коли трапиться війна? Це ж в сто разів гірше, ніж арабське військо, там хоч офіцери з солдатами порозумітися між собою могли. Що ж мені робити з ними?

Ну не війна, думав, ну мир, однак їх же всіх доведеться вчити чомусь. Тактиці, наприклад. Коли учень не розуміє свого вчителя, його навіть в шахи не навчиш грати. А в шахах вся обстановка як на долоні, будь-яку загрозу видно, тільки аналізуй. На полі бою ситуація не зрозуміла, і загроза може виникати з будь-якого боку і раптово. І супротивник не чекає, коли ти обдумаєш свій хід у відповідь, він молотить і пре, не чекаючи ходів. І розплата за програш на полі бою — не шахова корона, не один-другий мільйон доларів, а життя мільйонів людей. І кожному хочеться виграти. Як же ми воюватимемо? У 1941 році не було жодних цих РВСП чи ППО СВ, тому хоч стрілецькі дивізії першокласними солдатами комплектували. Тому, можливо, й вистояли. І національні дивізії були — латиські, грузинські; командир дивізії російську розуміє, й досить. А як тепер?

Замовив другий пухирець і, вижлуктивши половину, відчув таку жалість до себе і своєї нещасної Батьківщини, що хоч вий на місяць.

Уже під закриття шинку підсіли до мене два мінометних капітана, то чи знайомитися, то чи третього шукали. На їхнє вітання я, напевно, відповів не дуже гречно.

— Новий офіцерик-то...

— Плаче ніби..

— Та вони завжди, нові, в цьому кутку плачуть...

— Нічого, відійде... Оклигає... Всі ми з цього починали. Це останнє, що я чув. Напевно, два капітани, зрозумівши мій стан і настрій, дотягли мене пізно вночі до офіцерського готелю.

В ту ніч мене, як чіп п’яного, хтось знову тягнув з офіцерського готелю до моєї роти. Мене акуратно поклали в командирській машині, і колона рушила.

В ту ніч полк підняли по бойовій тривозі. Братський народ Чехословаччини просив нашої допомоги і захисту.

Біля останнього рубежу

Західна Україна Серпень 1968 року

1

— Хліб скоро почне обсипатися.

— Що ж вони там, нагорі, думають?

— Думаєш, їм легко? Чехи приключки не дають, щоб їх захищати, комуністів поки не вбивають і чекістів на ліхтарях не вішають. Немає від кого захищати. Як в такій ситуації війська вводити?

— Наші вожді в першу чергу про наші інтереси мусять думати, про свою країну, а не про якихось чехів і громадську думку. Вводити пора.

— Ну, вони-то там розуміють, коли пора, коли ще рано.

— Ні фіга вони не розуміють. Коли через тиждень в Чехословаччину не введуть війська, то нам кінець настане.

— Це ще чому?

— Тому, що хліб обсипатися почне, тому, що збирати його нікому, бо мужиків всіх і машини всі з колгоспів забрали. Не зберемо хліб, все спочатку почнеться, як в шістдесят четвертому.

— Американці нас підтримають! — Впевнено відрізав командир протитанкової батареї.

— А коли ні?

— Підтримають, куди вони подінуться!

— Всіх нас вони все одно прогодувати не зможуть. Бачив, скільки народу намобілізували! У шістдесят четвертому хоч якийсь урожай зібрали, а тепер ніякого не буде. Американці не зможуть всіх прогодувати.

— За американців не турбуйся. Вони багаті. У них продуктів скільки хочеш: всім вистачить.

Сумнів у тому, що раптом все-таки американці нас не підтримають, не минав, і розмови про те, що пора кінчати тяганину і відпустити мужиків на збір урожаю, виникали знову і знову.

— А коли мужиків і армію зараз терміново кинути на урожай, а Чехословаччину звільнити після збирання, в жовтні чи листопаді?

— Згубний варіант. Тоді нам також кінець. Кінець всієї радянської влади і завоювань соціалізму. Вводити зараз необхідно. В іншому випадку там все завалиться, нічого захищати буде.

— Вони, кажуть, інший соціалізм будують, з людським обличчям.

— А ось це вже вража пропаганда, — обірвав замполіт. — У будь-якого соціалізму тільки одне обличчя буває. Буржуазія, товариші, придумала теорію конвергенції, ця теорія суперечить марксизму і не містить жодної краплі здорового глузду. Однією дупою на двох стільцях сидіти не можна, просто незручно. Ви самі, товариші, поміркуйте: яка може бути конвергенція, коли від завоювань соціалізму не можна відірвати жодного з його переваг? Ви пам’ятаєте, як один антирадянщик в епоху волюнтаризму мерзенний наклеп на наш лад написав? Називався він «Один день Івана Денисовича». Чи «Івана Трохимовича»? Що з цього вийшло? Всі несвідомі елементи заворушилися. Поширювати цей наклеп почали. Недовіра пішла до політики партії, та й інше. Вчасно це припинили, а так невідомо, чим би все це скінчилося.

З цим не можна було не погодитися. Сам я про того Івана не читав, не трапився він мені до рук, тільки те, що ефект від нього був оглушливим, пам’ятаю точно.

— Так до чого додумалися товариші чеські комуністи? — Продовжував замполіт. — Скасували цензуру начисто! Відкрили шлюзи всій буржуазній пропаганді! Друкуй, хто що знає! До чого це може призвести? До конвергенції? Ні! До капіталізму! Буржуазному впливу досить лиш маленьку дірочку в греблі зробити, а там потік розірве всю греблю! У нас така дірочка була; спасибі партії, вчасно її заклали! А в Чехословаччини не дірочка, там щосили вже б’є! Закладати терміново потрібно. Яка ж це конвергенція, коли кожен буде висловлювати все, що йому заманеться? Це не конвергенція, це чистої води буржуазна анархія!

З цим також не можна було не погодитися. Третього не дано — з цензурою чи без неї, з органами чи без них, з Центральним Комітетом або ж без нього. Дійсно, яка тут може бути конвергенція?

— Продовжуйте, товаришу підполковник! — Закричали з задніх рядів.

Ми також підтримали. Новий замполіт на відміну від попереднього говорив тямуще і зрозуміло.

— І продовжу, товариші. Соціалізм — система струнка, як алмаз, і така ж міцна, проте досить гранувальнику зробити один невірний рух, і вся стійкість кристала може порушитися, і він розсиплеться. У Чехословаччині це вже зроблене. Алмаз розсипається. Та він же є органічною складовою всього соціалістичного табору. І алмаз світового соціалізму також може розсипатися дуже швидко. Поганий приклад заразливий! Коли буржуазія восторжествує в Чехословаччині, невже сусідня з нею Угорщина не піде туди ж?

Ми відповіли криками обурення. Начальник штабу третього батальйону лукаво посміхнувся і тихо запитав:

— Так коли ж, товаришу підполковник? Ми всі давно готові виконати інтернаціональний обов’язок!

Замполіта питання не збентежило, хоча він сам, звичайно, нічого не знав.

— Готовими необхідно бути завжди!

Ми дружно зааплодували бравому замполіту, який організував настільки успішний імпровізований мітинг.

2

Усі розуміли, що визвольний похід не за горами. Офіцерам повідомили про те, що сформовані два фронти, Прикарпатський і Центральний. Наш Прикарпатський фронт був створений на основі управління і військ Прикарпатського військового округу. Командувачем Прикарпатського фронту був призначений генерал-полковник Бісярін. До складу фронту увійшли танкова, повітряна і три загальновійськові армії. Того ж дня 8-а гвардійська танкова армія і частина сил 13-й армії почали переміщення на територію Південної Польщі, де до їхнього складу були додатково включені польські дивізії.

Центральним фронтом командував генерал-полковник Майоров. Фронт був сформований на основі управління Прибалтійського військового округу з включенням до нього військ Прибалтійського військового округу, ГСВГ і СГВ, а також окремих польських і східнонімецьких дивізій. Центральний фронт був розгорнутий в НДР і Польщі. Розмежувальна лінія фронтів проходила через Краків.

Значно пізніше я дізнався про те, що один фронт був також розгорнутий і в Угорщині, однак цей фронт в Чехословаччину не входив, а тільки прикривав діюче угруповання. Крім Південного фронту на території Угорщини була розгорнута оперативна група «Балатон». Ця група в Чехословаччину входила. В її складі були дві радянські дивізії, а також болгарські та угорські підрозділи. Союзників включили до складу групи «Балатон» лише «для меблів».

А хліб осипався.

3

Вранці 19 серпня офіцерам був зачитаний секретний наказ про сформування Головного командування «Дунай». Головнокомандувачем був призначений генерал армії Павловський. Його ставка була розгорнута десь в Південній Польщі, можливо, на самому кордоні з Чехословаччиною. Головне командування «Дунай» взяло під своє командування Центральний і Прикарпатський фронти, оперативну групу «Балатон» і в якості четвертого незалежного елемента — дві гвардійські повітрянодесантні дивізії. У перший день операції для забезпечення висадки десантних дивізій в розпорядження Головного командування «Дунай» виділялися п’ять дивізій військово-транспортної авіації.

Бойову тривогу нашому полку оголосили о 23:00. Каналами закритого зв’язку всім фронтам, арміям, дивізіям, бригадам, полкам і батальйонам був переданий сигнал: «А тепер наш час». Цей сигнал наказував всім командирам розкрити один з п’яти секретних пакетів, які зберігалися у них, чотири інших в присутності начальників штабів спалити, не розкриваючи. Операція була розроблена в п’яти варіантах. Зараз, коли один з них був схвалений і затверджений, інші втрачали силу і підлягали негайному знищенню.

Одночасно розкриті тисячі секретних пакетів в один голос наказували командирам усіх ступенів здійснити операцію «Дунай», в повній готовності продовжувати бойові дії відповідно до планів «Дунай-Канал» і «Дунай-Канал-Глобус».

Звільнення почалося.

Білі смуги

Район міста Ужгород. Остання зупинка у державного кордону

Начальник штабу батальйону придавив мене свинцевим поглядом і владно зажадав:

— Повтори!

Я виструнчився і, клацнувши підборами, затарабанив давно відомі слова «Розпорядження щодо взаємодії на операцію “Дунай”»:

— Біла смуга — знак розрізнення своїх і союзних військ. Вся бойова техніка радянського і союзного виробництва без білих смуг підлягає нейтралізації, бажано без стрілянини. Безсмугові танки й інша бойова техніка в разі опору підлягають негайному знищенню без попередження і без команд зверху. При зустрічі з військами НАТО негайно зупинятися і без команди не стріляти.

Начальник штабу рушив далі уздовж шеренги офіцерів, наказуючи повторити давно всім обридле правило то одному, то іншому офіцеру. Нарешті він завершив обхід, вийшов на середину і завершив інструктаж:

— Товариші офіцери! Не стріляти по військах НАТО — це зовсім не означає не проявляти твердості і рішучості! Там, де перший наш танк зустрінеться з їхнім танком, негайно мусить розгорнутися взвод чи рота. Коли можливо, то без стрілянини можна й виштовхнути їх подекуди з зайнятої території. Наше завдання — захопити якомога більше території. Нехай потім дипломати вирішують, де пройде межа між Східною і Західною Чехословаччинами. Справа честі, щоб Східна, соціалістична Чехословаччина була більшою за Західну. Коли виникне стрілянина, не гарячкувати. Краще відійти назад на кілометр-два. У бійку особливого не рвіться: їм також не дуже хочеться в неї лізти. Ну а коли справа й справді дійде до бійки, будьте готові до гіршого.

Начальник штабу вербовим прутом стьобнув себе по курній халяві і тихо, однак виразно додав:

— Кожний мерзотник, який надумає перебігти до безсмугових або західних, мусить бути знищений негайно. На будь-які спроби стерти наші білі смуги і перейти в стан безсмугових ви маєте відповідати негайним розстрілом. Таке право надане кожному з вас. На жаль, спроби стирати білі смуги можливі не лише серед угорських і польських підрозділів, а й серед наших. Будемо сподіватися на краще. — І, змінивши тон, він гучно гаркнув: — По місцях!

Ми кинулися до своїх машин, біля яких метушилися солдати і сержанти, завершуючи останній технічний огляд перед виступом. А з іншого боку колони, також бігом, до неї наближалася щільна група солдатів і сержантів, які щойно отримали інструктаж у офіцера Особливого відділу ГБ. Стукачів завжди інструктують таємно, тільки ж тут, перед самим кордоном, Особливий відділ, мабуть, отримав нові інструкції, які потрібно було негайно довести до виконавців. А кругом чисте поле, і часу обмаль. Як ти тут сховаєшся? Ось і доводиться їх інструктувати прямо на очах усього батальйону. Про що у них йшлося, можна здогадатися: їм дали повноваження без попередження вбивати нас, офіцерів, коли ми раптом почнемо стирати білі смуги.

Я різко збільшив швидкість, вкладаючи всі сили молодого організму в стрімкий біг, і всім своїм єством раптом зрозумів, що мої побратими-офіцери також різко збільшили швидкість: кожному хотілося добігти до колони машин раніше за стукачів і глянути на них усіх разом, поки вони не розчинилися в сірозеленій солдатської масі.

Ось вони! Щільною купкою. Союз однодумців. Ось вони поділяються на групи, кожна біжить до своєї роти. Знайомі всі обличчя. Ах, чорт! На он того, чорненького, я ніколи і не думав, що він постукує. Він ніби і російською говорити не вміє. Як же з ним ГБ спільну мову найшла? Ось вони змішалися з щільною масою солдатів. Схоже, що їхні товариші не здогадуються про причини їхньої відсутності: молоді ще солдатики, та й розмовляють різними мовами. Мало що розуміють в тому, що відбувається. А ГБ все ж не таке дурне. Змушені були чекісти в чистому полі зібрати стукачів, та не всіх зібрали, а лише деяких. Голову даю на відріз, що мій особистий радист стукає на мене, а от не викликали ж його на інструктаж! Можливо, раніше йому інструкцію дали, а може статися, один з тих, хто був на інструктажі, таємно повідомить йому подробиці. Скільки їх в роті? Скільки їх в батальйоні? Скільки їх поруч зі мною? Хто вони, які їдять зі мною з одного казанка, які гріються поруч зі мною біля одного багаття, які готові всадити коротку чергу в спину, коли побачать в моїх очах іскру сумніву?

Тим часом від бронетранспортера замполіта батальйону відокремилася нова щільна група солдатів і сержантів і стрімко помчала до своїх машин. Це також стукачі, однак дещо іншого роду. Легальні. У них своя лінія підпорядкування. Це слуги партії. У кожному взводі на тридцять солдатів і сержантів — комсомольський секретар і двоє його помічників, та взводний агітатор, та редактор «Бойового листка», а в кожному відділенні на сім солдатів — один кореспондент того самого «Листка». І в тому ж взводі частина солдатів має входити в ротні бюро, в ротну редколегію, в ротну агітаторську групу. Коли вони хоч десять слів можуть мовити ламаною російською мовою, то одне з цих місць їм забезпечене, і вони вже люди замполіта, люди комуністичної партії. Вони слухають, що говорить партія, а партія вухами замполіта дуже уважно слухає їхні слова про мене, про моїх товаришів, про моїх командирів і про моїх підлеглих.

З нахабних пик легальних політичних стукачів зовсім легко здогадатися, що партія щойно і їм надала право стріляти без попередження у тих офіцерів, які наважаться стирати білі смуги. А ось від машини пропагандиста полку швидко, однак не настільки, щоб розтрусити свою зарозумілість, біжить ще один. Йому дев’ятнадцять. У нього правильне обличчя, правильний ніс, правильна фігура, правильні думки і акуратна зачіска. Таких на дошку пошани вішають і вибирають до президії урочистих зборів. Він — кандидат в члени нашої великої партії. У моїй роті він один такий. Він — особлива стаття. Він — особлива нитка інформації прямо до політичного богу полку. Він — ще один уповноважений стріляти в мою спину, коли стукачі ГБ забаряться. І він буде стріляти в таємних і явних стукачів ГБ, коли вони здригнуться і коли при цьому я на секунду спізнюся їх розстріляти.

Кандидат в члени нашої великої партії забрався в мою машину і зайняв місце ліворуч від мене; праворуч сидів радист (таємний стукач ГБ), ззаду — кулеметник (явний стукач ГБ), попереду — ротний агітатор, рука партії. Величезні паливозаправники з ревом відвалили геть від броньової колони, і ми плавно рушили.

Вступ

1

Всю ніч повз наші бронетранспортери і танки нескінченним потоком йшли війська. До ранку, незважаючи на росу, наші машини покрив настільки товстий шар пилу, що ні розпізнавальних знаків, ні номерів розібрати було вже не можна. А війська все йшли та йшли.

В ефірі на всі лади повторювалася лише одна команда: «Скоротити дистанції». Всі ми чітко засвоїли наші бойові стандарти: між бойовими машинами дистанція на марші — сто метрів, між допоміжними — п’ятдесят. Таким чином довжина колони однієї дивізії дорівнює ста п’ятдесяти кілометрам. Зараз на вузькій ділянці радянсько-чехословацького кордону вводилися відразу дві армії, до складу яких входило одинадцять дивізій, крім того, тут же йшло переміщення підрозділів забезпечення і резервів Прикарпатського фронту.

Всі стандарти відкинуті й забуті. Коли б хто вирішив дотримуватися встановлених норм, то війська не ввійшли б до Чехословаччини і за тиждень.

«Скоротити дистанції! Скоротити дистанції! Скоротити дистанції!» — категорична вимога супроводжується добірним матом і погрозами начальників всіх рангів своїм підлеглим. О 8:20 по всіх каналах зв’язку пройшов наказ командувача Прикарпатським фронтом скидати з доріг будь-яку машину, що зупинилася, незалежно від її призначення і приналежності. Під укоси полетіли десятки танків, артилерійських тягачів, машин з абсолютно секретним шифрувальним обладнанням.

О пів на десяту прийшов наказ командувача 38-ю армією вивести зі складу колон всі ремонтні машини і кинути їх на території Союзу. За рахунок цього довжина колон дещо скоротилася. Через десять хвилин подібний наказ був переданий і командувачем Західного фронту.

А ми все стояли на узбіччі, пропускаючи перший ешелон. Багатоголосе «Скоротити дистанції!» не змовкало в ефірі. Командні вертольоти висять над суцільними хмарами куряви. Командири дивізій, командувачі армій, офіцери і генерали штабу фронту прямо з вертольотів підганяють недбайливих командирів полків і комбатів.

Опівдні до них приєдналися й вертольоти з генералами зі штабу Головного командування «Дунай». Прямо на ходу віддаються накази про усунення командирів полків і навіть дивізій, чиї війська не витримували швидкості маршу і не виконували грізного веління скоротити дистанції. Летять під укіс бойові машини. Зі складу колон вивели вже й саперні, і хімічні, і медичні підрозділи. І все ж на радянській території тисячі танків чекали своєї черги вступити в вузький гірський коридор і виконати свою благородну місію.

О 15:00 наша дивізія нарешті отримала наказ почати витягування колони. Дороги на той час були абсолютно розбиті, і дотримуватися встановленої швидкості маршу ніхто не міг. Курява вже не осідала. Здавалося, в цьому світі вже нічого не залишилося, крім куряви та реву танків в непроглядній темряві.

До вечора наш полк вийшов до державного кордону, та тут знову пішла команда вивести машини на узбіччя і пропустити резерв командувача фронтом.

Вимушена зупинка була використана для вечері. Уздовж всіх трас руху ще кілька тижнів тому, під час навчань військ, були побудовані продовольчі пункти. Ось тут і почалися дива.

Продовольчі пункти мали неймовірну пропускну спроможність, в лічені хвилини обслуговуючи тисячі людей.

Першим сюрпризом були небувало розкішні столи, заставлені всілякими заморськими делікатесами. Було оголошено, що надалі до завершення операції постачання всіх військ буде здійснюватися тільки іноземними продуктами, які поставляються за розпорядженням урядів США, Франції, Канади, Австралії та інших «союзників».

2

Уже до світанку другого дня звільнення наша колона нарешті вийшла з радянських ґрунтових доріг на бруковані дороги Словаччини. Пилова мла, що супроводжувала нас майже дві доби, залишилася на радянському боці, та їй на зміну прийшли розлючені юрби людей. У нас летіло каміння і тухлі яйця, гнилі помідори і яблука. Слідом нам летіли образи і прокльони, проте чим густішим ставав натовп, тим ряснішою ставала наша жратва. Психологічний розрахунок був точний, і слова Бонапарта про те, що шлях до серця солдата лежить через його шлунок, не були забуті. Продукти були найкращої якості. Ніколи ми не бачили таких квітчастих яскравих етикеток з написами всіма мовами світу. У нашому раціоні був лише один радянський продукт — горілка.

Всім офіцерам постійно нагадували про те, що вони мусять підтримувати бойовий дух військ на належній висоті. Однак цього не було потреби робити — по-перше, тому, що солдати і сержанти важко розуміли, де вони знаходяться і що відбувається, а по-друге, від рясної жратви їх так і розпирало бойовим духом.

Більшість сержантів в моїй роті трохи розуміли російську. Набрані вони були в основному з глухих поліських сіл, тож електрику побачили тільки в армії. За них турбуватися не доводилося. Тільки через п’ять-шість годин руху один з них раптом звернув увагу на незвичайні номери машин, які місцями проглядалися за натовпами розлючених людей, і поставив мені здивоване запитання. Я відповів йому питанням на питання. Я попросив його назвати всі республіки, які він знає. Сержант був одним з найбільш тямущих і жваво назвав Білорусію, Україну, Литву, Польщу, Францію і Узбекистан. Після цього я йому відповів, що номерні знаки в деяких республіках бувають нестандартними. Питання було вичерпане. Решта сержантів на номерні знаки уваги не звернула.

З солдатами було ще простіше. Всі вони були з захмарних аулів, гірських кишлаків, далеких оленярських стійбищ. Вони не розуміли не тільки мене, а й один одного: всі нації були перемішані, нібито для розвитку дружби народів. Всіх їх об’єднувало лише знання десяти команд: «Вставай!», «Лягай!», «Праворуч!», «Ліворуч!», «Вперед!», «Назад!», «Стій!», «Бігом!», «Кругом!», «Вогонь!».

На черговій стоянці в лісі, під час вечері, я вирішив виконати наказ замполіта батальйону і підняти бойовий дух роти на ще більшу висоту. Зробити це було просто.

Я видерся на ящик з написом «Made in USA», підняв високо над головою банку тушонки, поцмокав язиком в знак схвалення та крикнув:

— Ура!

Могутнє і радісне «Ура!», яке вирвалось із сотні горлянок, було мені відповіддю.

Американська тушонка дійсно була чудовою.

Банкір

30-й гвардійський окремий розвідувальний батальйон 6-ї гвардійської Львівської ордена Леніна, Червонопрапорної, ордена Суворова мотострілецької дивізії 20-ї гвардійської армії.

Центр Праги. Серпень 1968 року

1

30-й окремий гвардійський розвідувальний батальйон 6-ї гвардійської мотострілецької дивізії першим вступив на вулиці ще сонної Праги.

Розвідбат йшов без нічого, кинувши свої тили і роту радіорозвідки. За рахунок цього вдалося значно відірватися і від передового загону, і від головних сил дивізії. Завдання батальйону було сформульоване чітко і категорично: до підходу головних сил захопити й утримати мости.

Командир розвідбату майор Журавльов знав маршрути в місті напам’ять. Чотири місяці поспіль батальйон відпрацьовував цю задачу на картах і макетах. Начальник штабу батальйону мав комплект фотографій всіх перехресть по маршруту руху. Напередодні операції «Дунай» були проведені командно-штабні навчання, на яких всі двадцять п’ять офіцерів батальйону відвідали Прагу і на автобусі проїхали своїми майбутніми маршрутами.

Танк комбата першим з ревом увірвався на вулиці ще сонного міста. Все знайоме, все звичне. І раптом... На фасаді старовинної будівлі комбат побачив величезні літери: BANKA. Банк! Комбат від душі виматюкався.

Журавльов бездоганно знав розподіл відповідальності між частинами дивізії і добре пам’ятав, що при постановці завдань центральний банк зовсім не врахували. А товариш Ленін вчив в першу чергу захоплювати банки, пошту, телеграф, вокзали, мости. Весь цей район мали займати частини 6-ї гвардійської дивізії, інших військ тут тримати не передбачалося. Журавльов самим нешанобливим чином згадав головотяпство командування і штовхнув ногою дрімаючого радиста, який не спав три ночі поспіль.

— Закритий зв’язок до начальника штабу дивізії!

Радист відгукнувся за п’ять секунд:

— Закритий канал до ен ша де, Снігур-чотири, говоріть.

Журавльов натиснув кнопку переговорного пристрою і, набравши повні легені повітря, видихнув:

— Снігур-чотири, я — Курськ, квадрат двадцять один триста сорок один — банк. Вирішив: сам з ротою глибинної розвідки і першим танковим розвідвзводом беру банк, замкомбата з ротою БРДМ і другим танковим взводом виконує завдання. Я — Курськ. Прийом.

— Курськ, я — Снігур-чотири. Добро. Я — Снігур-чотири. Прийом, — коротко відповів прилад і замовк.

Журавльов, доповідаючи своє рішення щодо зміни затвердженого плану, в душі сподівався, що начальник штабу не затвердить його рішення або накаже займатися банком не йому, а заступнику. Тому, отримавши відповідь, він ще раз несхвально відгукнувся про головотяпство керівників, маючи на увазі всіх тих, хто стояв над ним, від начальників розвідки дивізії до командуючого Центральним фронтом.

— Курськ-два, я — Курськ, — рикнув він по відкритому зв’язку своєму заступнику, — виконуй завдання з Курськ-п’ять і Курськ-сорок два! Курськ-три і Курськ-сорок один, ліворуч, до бою!

Три плаваючих танка ПТ-76, не знижуючи швидкості, розвернулися ліворуч, рота глибинної розвідки посипалася з машин слідом за ними. Решта колони, заповнюючи вулицю ревом моторів і брязкотом гусениць, швидко зникла за поворотом.

Майор Журавльов звичним рухом кинув сектор запобіжника автомата вниз на автоматичний вогонь:

— ПНШ[17]!

— Я!

— Танками блокуй підходи; один у двір, два уздовж вулиці!

— Єсть!

— Ротний!

— П’яту розвідгрупу віддай танкістам, іншими візьми об’єкт. Паперів не чіпати — розстріляю!

Дій!

2

Кожна мотострілецька і танкова дивізія в своєму складі має окремий розвідувальний батальйон. До складу такого батальйону входить рота глибинної розвідки. Вона найбільш нечисленна, однак і найбільш боєздатна із усіх 143 рот і батарей дивізії. Рота глибинної розвідки призначена для  диверсій в тилу противника, знищення його штабів, захоплення штабних офіцерів і документів. Рота комплектується найбільш міцними і витривалими солдатами, сержантами і офіцерами.

Рота рвонула до центрального входу. Приклади автоматів дружно забарабанили по металевій решітці, що прикривала скляні двері. За дверима з’явився старий-охоронець в сірій формі. З острахом подивився на люті обличчя тих, що стукали. Нерішуче озирнувся назад. Потім ще раз глянув на розвідників, які барабанили по ґратах, і, більш не наважившись озиратися назад, поспішив до дверей і відчинив їх.

Рота з ревом кинулася до гучної центральної зали і розтеклася сходами і коридорами. Командиру розвідбату чомусь згадалася знаменита картина «Штурм Зимового».

Хвилин через десять весь нечисленний персонал, в основному нічних сторожів, зібрали у великій залі. Журавльов відібрав всі ключі, наказав обшукати персонал і замкнути в кімнаті охорони. Комбат обійшов усі кімнати і опечатав печаткою з написом «Військова частина. Польова пошта.

60919 ». Масивні сейфи він опечатав секретної печаткою «30-й окремий гвардійський розвідувальний батальйон». Потім особисто перевірив пости внутрішньої і зовнішньої варти, після чого повернувся до свого командирському танку доповісти про виконання завдання.

Закритий зв’язок працювала нормально. Штаб дивізії відгукнувся за хвилину.

— Снігур-чотири, я — Курськ. Банк взяв. Я — Курськ. Прийом.

— Молодець, — без позивних відповів начальник штабу дивізії. — Тримайся, поки не змінять. Танковий полк підійде за пару годин. Прийом.

— БРДМи одні без нас мости не втримають, — так само, порушуючи правила, благав Журавльов. Сидіти в банку йому зовсім не хотілося: пропаде папірець якийсь — до стінки поставлять. Тому він всіляко намагався залишити в банку за себе кого-небудь іншого — начальника штабу батальйону, наприклад, — а самому вирушити на мости.

Зробити вигляд, що він не помітив банк під час руху, Журавльов також не міг — це могло боком вийти, крайнього завжди знайдуть. А кому як не командиру розвідбату в такій ситуації бути крайнім? І приймати попереднє рішення він міг тільки одне: залишатися на місці самому. «Порадник по розвідці» чітко регламентує поведінку командира в такій ситуації: просте і ясне завдання доручати заступнику; складне, ризиковане і неясне — виконувати самому. І начальник штабу дивізії ще раз підтвердив це:

— Курськ, куль з ними, з мостами, — банк тримай! Прийом.

Комбат вимкнув ЗАС[18] і непоштиво виматюкався. Десь зовсім поруч простукотіла коротка автоматна черга, а слідом за нею три довгі кулеметні. Звук автоматної черги був незвично глухуватий, а кулемети комбат пізнав безпомилково: СГМ[19]. Видно, біля мостів чехи пальнули з автомата, а наші відповіли з кулеметів. Все знову затихло.

З вікон то тут, то там стали визирати здивовані заспані люди. Видно, вступ до міста кількох розвідувальних батальйонів залишилося майже непоміченим, та звук стрілянини розбудив городян. Тут і перші перехожі з’явилися. Якась жінка похилого віку зупинилася біля командирського танка, оглянула його і спокійно відійшла. Двірник з щіткою замість звичної нам кустарної мітли зупинився біля іншого танка. Чеська армія має на озброєнні такі ж танки; крім того, розвідники замість польової форми носять плямисті маскхалати без знаків розрізнення, тому, ймовірно, жителі навколишніх будинків просто не могли собі втямити, що це не чеська армія, а якась інша.

Не забувайте, що червоні зірки, гвардійські знаки, біла облямівка та інші прикраси наносяться тільки на броню бойових машин «придворних дивізій» перед парадами, демонстраціями могутності та іншою показухою. Звичайні танки і бронетранспортери Радянської Армії ніяких розпізнавальних знаків не мали, крім тризначного номера на броні та іноді розпізнавального знака дивізії — ромба, оленя, дубового листя. Зараз на додаток до цього уздовж всього корпусу танка і поперек башти були нанесені широкі білі смуги. Ось ці смуги й зацікавили літнього чоловіка зі шрамом на лівій щоці. Він довго розглядав танки, а потім звернувся з питанням до розвідників, які сиділи на броні. Ті явно не зрозуміли питання, промовчали. Сивий постояв ще кілька хвилин у танка, а потім відійшов, спантеличено знизуючи плечима.

Журавльов, який з вікна банку спостерігав за цією картиною, наказав зібрати всіх офіцерів в центральній залі.

— Зараз підуть питання, що й до чого, та навіщо ми тут. Наказую посилати всіх якнайдалі. У мене з цього приводу великий досвід з п’ятдесят шостого року. Ясно?

— Ясно! — Дружно й весело відповіли офіцери.

Однак комбат зауважив, що наймолодшому з офіцерів, командиру четвертої глибинної розвідгрупи, щось не зрозуміло.

— Що у тебе?

— Товаришу майор, а як же бути з наказом політуправління «Кожен радянський солдат — дипломат і агітатор»?

— Нехай замполіт агітує на мосту, він за це гроші отримує! — Відрізав комбат. — А поки його немає, всіх посилати!

Комбат, напевно, зрозумів, що його слова можуть швидко передати замполіту, і від того більш миролюбно додав:

— Ми охороняємо об’єкт особливої важливості. Поки не отримаємо підкріплення, нічого дискусії розводити. Скоро підійде танковий полк, тоді агітувати будемо.

До зали влетів сержант Прохоров, заступник командира взводу:

— Товаришу майор! Танки. Без розпізнавальних знаків!

— Що за танки?

— П’ятдесят п’яті!

— Рота, до бою!

3

Широкі білі смуги були нанесені на всі бойові машини військ, які брали участь в операції «Дунай», аби відрізняти їх від таких же бойових машин армії Чехословаччини. Передбачалося, що армія Чехословаччини залишиться в своїх казармах і виступити не насмілиться. Поява безсмугових танків та інших бойових машин могла означати лише одне: вони таки наважилися.

До підходу танкового полку залишалося менше години, допомоги чекати було нізвідки. Журавльов з тугою дивився на головний танк, що наближається, на лобовій броні якого не було й сліду білої фарби.

Рота глибинної розвідки сховалася в приміщенні банку, два ПТ-76 приготувалися зустріти чехів бронебійними снарядами.

ПТ-76 — танк розвідувальний, плаваючий, тому ні важкої броні, ні потужного озброєння на ньому немає. У порівнянні з Т-55 він беззахисний. Крім того, батальйон виявився розірваним на частини і протистояти чеській танковій колоні, яка наближається, звичайно, не міг.

Ствол ПТ-76 плавно опустився, башта ледь помітно попливла вбік: зараз вріже! Раптом пощастить і на головному танку приціли розіб’є чи башту заклинить.

А ще залишалася надія на те, що чехи першими стріляти й не будуть.

Головний танк чехів, здається, і не мав такого наміру, гармата його, хоча і розчохлена, стриміла високо в небо, командира танка було добре видно на башті. Танки стрімко наближалися, вибиваючи траками снопи іскор зі старовинної бруківки. Здавалося, колоні немає кінця, все нові і нові танки з’являлися з-за повороту, переповняючи вузьку вулицю задушливим смородом вихлопних газів.

— Товаришу майор, нібито, наші.

— Точно наші! Дивіться, які комбєзи брудні!

— Що за чортівня, аж надто рано вони.

— Здорово, хлопці!

— Фізкульт-привіт!

Головний танк звернув убік і зупинився, звільняючи шлях колоні. Журавльов з конвоєм поквапився до нього.

З башти з’явилося широке нахабне, повністю брудне обличчя. Комбінезон промаслений наскрізь — росіянин. Років сорок — значить, не солдат, а там, під комбінезоном, біс його знає, які погони: перезрілий старлєй чи юний полковник. Залишається лише гадати. Коли в головному танку, то може бути командиром батальйону, а то й командиром полку. Коли всі в комбінезонах, усі рівні, ніби в лазні. Можна виматюкати кого завгодно.

— Ти якого куля без смуг вештаєшся братньою країною, ніби контрреволюція яка?

— Ми в резерві стояли, нас вводити не хотіли, а потім все ж вирішили, тільки на той час білої фарби вже не залишилося, — примирливо посміхнувся замурзаний.

— Братику, я б тобі зараз бронебійний влупив! Дякую, що морда у тебе російська і комбєз брудний. Хоч би на головному танку смужечку намалював!

Мордатий презирливо глянула на розвідувальні танки:

— Це з твоїх-то пукалок влупити хотів?

Перехожі з подивом слухали незнайому мову, і найбільш проникливі, видно, вже відчули недобре. Голова танкової колони тим часом зупинилася, і задні підтягувалися, розміщуючись на стоянку прямо поперек трамвайних колій.

— Ти мене, чи що, посилювати прибув? — Звернувся знову Журавльов до замурзаного танкіста.

Той підняв здивовані очі. Як і більшість радянських командирів, він був не завжди ввічливий, тому нічого не відповів.

4

— Хто такі? — Кричав у трубку начальник штабу дивізії. — Наші перші танки вступлять до Праги хвилин через тридцять!

Комбат вимкнув апарат, гукнув конвой і відправився до танкістів з’ясовувати, хто вони такі.

— Хлопці, ви з шостої гвардійської дивізії?

— Ні, з тридцять п’ятої.

— Де командир у вас? Нестиковка якась виходить!

— А ось він, — вказав молоденький солдатик на замурзаного, з яким Журавльов щойно так мило побалакав.

— Хто він за посадою і за званням?

— Майор Роговий, заступник командира полку.

Журавльов знову попрямував до нього.

— Товаришу майор, — на цей раз офіційно звернувся Журавльов, — я командир розвідбату шостої гвардійської дивізії. Я отримав повідомлення зі штабу, що ваш полк знаходиться не на своєму місці.

Замурзаний присвиснув. Немає гіршої помилки для командира, ніж завести свій підрозділ не туди, куди треба. Повідомлення Журавльова справило на танкіста відповідне враження. Він швидко дістав свою карту і розгорнув її. Прямо в центрі карти красувався великий червоний овал з чорним написом «35-я мотострілецька дивізія». Вище розгонистим почерком: «Стверджую. Начальник штабу 20-ї гвардійської армії генерал-майор Хомяков». Сумнівів бути не могло: танкісти перебували саме там, де їм і належало перебувати.

— Тоді приймай банк, — нахабно промовив Журавльов, — він на твоїй території знаходиться. А я, здається, трохи заплутав.

— Не знаю ніякого банку, не було у мене завдання банк захоплювати. Телеграф — так, телефонний вузол також, а банку не було.

— Раз на твоїй території, то забирай. А мені він на хрін не потрібен. Мої гвардійці зараз змотаються. Мені мости наказано захоплювати.

— Мости захоплює розвідбат нашої дивізії, — впевнено мовив танкіст, — а ми підтримати прибули.

Танкіст ще раз тицьнув у карту. Овал покривав і мости, сумнівів бути не могло.

— Слухай, а ваш розвідбат також без смуг на броні?

— Здається, так. А що?

— Я думаю, що зовсім недавно два наші розвідбати один в одного стріляли!

— Та йди ти!

— Ось тобі і йди, — Журавльов спішно розгортав свою карту, намагаючись зрозуміти, в чому він помилився. Тільки й на його карті красувався точно такий же червоний овал, що накривав усю центральну частину міста разом з мостами. Вгорі був точно такий ж напис: «Стверджую. Начальник штабу 20-ї гвардійської армії генерал-майор Хомяков». Єдиною відмінністю було те, що у Журавльова на карті було написано «6-а гвардійська мотострілецька дивізія», а не 35-я.

Командири вилаялися в один голос: штаб армії поставив одну і ту ж задачу відразу двом дивізіям, причому одна з них була без встановлених розпізнавальних знаків.

— Діставай свої фотографії, — мовив замурзаний танкіст, розкладаючи на планшеті свої.

Два комплекти фотографій були абсолютно однаковими. Такі ж самі перехрестя, і розкладені в тому ж самому порядку.

— А чому ж ми не бачили вашого розвідбату? — Здивувався Журавльов. — Він за цим же маршрутом мав іти.

— А дідько його знає! Можливо, в його маршруті також щось наплутане?

Обидва командира побігли до своїх машин доповісти командуванню про виявлене непорозуміння, тільки командування, мабуть, уже й без них зрозуміло, що в операції, яка готувалася найретельнішим чином вісім місяців поспіль, допущено безліч грубих помилок. Колони різних дивізій, армій і навіть фронтів змішалися, і управління військами в багатьох випадках втрачене. Все змішалося і в ефірі: сотні позивних, «Васильки» і «Амури», «Солов’ї» і «Симферополі», працювали на одних частотах, забиваючи і марно намагаючись перекричати один одного. Зі штабу Центрального фронту прийшов циркуляр не стріляти в безсмугових; по всьому, і в штабі фронту зрозуміли, що для кількох дивізій не вистачило білої фарби, а може статися, вже надійшли повідомлення, що одні радянські танки стріляють по іншим.

Зв’язатися зі штабом дивізії Журавльов зміг тільки через півгодини, і отримав наказ залишатися там, де він знаходиться. Повідомили також, що допомоги сьогодні не буде, бо танковий полк дивізії загубився і, мабуть, пройшов повз Прагу, зв’язок з ним втрачений.

Журавльов знову відправився до замурзаного танкіста з 35-ї дивізії. Той повідомив, що зв’язку зі своїм командуванням налагодити не може: ефір забитий наглухо. Журавльов описав танкісту загальну картину і запросив до себе в банк «на чарку чаю».

— Ну його на хрін, твій банк, приходь краще до мене ввечері, у мене є чим тебе, розвіднику, пригостити!

На тому й розлучилися.

Дружба між радянськими офіцерами народжується в основному в подібних ситуаціях...

5

Вулиці тим часом швидко наповнювалися народом. Молоді і старі, жінки і чоловіки, — всі рушили до радянських танків.

— Навіщо прийшли?

— Ми вас не кликали!

— Ми свої проблеми без танків вирішимо!

Радянським солдатам крити явно було нічим. Вони і не крили. Так, іноді тільки.

— Ми вас захищати прийшли. Вас американці з німцями захопити хочуть. Забули війну, чи що?

— Ось коли вони нас почнуть захоплювати, тоді і приходьте!

Офіцери, особливо політпрацівники, відразу поринули в маси, проте без видимого успіху.

— Ми на прохання вашого ж уряду!

— Назвіть тоді хоч одного з членів уряду, хто просив вас втручатися в наші справи!

— Товариші!

— Ми тобі не товариші!

Замполіту дали в морду. Він — за пістолета. Солдати відтягують його назад з натовпу.

— Фашисти чортові!

— Це ви фашисти!

— Свою країну довели до того, що жерти нічого, і хочете, щоб всі навколо голодними сиділи!

— Це тимчасові труднощі, далі у нас краще буде!

— А без вас зовсім добре було б.

— Забирайтеся, звідки прийшли! Разом зі своїм Марксом та Леніним!

— Громадяни, заспокойтеся!

— Пішов в...

— Громадяни, своєю нерозумною поведінкою ви ставите всі завоювання соціалізму на межу...

— Твій соціалізм спочатку на собаках потрібно було випробувати, як всі нормальні вчені роблять. Ленін твій експериментів на собаках не провів...

— Не смійте так про Леніна!

Об розчервонілу пику замполіта розбивається тухле яйце.

В самому кінці колони дискусія прийняла більш жвавий характер. Молоді хлопці закидали три останніх танка каменюками, загнавши екіпажі всередину, а потім ломами проламали додаткові паливні баки. Ще через хвилину передостанній танк густо задимів, за ним ще один. Почулася безладна стрілянина. Натовп відійшов від останніх танків, та лише на пару хвилин. Два екіпажі брезентами марно намагалися збити полум’я, третій танк різко повернув башту, намагаючись скинути підлітків, які видерлися на неї. Два взводу спішених танкістів з центру колони пробивалися крізь натовп на допомогу своїм товаришам.

— Розійдись! Боєкомплект в танках вибухати почне!

— У-у-у, фашисти кляті!

Розвідувальні танки батальйону Журавльова стояли поряд, проте народ їх ніби й не помічав. Солдати-розвідники чітко виконували вказівку командира і крили всіх по матері праворуч та ліворуч. Чехи чи то розуміли таке звернення, чи то нудно їм було вести дискусію на таких тонах, чи то були впевнені в тому, що перематюкати росіян їм все одно не вдасться. У всякому разі, біля розвідувальних танків народ не затримувався. Лайка і бійки виникали лише в танковій колоні і особливо там, де замполіти проявляли особливу старанність, намагаючись втовкмачити людям переваги соціалізму.

— Сталінізм і культ особи взагалі — випадкові явища в нашій історії!

— Ні фіга собі! Тридцять років з п’ятдесяти — це тільки сталінізм. А скільки з інших двадцяти років ви без культу жили? Без культу Леніна, Хрущова та інших?

— А чому в Америці немає культу особи і ніколи не було?

— В Америці імперіалізм, товариші! Це гірше!

— Звідки знаєш, що гірше? Там бував?

— Чому в кожній соціалістичній країні культ особи — від Куби і Албанії до Кореї та Румунії? Всі країни різні, у всіх комунізм різний, а культ особи скрізь однаковий? Почали з культу Леніна...

— Не чіпайте Леніна! Ленін — геній людства!

— Це він вас навчив в чужу квартиру без просу і стуку вриватися?

— Ленін — педераст!

— Мовчати!

Дідок з борідкою клинцем крутить замполіту полку ґудзик на гімнастерці:

— А ви, батенька, не гарячкуйте. Ви Леніна хоч читали?

— Читав.

— А Сталіна?

— Е... е...

— А ось ви, батенька, Леніна і Сталіна почитайте і порахуйте, скільки разів у того і в іншого вживається слово «розстріляти». Надзвичайно цікавіша статистика виходить. Знаєте, Сталін в порівнянні з Леніним — жалюгідний дилетант і неук, а Володимир Ілліч — закінчений, пропащий садист, виродок, які лише раз на тисячу років з’являються!

— Однак Ленін не винищив стільки мільйонів невинних, скільки згубив Сталін!

— Йому історія часу не дала. Вчасно зі сцени прибрала.

Гнилий помідор промайнув в повітрі і, розбившись об козирок кашкета, заліпив все обличчя підполковнику.

Натовп напирав. Десь на сусідній вулиці почулася стрілянина. Легкий вітерець доносив з боку річки задушливий запах горілої гуми.

6

Служба в банку, коли не брати до уваги величезної відповідальності, на перший погляд, могла здатися непоганою. Тут тобі і туалет (а як тим, хто на вулицях?), і вода, і будинок великий з ґратами. Ні каменюки з бруківки виколупані, ні тухлі яйця не турбують. А найголовніше — можна виспатися після стількох безсонних місяців. Журавльов з першого дня в армії зрозумів, що сон ніколи і нікому не компенсується: урвав годинку-другу — твоє, а не урвав — ніхто тобі його не дасть. Крім того, ніч, перша ніч у Празі, обіцяла бути неспокійною. Перевіривши ще раз караули і оглянувши з вікна верхнього поверху вируюче місто, він заліг на диван в кабінеті директора. Заснути йому, однак, не дали.

Хвилин через десять прибіг водій його командирського БРДМ молодший сержант Мальохін і доповів, що збройні чехи бажають з ним поговорити. Журавльов схопив автомат і обережно виглянув на вулицю. Біля під’їзду межи двома розвідувальними танками стояв автомобіль-фургон з ґратами на вікнах, а двоє чехів з пістолетами в кобурах сварилися з розвідниками.

— Та це ж інкасатори!

Журавльов нестерпно хотілося позіхнути, а двоє з пістолетами йому щось намагалися довести. З’явився третій і розкрив перед комбатом портфель, набитий грошима, потім показав, що машина набита цими портфелями.

— Не працює, — пояснив комбат, — і не буде працювати. Ваших шуриків я арештував, а потім відпустив. Наказ такий був. Не можу я ваші гроші взяти.

Троє з пістолетами довго радилися між собою, потім швидко викинули гору портфелів прямо на сходинки ґанку банку. Один з них щось прокричав — напевно, щось дуже образливе, — і машина зникла за поворотом, різким неприємним сигналом розчищаючи собі дорогу в натовпі.

Журавльов виматюкався так, як не лаявся з самого ранку. Потім наказав розвідникам занести всі портфелі всередину.

Хвилин через п’ятнадцять історія з портфелями повторилася. Цього разу комбат зрозумів, що сперечатися марно, і мовчки вказав на двері банку. Інкасатори покидали свій дорогоцінний вантаж прямо на підлогу і мовчки вийшли. Журавльов записав тільки номер машини і кількість портфелів.

А потім чорні машини з ґратами на вікнах потягнулися до банку одна за одною. Гора валіз, портфелів, шкіряних мішків з грошима загрозливо росла. Розписок в отриманні інкасатори, в основному, не вимагали, а коли вимагали, майор Журавльов рішуче посилав їх до чортової бабусі разом з їхніми портфелями. І вони, подумавши трохи, кидали їх до загальної купи.

Звідки взялося стільки грошей, зрозуміти було важко. У перший день звільнення країна була повністю паралізована. Можливо, в банк стікалися гроші з усієї країни, виручені вчора, а можливо, й раніше.

Далеко після півночі, коли підійшла остання машина, гора в центральному залі нагадувала єгипетську піраміду з підручника історії.

Усвідомлюючи потенційну небезпеку ситуації, що склалася, Журавльов ще ввечері вигнав усіх своїх розвідників з будівлі банку. Караули несли службу зовні, а він один знаходився всередині. Так було спокійніше.

Спати не довелося.

Всю ніч Журавльов бродив по сховищах з величезною в’язанкою ключів, відмикаючи по черзі броньовані двері та сталеві ґрати та знову замикаючи їх і опечатуючи своїми печатками. Вся сигналізація за його категоричною вимогою була відключена нічними сторожами перед тим, як він їх відпустив.

Дивна річ походити самому підвалами великого банку! Чого тільки тут Журавльов не зустрів: і золото в злитках з гербами Радянського Союзу, і з чеським левом, і золоті платівки з довгими номерами і написами «999,9», і тисячі найрізноманітніших монет. Та найцікавішим були все-таки іноземні паперові гроші.

До грошей він ставився цілком байдуже, однак їхні хитромудрі малюнки і різноманітна неповторна колірна гамма вабили його. Він годинами розглядав папірці із зображенням королів та президентів, жінок і квітів, і якась невідома цивілізація поставала перед його поглядом.

За свої 32 роки він побачив чимало: був і в Сибіру, і на Далекому Сході, на цілині, в Казахстані і в Заполяр’ї, навчався в академії в Москві. Брав участь в парадах на Красній площі і в найбільших військових навчаннях. В двадцять років, ще сержантом, потрапив до Угорщини, прямо в Будапешт, в саме пекло боїв за визволення братнього народу. Після служив по всьому Союзу. Непогано служив. Доля занесла до Німеччини і ось, нарешті, Чехословаччина. Бачив він на своєму віку більше, ніж переважна більшість з 245 мільйонів радянських громадян. Де ви зустрічали радянську людину, яка побувала в двох закордонах? А у Журавльова ось вже три країни!

Він знову розглядав візерунки на хрустких папірцях, і невиразне занепокоєння охопило його. Папірці ці були свідками якогось незнайомого, незвичайного життя. Кожен з них пройшов довгий шлях і прожив довге життя, перш ніж потрапити до підвалів празького банку в руки радянського офіцера-визволителя Олександра Журавльова. Зовсім скоро всі вони знову розлетяться світом, повернуться в свій таємничий світ, а майор Журавльов буде так само стояти на сторожі всіх чесних людей на землі. Стане підполковником, а потім, можливо, і полковником, а потім його звільнять з армії, і він буде розповідати піонерам випадки, які запам’яталися, зі своєї яскравої і незвичайної біографії. Піонери будуть зітхати і кивати головами: побував в трьох зарубіжних країнах!

Журавльова розбудив далекий розмірений стукіт. Схаменувшись, він протер очі кулаком і побіг відчиняти важкі двері. Приїхав начальник розвідки дивізії підполковник Ворончук. Небо вже сіріло на сході. Приємна прохолода війнула в обличчя.

— Заходь, заходь.

Ще зовсім недавно Ворончук був командиром розвідбату, а Журавльов — його першим заступником. Перед самою операцією, в період перетрясок, перестановок і переміщень, обидва вони службовими сходами піднялися на одну сходинку вгору. Підвищення, втім, не порушило їхніх давніх дружніх стосунків.

— Ну що, банкіре, батальйон ще не розбігся?

— Ті, що зі мною, ні, а ось там, де замполіт, біс його знає.

— Немає більше там замполіта. У госпіталь повезли. Голову йому ще вранці цеглиною проломили.

— Агітував?

— Агітував сам і всіх солдатів з офіцерами підстьобував, тому на мостах пом’яли трохи наших.

— А хто вранці там стріляв? Я тут без зв’язку, ні хріна про свої роти не знаю.

— Стріляли спочатку чехи. А потім два розвідбати один в одного. У тридцять п’ятій дивізії фарби білої не було, ось твої соколики і врізали по їхньому розвідбатові. Добре, що танки були не в голові колони. Підстрелили твої двох з тридцять п’ятому дивізії. Одного легенько, а іншого міцно.

— Горло промочити? За компанію?

— Ні, Сашко, дякую. Мені доведеться до комдива з доповіддю через годину.

— Коли мене міняти будуть?

— А куль його знає. Танковий полк заблукав, до цього часу зв’язку з ним немає. Два мотострілецьких полки затерті на дорогах. Артилерія і тили відстали. Тільки один мотострілецький полк з нашої дивізії правильно увійшов до міста. Тільки ж турбот у нього ти сам знаєш скільки. А взагалі-то в Прагу помилково увійшли багато частин, яким тут робити нічого. Помилково увійшли і не знають, що їм робити. І вийти також поки не можуть. Зв’язок втрачений. Загалом, чистої води бардак.

— Ну давай вип’ємо. У мене таблетки від запаху є.

— Біс з тобою, розливай.

— Вісім місяців штаби і командирів готували, чотири місяці найретельнішої підготовки всіх військ, і ось тобі маєш!

— Коли б чехи стріляти по-справжньому почали, то було б гірше, ніж в Угорщині.

— Наші знали, що чехи не стрілятимуть. Це не угорці. Ти звернув увагу, що там, де танки просто стоять, вони приймають це як належне, ставляться з повагою. А де ми пропаганду починаємо розводити та словоблуддя, там, дивись, і заворушення.

— Як не помітити, я це правило наперед знаю. Я своїм соколам велів на носі зарубати, щоб ніяких теревенів. На куль, і все.

— Ти, Сашко, з цим обережнішим будь. Рознюхають замполіти — не оберешся, не відбрешешся.

— Та я знаю. Користуюся цим, поки замполіт на шиї не сидить. Коли батальйон надвоє ділився, я його на мости послав.

— Все одно обережнішим будь, у них не тільки язики довгі, а й вуха. З ранку одну-дві бесіди з чехами проведи, про людське око. Щоб серед солдатів зайвих розмов не було.

— Гаразд, зроблю.

— Танкісти із тридцять п’ятої на тебе дивляться. Накапають. Та й твої внутрішні стукачі також не дрімають.

— На кого ти думаєш?

— Фомін з другої глибинної розвідгрупи і Жебрак з танкістів.

— На них я також думав. Фомін, по-моєму, з особнячками нюхається, а Жебрак — замполітівська підстилка.

— Гараєв з радіорозвідки.

— І цього я вже розкусив.

— Куракін і Ахмадулін з роти БРДМ. Куракін точно, і Ахмадулин просто дуже схожий.

— На них я також думав. Тільки впевненості не було.

— Ну і твій особистий водій, звичайно ж.

— Та йди ти!

— Типовий!

— Що-небудь конкретне?

— Та ні, нутром чую. У мене око набите. Я ще ніколи в них не помилявся. Будь, Сашко, обережний, розвідбати стукачами вище за всякі норми переповнені. Воно й природно. По-іншому й бути не може.

— Ще по одній?

— Ну, давай, тільки це вже остання.

— Будь здоровий, Колю. Потягнули.

7

Потік портфелів з грошима наступного дня помітно ослаб, а ще через день вичерпався повністю, однак гнітюче відчуття важкої відповідальності не минало. Журавльов знав, як часом важко відзвітувати за який-небудь рубль, а тут така гора грошей і всі підвали завалені золотом, валютою, якимись паперами. Коли приїде приймальна комісія і доведеться все це оприбуткувати і здавати, так року ж не вистачить! А коли пропало що? А як за всі ці портфелі розрахуватися? Хрін його знає, скільки там мільйонів всередині! Багато з них навіть не опечатані.

Майбутня передача всього цього не давала спати ночами. Журавльов позбувся апетиту, зблід, схуд і змарнів. Місто вирувало. Всі його товариші під градом каменів і образ гасили танки, розганяли незадоволених, вишукували підпільні радіостанції, агітували і проповідували, відбиваючись від контри, що насідала. Всі, хто знав, де знаходиться Журавльов, заздрили йому самої чорною заздрістю. Кличка «Банкір» міцно прилипла до нього. А він заздрив тим, хто був на вулицях.

Тричі на день водій приносив Журавльову їжу: небувалі американські консерви, запашний хліб, французьке масло.

— Поїли б, товаришу майор.

— Гаразд, йди.

— Товаришу майор, ви тільки скажіть, чого бажаєте, я у тиловиків все що завгодно для вас дістану. А то ж нікому про вас подбати. У тиловиків зараз стільки жратви всякої закордонної, що диву даєшся. Ніколи ми такого не бачили.

— Гаразд, гаразд, йди.

— Товариш майор, можна один питаннячко?

— Давай.

— Товариш майор, дозвольте на танку за пару кварталів зганяти?

— Навіщо?

— Там аптека. А без танка патрулі наші прихоплять або чехи голову проломлять.

— Навіщо в аптеку-то тобі? Трипер, чи що, прихопив?

— Ні, товаришу майор, я за презервативами. І собі, і вам наберу.

— Мені не потрібні, а тобі навіщо?

Водій лукаво посміхнувся, показуючи очима на портфелі.

— У мене правий бензобак порожній, гроші ніким не лічені, спакуємо мільйон-другий в презервативи, та й покидаємо в бензобак. Ніхто не здогадається! Знаєте, скільки грошей в один презерватив увіткнути можна? Він же розтягується...

— Сволота! — Журавльов вихопив пістолет. — Кидай автомат на підлогу! Мордою до стіни!

— Я ж пожартував, товариш...

— Мовчи, сука! Тамбовський вовк тобі товариш! Визволитель чортів!

8

Пізно ввечері до банку на гусеничному бронетранспортері пробився начальник штабу дивізії, з ним троє товаришів у цивільному і конвой з ними.

— Що у тебе тут Журавльов, відбувається? — Невдоволено буркнув начальник штабу.

— Товаришу підполковник, мною заарештований водій Мальохін за спробу вчинити акт мародерства.

— Товариші розберуться. Де він у тебе?

Журавльов повів їх по коридору до центрального залу. Опинившись в залі, всі троє зупинилися як вкопані.

— Нам негайно потрібна радіостанція!

— Водій замкнений в тій кімнаті.

— Нам потрібна радіостанція, а не водій! — Грубо обірвав молодий білявий «товариш».

9

Змінили Журавльова раптово і без клопоту.

Через півгодини після того, як «товариші» зуміли зв’язатися зі своїм керівництвом, до банку підійшли ще два БТР-50П, набиті офіцерами і цивільними. Решту ночі Журавльов провів у зовнішній охороні банку, всередину його більше не пускали, навіть до туалету.

Рано вранці до банку підійшов танковий батальйон з 14-ї мотострілецької дивізії, яка була в резерві командарма. Командир танкового батальйону передав Журавльову наказ, підписаний особисто командувачем 20-ю гвардійською армією, який наказував Журавльову негайно вивести розвідбат за межі міста.

Журавльов полегшено зітхнув. Більш того, в наказі йшлося про те, що частина батальйону, яка охороняє мости, тимчасово виходить з його підпорядкування, отже, турбуватися про них не було необхідності. А вивести з міста лише глибинну роту з танковим взводом було дуже легко.

На підготовку пішло не більше десяти хвилин. Журавльов вишикував своїх розвідників, перевірив наявність людей, озброєння і боєприпасів. Заревіли танкові двигуни.

У цей момент на високому ганку банку з’явився молодий білявий «товариш».

— Гей, майоре, зачекай!

Нахабне звернення «товаришів», та ще в присутності солдатів і сержантів, завжди дратує армійських офіцерів, проте вони цього, звичайно, не показують.

— Чого ще?

— Підпиши-но ось це, майоре, — білявий простягнув йому листок, щільно списаний колонками цифр. — Не сумнівайся, все правильно. Наші хлопці всю ніч перевіряли.

Журавльов поставив підпис, не читаючи і не розбираючись. Та й звідки було знати, скільки в тому банку було?

Молодий посміхнувся.

— На ось тобі, майоре, на пам’ять, — він запустив руку в туго набиту кишеню піджака, що аж відвисала, і простягнув Журавльов велику жовту тьмяну монету з профілем літньої жінки в короні.

Фотоархів 2

Радянський солдат-розвідник на одній з вулиць в центрі Праги (кінець серпня 1968 р.)

Колона радянських танків Т-54 з так званими «смугами вторгнення» на одній з вулиць Праги, прилеглої до Staromestske namesti (Староміської площі) в історичному центрі міста, 28 серпня 1968 року. Білі смуги мали наноситися на всю бойову техніку, що бере участь у вторгненні; будь-яка бойова техніка без білих смуг в разі опору підлягала знищенню без попередження і без особливої команди зверху.

Колонна военных грузовиков Группы советских войск в Германии стоит на обочине дороги» ведущей к границе с Чехословакией, в день вторжения в эту страну войск стран Варшавского договора.

Снимок сделан в Германии через лобовое стекло проезжавшего мимо автомобиля 21 августа 1968 года

Советские солдаты в Праге (конец Августа 1968 года)

Цей і наступний знімки: Радянські солдати, які патрулюють вулиці Праги, стріляють в повітря, щоб розігнати місцевих жителів (21-22 серпня 1968 року).

Радянська бронетехніка, заблокована жителями Праги неподалік від будівлі Чеського радіо 21 серпня 1968 року. На заклик президента країни громадяни Чехословаччини не чинили збройного опору військам вторгнення, проте пасивний опір чинився повсюдно.

Місцеві жителі відмовлялися давати окупантам воду, продукти харчування і паливо, намагалися перешкодити руху військ і техніки. Наприклад, для утруднення просування військ жителі Праги збивали покажчики і таблички з назвами вулиць, а в магазинах ховали карти міста.

Радянські танкісти залишають палаючий танк, зупинений протестуючими городянами неподалік від будівлі Чеського радіо в Празі 21 серпня 1968 роки (Josef Koudelka/Magnum Photos/East News). Цю фотографію і два інших знімка, які поміщені на наступному розвороті, зробив молодий чеський фотограф Йозеф Куделка. У той день, коли в Прагу увійшли радянські танки, Куделка фотографував все, що відбувалося на празьких вулицях, щохвилини ризикуючи життям. Його знімки стали одним з головних документальних свідчень радянського вторгнення. Негативи цих фотографій були таємно вивезені з Чехословаччини одним із співробітників фотоагентства «Магнум», а самі фотографії публікувалися під псевдонімом РР ( «Празький фотограф») — Куделка побоювався переслідувань і розкрив псеводнім тільки в 1984 році, хоча вже з 1970 року жив у Великобританії, де попросив політичного притулку, а з 1980 року — у Франції. За ці знімки фотограф був удостоєний Золотої медалі Роберта Капи, престижної щорічної премії в галузі фотожурналістики, заснованої на честь відомого військового фотокореспондента Роберта Капи, який загинув у В ’єтнамі в 1954 році, яка вручається за кращий фоторепортаж, який вимагав виняткової хоробрості і ініціативи.

Цей і наступний знімки: Радянські солдати на вулицях Праги 21 серпня 1968 року. Солдат праворуч на нижньому знімку восени піде на дембель: на його гімнастерці видно «дембельський погон» зі спеціальною вкладкою для додання жорсткості і зігнутої форми.

Радянський легкий плаваючий танк ПТ-76 з десантом на броні на одній з вулиць в центрі Праги 21 серпня 1968 року.

Радянський танк Т-62 трощить фасад одного з будинків на вулиці чехословацького міста Ліберець 21 серпня 1968 року.

Танк Т-54, підпалений жителями Праги на одній з вулиць міста 21 серпня 1968 року.

Радянський солдат кувалдою намагається збити кріплення палаючого зовнішнього паливного баку на танку, підпаленому місцевими жителями. На башті танка видно перекинуті банки з білою фарбою, якою протестувальники обливали військову техніку з «смугами вторгнення» (Прага, 21 серпня 1968 року).

Цей і наступний знімки: Жителі Праги розмовляють з радянськими солдатами (21-26 серпня 1968 року).

Солдати однієї з частин Радянської Армії, введеної на територію Чехословаччини, обідають на танку (24 серпня 1968 року).

Суперечка офіцерів чехословацької і радянської армій (Прага, серпень 1968 року).

Армія Чехословаччини підкорилася наказу керівництва країни і не чинила опору «визволителям».

Цей і наступний знімки: Жителі Праги розмовляють з радянськими солдатами на вулицях міста (21-23 серпня 1968 року).

Радянські солдати збивають полум’я на танку, підпаленому протестуючими жителями Праги (21-23 серпня 1968 року).

Збори Всеросійського театрального товариства, присвячене подіям у Чехословаччині.Діячі радянського театру одностайно приймають резолюцію на підтримку заходів радянського уряду, спрямованих на надання допомоги чехословацькому народу (Москва, 21 серпня 1968 року).

Бійці однієї з частин Радянської Армії, введеної на територію Чехословаччини, слухають політінформацію (23 серпня 1968 р.)

Радянські військовослужбовці оглядають танк, який звалився в придорожній кювет на території Чехословаччини 22 серпня 1968 ймовірно, коли намагався роз’їхатися із зустрічним транспортом.

Радянські офіцери вивчають асортимент магазину «Радіотовари» в місті Млада-Болеслав (Чехословаччина, 1968 р.)

Радянські військовослужбовці спілкуються з чеськими дівчатами (Прага, 5 вересня 1968 року).

Радянський солдат розмовляє з дівчиною-пражанкой (Прага, кінець серпня — початок вересня 1968 року).

Контрреволюція

30 окремий гвардійський розвідувальний батальйон 6-ї гвардійської мотострілецької дивізії. Перші дні вересня 1968 року

1

Мотоцикл по п’янці спалили. Під час чищення зброї хтось притягнув пузатий бутель чеської сливовиці. Розвідувальний взвод її швидко осушив. Частка пішла веселіше.

Після довгих маршів зброю промивали бензином. Спосіб недозволений, проте ефективний.

Після чищення зброї біля відра з бензином був короткий перекур. Навідник з першого відділення кинув недопалок у відро, бензин весело спалахнув. Замкомвзводу сержант Мельник копнув палаюче відро ногою. Розвідники весело заіржали. Відро, перевернувшись в повітрі, впало на мотоцикл, бензобак якого був відкритий, — бензин для чищення брали. Інше — за лічені хвилини. Від мотоцикла залишився чорний каркас.

Хміль був зовсім легким, і зняло його відразу. Справа запахло не тільки горілою гумою і фарбою, а військовим трибуналом і дисбатом.

Замкомвзводу відійшов вбік, тихо сів під березу, обхопивши голову руками.

Першим прийшов до тями командир першого відділення. Оглянувши взвод і переконавшись, що ні офіцерів, ні чужих солдатів поблизу немає, владно рикнув:

— Шикуйсь, взвод! У дві шеренги ставай! Рівняйсь! Струнко! Слухай ситуацію!

Подія налякала всіх, тому, відчувши тверду владу над собою, люди шикувалися швидше, ніж зазвичай. Тільки замкомвзводу залишився під своїм деревом, ні на що не реагуючи.

— Слухай ситуацію! — Повторив сержант. — Під’їхала чеська машина. Легкова. «Шкода». Темно-синя. Усередині три чехи. Кинули пляшку запалювальну. Ми чистили зброю, стріляти не могли, тому що вся зброя розібрано на частини. Замкомвзводу не розгубився, розібраним кулеметом РПК торохнув одного по черепу. Білявого. Вони відразу вшилися. Зрозуміло? ЗКВ[20] — свій мужик, ми що, закладати його будемо? Йому дємбель належить, а він тут інтернаціональний обов’язок виконує.

Взвод схвально загомонів.

— Повторюю. «Шкода». Темно-синя. Мужиків всередині троє. Кинули пляшку. ЗКВ розібраним кулеметом одного по голові торохнув. Вони вшилися. Так, ще. Номер на машині спеціально був брудом замазаний. І останнє. Нагрянуть комісії, можливо, навіть особнячки. Ловити будуть на деталях. Нікому нічого самому не вигадувати. Повторювати тільки те, що я сказав. Решта: не пам’ятаю, не бачив, не знаю, не звернув уваги. Ясно?

— Ясно!

— Розійдись!

— Колю, га Колю, та ти не переймайся. Може, ще владнається. Чуєш, Колю, посилай краще бійця до ротного, нехай про чехів доповість. Там у ротного зараз нарада офіцерів йде. А взводу накажи оборону зайняти, мовляв, чекаємо повторного нападу.

Через годину в розташування взводу прибули всі офіцери роти на чолі з командиром. Ротний, оглянувши місце, наказав всім солдатам взводу по черзі підходити до нього. Він стояв метрів за тридцять осторонь від усіх, і, коли солдат підходив до нього, капітан тихо ставив три-чотири питання кожному. Короткий допит кожного солдата ротний вів так, щоб ніхто не міг чути ні питань, ні відповідей.

Після короткої бесіди з кожним ротний покликав до себе не кого-небудь, а саме командира першого відділення.

— А нічого погодка, сержанте.

— Так точно, товаришу капітан.

— Тільки дощ до вечора буде.

— Напевне, товаришу капітан. Набридли вони, дощі ці.

— Набридли, — погодився капітан. — На «шкоді», кажеш, під’їхали?

— Так точно.

— Темно-синя?

— Саме так.

— А де ж сліди? Ґрунт-то мокрий.

Капітан також був розвідником, обдурити його було зовсім не просто. Правда, і накладати пляму на свою роту капітан також не бажав, відповідати ж йому.

— Ось що, сержанте. Там, де відро палили і де воно до мотоцикла летіло, землю потрібно перекопати — начебто масляні ганчірки після чистки в землю закопували... І затоптати все навкруг, в іншому стійте на своєму.

— Єсть стояти на своєму!

— І передай старшому сержанту, нічого соплі розвішувати. Коли контрреволюціонера торохнув по черепу, так на біса ж переживати!

2

Ні комісії, ні особісти в ті дні у взводі не з’являлися, видно, турбот їм і без того вистачало. Ротний тим часом настрочив рапорт про бойові втрати при зіткненні з озброєним контрреволюційним елементом, що перебуває на службі у імперіалістичних розвідок.

Командир батальйону, покрутивши рапорт в руках, лукаво посміхнувся:

— Все добре, я тобі підпишу, тільки ти все заново перепиши: додаси, що на мотоциклі лежав протитанковий гранатомет РПГ-7. Номер в другій роті дізнаєшся. Вони його, пройди, ще в Німеччині в болоті втопили, а дістати не змогли.

Капітан хотів було заперечити, тільки, перехопивши погляд комбата, похмуро буркнув:

— Єсть переписати!

Рапорт пішов інстанціями, кожного разу повертаючись для переписування.

Коли рапорт дійшов до начальника тилу 20-ї гвардійської армії, який врешті-решт підписував всі рапорти про бойові втрати, то його уяві постала якась чудо-машина, створена на базі розвідувального мотоцикла М-72. Чудесна машина була озброєна кулеметом і протитанковим гранатометом, вона мала два активних нічних інфрачервоних приціли, далекомір-приціл, радіостанцію Р-123. Машина, мабуть, призначалася для дій в умовах Заполяр’я, бо на ній знаходилися два новеньких дублених кожушка, а ззаду була приладнані 200-літрова бочка зі спиртом. На жаль, все це згоріло при зіткненні з контрреволюцією.

Генерал покрутив рапорт в руках.

— Поверніть, нехай перепишуть і додадуть ось це. Що ще?

— У 128-й дивізії БТР з моста впав.

— В результаті зіткнення з контрреволюцією?

— Так точно.

— Це краще. Давайте рапорт.

* * *

А заступник командира взводу старший сержант Мельник отримав медаль за сміливі і рішучі дії при відбитті нальоту. Про нього навіть у газетах писали.

«Польот»

Район міста Кошице Початок вересня 1968 року

1

Ще в найперші дні звільнення, коли переміщення військ відбувалося майже безперервно, наш батальйон зупинився вночі біля якогось зовсім невеликого містечка з маленьким заводиком. Батальйон ночував прямо в полі поблизу містечка з дотриманням всіх запобіжних заходів, виставивши бойову охорону і рухомі патрулі.

Вранці з’ясувалося вельми неприємна обставина. Заводик виявився не просто заводиком, а спиртзаводиком. Я ще ввечері унюхав цей особливий запах, який стояв над всією округою, та й інші офіцери не могли його не унюхати. Однак за минулий день всі так вимоталися, що негайно заснули, лиш тільки випала нагода.

А солдатики наші не спали і час дарма не витрачали. Спиртзавод, як і всі інші заводи Чехословаччини, в ті дні був зупинений, та місцеві жителі, не без умислу, звичайно, вночі нашим солдатам шлях на завод вказали, ворота гостинно розчинили, показали, як відкрутити відповідні крани.

Радянська Армія виконувала інтернаціональний обов’язок: ми допомагали братній країні, яка потрапила в біду. А інтерес злостивих контрреволюціонерів полягав у тому, аби усіх нас, визволителів, показати п’яницями, насильниками, мародерами, а нашу безкорисливу допомогу оголосити мало не агресією і втручанням у внутрішні справи незалежної держави. Тому підлі недруги, які продалися американському імперіалізму, відчинили ворота: налітай, служиві!

Наш найстійкіший в світі солдат, доповім по секрету, не від того, щоб випити. Особливо на халяву. До ранку всі до єдиного солдата в батальйоні були п’яні. Потрібно віддати їм належне: ніхто не напився до повної втрати свідомості. Кожен розумів, що до польового трибуналу — один крок, а польові трибунали працювали за законами воєнного часу. Так що всі солдати були не п’яними, а напідпитку, п’яненькими, під чаркою.

Командир батальйону негайно вивів всю колону з цього клятого місця і сповістив вище командування про спиртзавод, який негайно був узятий під особливий контроль. На найближчому привалі був проведений грандіозний шмон. Виявилося, що всі ємності, буквально будь-які предмети, які можуть містити рідину, були наповнені спиртом: всі фляги, каністри, казанки, навіть грілки в батальйонному рухомому медпункті. Весь виявлений спирт був безжально вилитий на дорогу. Всі офіцери батальйону були посаджені замість водіїв бойових машин, і колона рушила. Офіцерів, звичайно, не вистачило на всі машини, тому багато бронетранспортерів йшли по звільненій країні, злегка виляючи з боку в бік.

2

Вже до обіду солдати в більшості своїй прийшли до тями. Наступної ночі батальйон провів в полі далеко від населених пунктів, а вранці ми відчули недобре. У солдатиків наших очі блищали масляним переливом Ніхто з них не був п’яний, проте кожен з них, безсумнівно, злегка випив. Ми зробили обшук, якого ще не бувало, тільки нічого не знайшли.

В принципі, нічого поганого в тому, що солдати потроху випивають, не було. Спробуйте знайди в радянських статутах яку-небудь заборону з цього приводу. Немає таких заборон! І не можна подібні заборони в статути вносити, бо в бойовій обстановці солдатам належить випивати для хоробрості. На те фронтові норми встановлені.

Проблема полягала в тому, що обстановка була майже бойовою, та доводилося виконувати чисто дипломатичну функцію: розганяти цих дурноверхих чехів, котрі не бажають звільнятися від пут капіталізму. А з нашим запахом цим займатися якось не зовсім зручно. Коли вража пропаганда дізнається, що чотириста радянських солдатів виконують свою благородну місію під впливом Бахуса, може вийти світовий скандал.

Наступного ранку історія повторилася, і наступного — знову.

Сталося так, що вся агентура ГБ і партії виявилася втягнутою в загальну справу і місцезнаходження чудесного джерела не видавала. У Чехословаччині, до речі, всі вони, слуги ГБ і партії, хвости притиснули і строчити доноси зовсім не поспішали. Ще б пак: всі навколо озброєні, ненавмисно і застрелити можуть або вночі танком сонного розчавити, помилково. Така практика процвітала повсюдно. Рахунки зводили швидко, незважаючи на різницю мов і інтересів.

Командир батальйону також не поспішав доповідати про те, що відбувається. Доповіси — на себе ж біду накличеш. Він вирішив шукати сам, залучаючи до пошуків спирту всіх офіцерів батальйону.

Було зрозуміло, що запаси спирту в батальйоні величезні: щоночі по солдатській кварті на кожного з 400 солдатів. Спирту потрібно було позбутися. Де ж він, біс його забирай, може бути захований? Батальйон міняв своє розташування постійно. Значить, спирт не в лісі, не в землю заритий, а рухається з нами. У наших машинах. А де? Ми обстежили все, міліметр за міліметром, навіть перевірили, чи не залитий спирт в шини бронетранспортерів. Але і там його не було.

Батальйону загрожувала біда. Роздавимо дитину на дорозі, нагряне комісія, а солдатики — напідпитку. Що з нами зробить вище керівництво? Та й перед народом, який звільнюємо, незручно.

Тому я абсолютно категорично прийняв рішення спирт знайти. Чого б мені це не коштувало. Хоч би чим довелося пожертвувати. А жертвувати міг всього лише однією річчю — золотим годинником «Польот». У мене це була єдина дорога річ. А що ще може бути у радянського лейтенанта, крім годинника і гребінця?

Годинник був просто чудовим, і я давно помітив, що один з радистів взводу зв’язку на мій годинник поглядав з чималим інтересом. Не знаю чому, тільки цього радиста я вважав жадібною людиною, хоча майже і не знав його.

Під час обіду, коли навколо польового вузла зв’язку зовсім нікого не було, а радист, я це знав, чергував всередині, причому один, я зайшов на вузол зв’язку. Для офіцера відвідування батальйонного вузла зв’язку справа цілком природна.

Я мовчки зняв з руки годинника і простягнув радисту. Він дивився на годинник, не наважуючись його взяти, і чекав, чого я вимагатиму натомість. Будучи радистом, він, звичайно, трохи говорив російською, — без цього в зв’язок не беруть.

— Мені спирт потрібен, — закинувши голову назад, я показав, як люди п’ють спиртне. — Розумієш? Спирт.

Для більшої ясності я поклацав себе по горлу, показуючи, як він булькає.

Він кивнув. А розуміє ж, сучий син! І, мабуть, кожного дня разом з усіма приймає лікувальний напій. Я простягнув йому годинника. І він його взяв!

— Десять літрів, розумієш, — я показав десять пальців. — Десять.

— Вечер.

— Ні, — не згоджуюся я, — мені зараз треба.

Він покрутив годинника в руках і знехотя повернув: зараз не можна.

Ну, що ж, не можна — значить не можна. У командирську сумку годинник опустив і пішов до виходу.

А біля самих дверей різко обернувся.

Солдат з величезним жалем дивився мені услід. Годинника в сумку я опускав з умислом. Щоб потім не з руки знімати, а дістати миттєво. Дістав, йому в руку засунув:

— Сам візьму.

Він кивнув, швидко замотав годинник в носовичок, сунув за халяву чобота і тут же шепнув мені на вухо одне лише слово.

Мені дуже хотілося дати йому в морду. Однак радянському офіцеру бити солдат не рекомендовано. Це у них там, у вовчій сім’ї капіталістів, в буржуазних арміях, рукоприкладство процвітає.

А ми солдата виховуємо добрим словом і особистим прикладом. Тому ще перед тим як на вузол зв’язку зайти, я дав собі установку: морду не бити.

І ще: днем раніше я дав собі слово, коли спирт знайду, нікому, включно з командиром батальйону, не розповідати про те, як мені це вдалося.

3

Щоб не розкрити стукача, я не побіг в штаб батальйону підстрибом, а почекав. Лише під вечір постукав до командирської машини. Комбат сидів в найглибшій зневірі.

— Товаришу підполковник, не бажаєте випити зі мною по кварточці спирту?

З мого боку це було найбільшим хамством, та комбат, звичайно, простив мене.

— Де? — Заревів він і, схопившись з крісла, боляче вдарився головою об броньовий дах. — Де, твою мать?

Посміхаюся йому:

— В радіаторах.

Кожен бронетранспортер має по два двигуни. Двигуни працюють в виключно важких умовах, і тому кожен двигун має досить розвинену рідинну систему охолодження з ємними радіаторами, які в літній час заповнюються звичайною водою. Солдати злили всю воду з радіаторів всіх машин батальйону і заповнили їх спиртом. Пили вони його вечорами, залазячи під машини нібито для обслуговування і ремонту.

Тут же батальйон був піднятий і вишикуваний. Комбат особисто пішов уздовж колони, відкриваючи в кожній машині зливні крани радіаторів. Осінній ліс швидко наповнювався чудовим ароматом.

Через день радиста, який відкрив загальну таємницю, знайшли в кущах біля вузла зв’язку побитого так, що було потрібно серйозне медичне втручання. Його терміново відвезли до госпіталю, пояснивши медикам, що постраждав він при зустрічі з контрреволюцією.

Ще через три дні, коли інші події змусили забути злощасний образ розкритого стукача, до мене підійшов інший радист і простягнув мій золотий годинник «Політ».

— Товаришу лейтенант, це ваш годинник?

— Е... — сказав я, — взагалі-то мій. Дякую. А де ви його знайшли?

— Один з нас, мабуть, вкрав його у вас.

— І за це ви так по-звірячому його обробили?

Він уважно подивився мені в очі.

— І за це також.

Проводи визволителів

Вересень 1968 року

1

Тривогу оголосили о п’ятій ранку.

Холод в лісі собачий. Спати б та й спати, сховавши носа в комір шинелі. Я повільно виповз з-під теплої шинелі. В голові шуміло після вчорашнього «торжества». Товаришам офіцерам також іноді доводиться розслабитися.

Жодна жива душа в усій роті й не ворухнулася на сигнал тривоги. Всього за один місяць дисципліна впала до катастрофічного рівня.

Я витягнув з глибин своєї пам’яті спеціально приготовлену для подібного випадку тираду і тихо, без особливої злості промовив її на вухо старшині роти, який намагався прикинутися сплячим. Старшина миттєво схопився: не те щоб злякався моїх погроз, ні, просто фраза була вигадливою.

Старшина пішов уздовж рядів сплячих солдатів і сержантів, штовхаючи їх носком чобота і лаючи матом.

Коли мене будять на світанку після ночі в холодному лісі, я завжди стаю дуже злим. Не знаю чому. У горлянці моїй скупчуються найбрудніші лайки, і я поглядаю на всі боки в пошуках кого-небудь, на чию адресу я міг би їх вивергнути. Проте цього разу, подивившись в очі першому ліпшому солдату, я стримався. В очах його було, мабуть, більше злоби, ніж в моїх. Брудний, неголений, нестрижений, багато тижнів без гарячої води, з автоматом через плече і повними сумками патронів. Піди зачепи — вб’є не замислюючись.

Офіцерів зібрали на нараду. Начальник штабу полку оголосив бойовий наказ, згідно з яким наша дивізія терміново передавалася з 38-ї армії Прикарпатського фронту в 20-у гвардійську армію Центрального фронту. Нам потрібно було зробити багатосоткілометровий марш через всю країну і до вечора розвернутися на північ від Праги для прикриття військ 20-ї гвардійської армії. Всю гусеничну техніку — танки, тягачі, важкі бронетранспортери, — було наказано залишити на місці і рухатися без нічого, використовуючи тільки колісні машини.

Наказ був абсолютно незрозумілий, в тому числі і начальнику штабу, який отримав його згори. Та часу на дискусії не було. Колони витягли швидко; над командирськими люками почали з’являтися білі прапорці — сигнал готовності (радіозв’язок при переміщеннях військ був заборонений). Нарешті, білі прапорці з’явилися над усіма машинами. Сигнальник головної машини покрутив прапорцем над головою і чітко вказав на захід. Ми знову рушили в невідомість.

Тем для тривожних роздумів було досить. Коли силу танків прийняти за одиницю, то в порівнянні з ними мотопіхота — нуль. Та саме той нуль, який з одиниці робить десятку. Танки і мотопіхота у взаємодії — незламна сила. Зараз ми на шаленій швидкості мчали на наших «гробах на колесах» країною, кинувши свої танки. Без них, без цієї одиниці, ми перетворювалися в нуль, хоча і дуже великий. Виникало питання, кому і навіщо це потрібно. Більш того, ми йшли без гусеничних тягачів, тобто без артилерії, і це остаточно переконувало нас в тому, що ми йдемо не на війну. Тоді куди і навіщо? Невже в районі Праги наших військ мало?

Під час коротких привалів, коли солдати дозаправляли машини і перевіряли їх, офіцери, зібравшись кружка, ділилися гіршими своїми побоюваннями. Ще ніхто з нас не наважився вимовити вголос страшний діагноз, тільки в повітрі вже висіли два страшних слова «розкладення військ».

2

Ах, коли б чехи стріляли!

У наших полках, особливо тих, що прибули з Прикарпаття, в той час було багато офіцерів, які побували в Угорщині в 1956 році. Однак жоден з ветеранів не бачив в Угорщині й натяків на розкладення, яке почалося тепер.

За звільнення Угорщини Радянська Армія платила кров’ю. У Чехословаччині ціна була вищою. Ми платили розкладенням. Справа в тому, що коли в тебе стріляють, ситуація спрощується до краю. Думати не доводиться. Той, хто задумався, гине першим.

Спочатку в Чехословаччині все йшло добре: вони в нас — помідорами, ми — з автоматів у повітря. Та дуже скоро ситуація змінилася. Чи була це продумана тактика або ж стихійне явище, проте народ став до нас ставитися зовсім по-іншому — м’якше. А ось до цього наша армія, яка виросла в ізоляції від усього світу, була не готова. Було взаємне, виключно небезпечне зближення населення і солдатів.

З одного боку, населення Чехословаччини раптом зрозуміло, що переважна маса наших бійців й гадки не має, де і чому вони знаходяться. І населення, особливо сільське, проявляло до наших солдатів якесь незрозуміле нам співчуття і жалість. Відсутність ворожості щодо простих солдатів породила в солдатській масі недовіру до нашої пропаганди, бо щось не стикувалося. Теорія суперечила практиці.

З іншого боку, серед солдатів з небаченою швидкістю почало поширюватися думка про те, що контрреволюція є явище позитивне, що підвищує життєвий рівень народу. Солдатам було зовсім не зрозуміло, навіщо потрібно силою опускати таку красиву країну до стану злиденності, в якій живемо ми. Особливо сильним це почуття було серед радянських солдатів, які прийшли до Чехословаччини з НДР. Справа в тому, що ці добірні з’єднання укомплектовані в основному російськими солдатами, а більшість регіонів РРФСР постачали принаймні в два рази гірше, ніж Естонію, Литву і Латвію, і в багато разів гірше, ніж Кавказ. Голодні бунти, на зразок страйку в Новочеркаську, виникали саме серед росіян, а не серед народів Кавказу, де мало не кожна третя сім’я мала власний автомобіль.

У наших дивізіях другого ешелону, укомплектованих в основному солдатами кавказьких і азіатських республік, бродіння тільки починалося, в той час як в дивізіях першого ешелону, що прибули з ГСВГ, воно зайшло катастрофічно далеко. Бо саме для росіян контраст в життєвому рівні Чехословаччини та СРСР був особливо разючим, і саме цим солдатам було не зрозуміло, навіщо ж такий порядок потрібно руйнувати. Давалася взнаки, звичайно, і спільність слов’янських мов, і те, що в дивізіях першого ешелону всі могли порозумітися між собою і ділитися враженнями, а в дивізіях другого ешелону всі нації і мови були навмисно перемішані, і тому дискусія не могла розгорітися.

3

Ми прибули в призначений район пізно вночі. Припущення (найгірші) повністю виправдалися. Наше завдання полягало не в тому, щоб зупинити ворожі танки, і не в тому, щоб розганяти шаленіючу контрреволюцію, а щоб в разі необхідності нейтралізувати російських солдатів, яких вивозили з Чехословаччини.

20-а гвардійська армія постійно базувалася в НДР, управління і штаб — в районі Бернау, прямо біля Берліна. Армія ця була однією з кращих в усій Групі радянських військ у Німеччині. Вона першою ввійшла в Прагу. І ось тепер вона першою з Чехословаччини йшла. Дивний це був вихід. Прапори, штаби і велика частина старших офіцерів повернулися в НДР. Частина бойової техніки була відправлена туди ж. Негайно з Прибалтики були направлені в 20-у гвардійську десятки тисяч нових солдатів і офіцерів. І все встало на свої місця: начебто армія нікуди і не йшла, однак більша частина солдатів і молодих офіцерів цієї армії прямо з Чехословаччини потрапила на китайський кордон на перевиховання. Визволителів гнали до ешелонів, немов арештантів. А ми їх охороняли.

Тим часом з Союзу йшли нові ешелони з молодими солдатами, які мали постійно служити в Чехословаччині. Цих з самого першого дня селили за високими парканами. Сумний досвід звільнення був врахований. Всі ми усвідомлювали, що в найближче десятиліття, що б не трапилося в світі, послати нас на звільнення країни з більш високим життєвим рівнем ніхто з кремлівських вождів не зважиться.

Земля рідна

Район міста Мукачеве 12 жовтня 1968 року

1

Наші дивізії, які виходили з Чехословаччини, нагадували залишки розбитої армії, що тікає від переслідування після нищівної поразки. Чи міг який офіцер без болю дивитися на нескінченні колони брудних танків, покалічених варварською експлуатацією, позбавлених протягом багатьох місяців людської турботи і ласки. Порідшали наші полки. Багато взводів і рот в повному складі ще в Чехословаччині зводили в маршові батальйони і гнали на китайський кордон. Солдатів, яким залишалося служити по кілька місяців, достроково розганяли по домівках. В екіпажах часто залишалося по одному водієві, і нікого більше.

Батьківщина зустрічала нас оркестрами і негайно направляла всіх цілими полками в польові табори, обгороджені дротяними парканами. Чи то чумними нас вважали, чи то прокаженими. Незнайомі інженери швидко оглядали бойову техніку і на ходу визначали: середній ремонт, середній ремонт, капремонт, на злам, на злам, на злам.

А нас так само швидко оглядали лікарі: придатний, придатний, придатний. А ще якісь люди гарячково порпалися в наших справах і так само швидко виносили резолюції: китайський кордон, китайський кордон, китайський кордон.

Аж раптом звичний ритм був порушений. Поріділий полк вишикували вздовж широкої лісової просіки, яка була центральною дорогою нашого військово-тюремного табору. Начальник штабу полку нудно читав накази міністра, командуючого округом, командувача армією. Потім несподівано конвой вивів на середину і поставив перед строєм якогось хлопця. На вигляд йому було років двадцять. Мене вразило те, що він чомусь був босий. Того року в Карпатах стояла незвичайно тепла і тиха осінь. І все ж то була осінь, а він стояв босоніж.

На вигляд важко було зрозуміти, солдат він чи не солдат. Штани на ньому були солдатські, проте замість гімнастерки — широка селянська сорочка. Він стояв правим боком до розгорнутого строю полку і дивився кудись у далечінь на сині вершини Карпат короткозорими своїми очима. У лівій руці він тримав солдатський казанок, а права притискала до грудей якийсь матерчатий згорток, щось загорнуте в ганчірку і, мабуть, йому дуже дороге.

Начальник штабу полку чітко і виразно читав папір про пригоди нашого героя. Призвали його на службу рік тому. Під час підготовки до звільнення він вирішив скористатися ситуацією для втечі на Захід, однак під час перетасовувань потрапив в одну з «диких дивізій», які в Чехословаччину не входили. І тоді, захопивши автомат, він пішов в гори і кілька разів намагався прорватися через кордон. Три місяці він провів у горах, тільки потім голод вигнав його до людей, і він добровільно здався. Тепер він має бути покараний. У мирний час таких, як він, карали в затишних місцях. Та зараз ми жили за законами військового часу, і так як його «дику дивізію» вже розігнали за непотрібністю, він буде покараний перед строєм нашого полку.

Поки начальник штабу завершував читання вироку, до дезертира ззаду повільно наближався кат, невисокий, дуже міцний майор ГБ в м’яких чоботях з короткими халявами на товстих литках.

Я ніколи не бачив своїми очима страти і уявляв її зовсім інакше: темний підвал, шар тирси на підлозі, похмурі склепіння, промінчик світла. У житті все навпаки: лісова просіка, застелена розкішним килимом багряних листя, золоті павутинки, кришталевий дзвін гірського струмка і неозора лісова далечінь, залита прощальним теплом осіннього сонця.

Дія розгорталася перед нами ніби на сцені, ніби у виставі, коли весь зал, закусивши губи і вчепившись нігтями в ручки крісел, мовчки стежить за тим, як смерть, м’яко ступаючи, повільно ззаду наближається до своєї жертви. І всі її бачать, крім того, кому судилося померти. Брешуть, напевно, люди, що наближення смерті можна відчути. Нічого наш солдатик не відчував. Стояв він і мовчки слухав (а можливо й не слухав) слова вироку. Зрозумілим є одне: у нього і помислу не було такого, що його можуть засудити до вищої міри. І вже, звичайно, він і уявити собі не міг, що вирок приведуть у виконання прямо після оголошення.

Зараз, через багато років, я міг би прикрасити свої переживання і додати драматизму в опис цих хвилин, та правда така, що в той момент я не відчував ніяких почуттів. Я стояв і, як сотні інших, дивився на солдата та ката, який наближається до нього, і думав про те, чи обернеться солдат, і, коли обернеться й побачить ката з пістолетом, чи буде кат стріляти негайно або ж вчинить якось інакше.

Начальник штабу набрав повні легені повітря і дзвінко, урочисто, немов читаючи урядове повідомлення про запуск першого космонавта, відчеканив заключну фразу:

— Іменем Союзу...

Кат плавно відвів затвор пістолета і так само плавно, аби не клацнув, відпустив його назад.

— Радянських...

Кат, ступаючи м’яко, ніби кіт, зробив ще два кроки і широко розставив ноги для стійкості. Тепер він стояв за один метр від нещасного солдатика. Здавалося, той мусив би почути дихання ката. Проте солдат цього не почув, не відчув.

— Соціалістичних...

Кат витягнув праву руку з пістолетом вперед, майже торкаючись дуловим зрізом потилиці солдата.

— Республік...

Кат лівою рукою стиснув зап’ястя своєї правої руки для більшої стійкості пістолета.

— Засудив...

Моторошний хруст одиночного пострілу стьобнув мене батогом уздовж спини. Я весь стиснувся. Я заплющив очі, немов від нестерпного болю, і тут же їх відкрив.

Убитий солдат різко викинув обидві руки над головою, ніби намагаючись вхопитися за хмари, закинув голову назад так, як цього не може зробити ще жива людина. А відлуння пострілу повільно покотилося до далекої лісистої гряди і, розколовшись об неї, загавкало.

Тіло солдата падало повільно-повільно, ніби кленовий лист тихого осіннього дня. Кат так само повільно відступив на крок вбік, поступаючись місцем падаючому тілу.

— До вищої міри покарання, — тихо закінчив читання начальник штабу.

Кат спритно витягнув магазин з руків’я пістолета і ривком пересмикнув затвор, викидаючи з патронника другий патрон, який не знадобився.

Похоронна команда була призначена заздалегідь: п’ятеро солдатів з лопатами і шматком брезенту. Вони кинулися до трупа звідкись з лівого флангу.

А він лежав біля наших ніг, спрямувавши свій немигаючий погляд в бездонне небо.

Висновок

Ви коли-небудь були знайомі з людиною в період її життя між смертним вироком і стратою? Коли ні, знайомтеся: я — один з таких людей.

Я більше не визволитель. Не для мене ця робота. І не для моєї країни. На моє переконання, тільки та країна, в яку люди юрбами біжать з усього світу, має право давати поради іншим про те, як треба жити. Та ж країна, з якої люди прориваються через кордон на танках, відлітають на саморобних повітряних кулях і надзвукових винищувачах, крадуться через мінні поля під кулеметним вогнем, переслідувані зграями сторожових псів, та країна нікого і нічому вчити не може. Немає у неї такого права. Перш за все давайте в своєму будинку порядок наведемо, створимо таке суспільство, щоб люди не з нашої країни за кордон підземні коридори рили, а щоб до нас такі коридори хтось із багатих і вільних країн намагався прорити. І ось тільки тоді з’явиться у нас право повчати інших, та й то не танками, не гуркотом гусениць по бруківці, а доброю порадою і особистим прикладом: дивіться, милуйтеся, переймайте досвід, коли подобається.

Думки ці прийшли мені в голову давно. Можливо, вони старі й заяложені, однак це мої власні думки. Найперші.

І мені дуже хотілося, щоб вони не померли в моїй голові, а для цього потрібно було поділитися ними хоча б з двома іншими людьми. Та в моєму становищі це було неможливим. Нас, професійних визволителів, за такі думки стріляють. В потилицю.

З одним визволителем такими ідеями поділитися можна, а з другим вже не встигнеш.

Тому я втік. Забрав свої думки разом з головою. До переходу я готувався багато років і ніколи не вірив в його успішний результат. Однак мені пощастило.

За комуністичними законами я — зрадник і перекинчик, злочинець, який скоїв тяжкий, особливо небезпечний державний злочин. Військовою колегією Верховного Суду Союзу РСР я засуджений до найвищої міри покарання. Спосіб виконання вироку не уточнений. Моїм катам даний широкий вибір: автомобільна катастрофа, самогубство, серцевий напад. Та їм ще потрібно знайти мене.

А поки я живу в останньому періоді свого життя — між смертним вироком і стратою.

У моєму житті це найщасливіший час.

Частина друга

Чому нас не відправили звільняти Румунію

1

З тим, щоб результати визвольного походу закріпити навіки, 16 жовтня 1968 року в Чехословаччині була утворена Центральна група військ Радянської Армії. До складу групи увійшли шість дивізій (авіаційна, дві танкові, три мотострілецькі), п’ять бригад (зв’язку, артилерійська, зенітно-ракетна, дві ракетних), окремі полки, батальйони і дивізіони (розвідувальні, протитанкові, десантно-штурмові, саперні, понтонно-мостові, автотранспортні, ремонтні, медичні та інші).

Всі ці дивізії, бригади, полки, батальйони і дивізіони в основному комплектували особовим складом, який участі у визвольному поході не приймав. Тих, хто входив до Чехословаччини в серпні 1968 року, вже у вересні і жовтні повертали до Радянського Союзу. Мене військова доля кинула в 66-у гвардійську навчальну мотострілецьку дивізію Прикарпатського військового округу.

Дивізія стояла в Чернівцях, навчальний центр, танкодром і полігони перебували в Стороженці. Румунський кордон поруч. А в Румунії справи йшли анітрохи не краще, ніж в Чехословаччині.

Почалося з того, що в 1965 році помер товариш Георге Георгіу-Деж — великий друг Радянського Союзу, за сумісництвом — головний комуніст Румунії. Тут же місто Ліски Воронезької області було перейменоване в Георгіу-Деж. Відповідно, мешканці міста стали зватися георгіудежчанами і георгіудежчанками. У нас існувала чудова традиція величати міста і селища новими іменами на честь великих борців за щастя трудового народу. Відповідно до цієї традиції мешканці міста Єжово-Черкеська звалися (правда, недовго) ежовочеркесчанами і ежовочеркесчанками, міста Орджонікідзе — орджонікідзовчанами і орджонікідзовчанками, Карло-Лібкнехтовська — карлолібкнехтовчанами і карлолібкнехтовчанками.

Отже, великий вождь Румунії пішов до кращого світу, і за його місце боролися відразу три претенденти-важкоатлета: товариші Георге Апостол, Іон Георге Маурер і Ківу Стойка. Ніхто з них не бажав бачити свого суперника новим вождем Румунії. Тому, коли один з них намагався видертися на комуністичний трон, двоє інших хапали його за ноги і тягли донизу. Нікому з них видертися на трон не вдавалося, тільки ж трон порожнім довго тримати не прийнято. Сіли три відповідальних товариша за круглий стіл, ситуацію обговорили і домовилися Румунією правити втрьох. А щоб трон не був порожній, вирішили посадити на нього безмозку ляльку, яку можна буде смикати за мотузки. Для такої ролі потрібно було знайти якогось нікчему — тихого, сіренького, непомітного, бездарного, мало на що здатна чоловічка.

Чоловічок такий на прикметі був. Звали його Ніколає Чаушеску. Ось його спільними зусиллями і піднесли.

Подібну помилку розумні і сильні люди повторюють століттями і тисячоліттями. Всі вони забувають, що нікчемність на троні страшніша за будь-якого деспота. Бо ж сказано: не дай Бог свині рогів, а холопу панства.

Холопу дали панство. Сіренький холоп на троні освоївся миттєво.

І покотилися партійні голови.

Товариш Георге Апостол був поставлений керувати профспілками, що означало найглибше падіння. За цим сталося призначення на ще нижчу посаду. Далі — ганебне вигнання з висот влади з формулюванням «за моральний розклад».

Товариша Іона Георге Маурера відтіснили з перших ролей, потім відправили на пенсію.

Товариш Ківу Стійку також втратив всі свої посади. Причому досить швидко. І наклав на себе руки.

Принаймні, так було офіційно оголошено. Не беруся доводити, що самогубство було насильницьким зі сторонньою допомогою, однак і можливості цієї не відкидаю.

А на вершині влади безроздільно вгніздився той самий сіренький Ніколає Чаушеску.

Його несло. Перебуваючи на посаді Генерального секретаря Румунської комуністичної партії, він став Президентом Румунії, Верховним головнокомандувачем і прем’єр-міністром. Щоб зайве не витрачати народні гроші на вибори, Чаушеску оголосив посаду президента довічною.

Чаушеску любив ордени. Він став тричі Героєм Румунії і Героєм соціалістичної праці Румунії.

Цього виявилося замало. Він присвоїв собі титул Кондукетора (рум. conducâtor — «ватаг», «вождь»), який аналогічний титулам дуче, дожа, фюрера нацистської Німеччини і каудильйо в Іспанії часів Франко. Соратники по боротьбі змагалися у винаходженні ще більш гучних титулів для свого улюбленого ватажка: Геній Карпат, Батько Вітчизни, Повноводний Дунай розуму, Творець епохи небаченого поновлення, Герой з Героїв, Перший персонаж у світі, Працівник з Працівників, Джерело нашого світла, Великий будівничий світлого завтра і прочая, і прочая. Найвірніші послідовники оголосили, що Румунія існує лише до того часу, поки живе товариш Чаушеску; не буде Чаушеску, не стане й Румунії.

Великий будівничий світлого завтра обіцяв народу Румунії достаток в найближчому майбутньому. Починав, як прийнято у комуністів, з себе: не розкидаючись порожніми обіцянками, Чаушеску забезпечив собі гарне життя в сьогоденні. У нього було 39 резиденцій, 23 палаци, 3 окремих корпуси в кращих санаторіях, 28 мисливських будиночків з обслугою і охороною, з камінами, лазнями, басейнами і всім іншим, необхідним для повноцінного відпочинку головного працівника країни. Працівник з Працівників заявив, що особисто йому нічого не потрібно; все, що у нього є, належить народу Румунії.

Герой з Героїв був схиблений на власній безпеці. Під час урочистого обіду у Її Величності королеви Великобританії Повноводний Дунай розуму наказав своєму холопу скуштувати їжу перед тим, як самому до неї доторкнутися.

Батько Вітчизни не забував про свою рідню. Дружину Олену він ввів до Політвиконкому Центрального Комітету Румунської комуністичної партії і призначив першим заступником прем’єр-міністра, тобто своїм першим заступником. Юридично Олена Чаушеску стала другою людиною в країні.

Посаду вождя Перший персонаж у світі планував у спадок передати синові. Така вже натура борців за загальну рівність: коли запустиш у владу чужинця, чи ж буде він так ревно служити народу? Чи ж не краще владу на нащадка переписати? Він вже точно відхилень від генеральної лінії не допустить. У Північній Кореї комуністична династія існує вже в третьому поколінні: від батька до сина, від сина до онука. В Азербайджані — від батька до сина. І в дружній нам Сирії.

Ніку Чаушеску, синок Джерела нашого світла, готувався прийняти від батька важкий тягар влади. Умінням і старанням, вірним служінням Румунії Ніку зумів піднятися на посаду першого секретаря Комуністичної спілки молоді Румунії, ставши ватажком кадрового резерву комуністичної партії і Державної безпеки. І в самій комуністичній партії був він не останньою людиною. Партією керував Центральний Комітет, а Центральним Комітетом керував Політвиконком (по-нашому — Політбюро). Ніку Чаушеску став членом Центрального Комітету, потім — кандидатом в члени Політвиконкому.

Родичі Творця епохи небаченого поновлення по-братськи розділили ключові пости в Державній безпеці, в міністерствах оборони, внутрішніх справ, торгівлі, далі — скрізь.

Народ безтямно любив Кондукетора. У листопаді 1989 року відбувся XIV з’їзд Румунської комуністичної партії. Делегати побили світовий рекорд. Промову Великого будівельника світлого завтра вони переривали бурхливими оваціями, що довго не змовкали, — не двічі і не тричі, а цілих 62 рази. При цьому кожного разу всі дружно підводилися. До речі, настільки пристрасна всенародна любов завжди чомусь виходила боком для всіх великих творців народного щастя. Рівно через місяць Працівник з Працівників і його дружина-заступник були повалені, спіймані і розстріляні біля стіни солдатського сортиру.

Однак це сталося пізніше. А до того світлого дня Румунія чверть століття під прапором Генія Карпат, під керівництвом його Найбільшого Друга і Соратника і його Нащадка йшла своїм особливим шляхом від перемоги до перемоги.

У зовнішній політиці Геній Карпат гнув свою лінію. Від Радянського Союзу він відколовся вже на другому році свого правління. І пішов своїм шляхом.

У серпні 1968 року народу Чехословаччини необхідно було допомогти знайти шлях у темряві. Зібралися комуністичні начальники Східної Німеччини, Польщі, Угорщини та Болгарії і вирішили послати вісім дивізій зі складу своїх армій на виручку братам по класу. Вожді Радянського Союзу подумали і погодилися: раз всі так вирішили, то нехай вже так і буде, ми також допоможемо, чим зможемо — пошлемо до Чехословаччини дев’ять армій, серед них дві танкові (1-а гвардійська і 8-а), три гвардійських загальновійськових (8— а, 11-а і 20-а) і чотири загальновійськових (13-а, 14-а, 28-а і 38-а) загальним числом 33 дивізії (12 танкових, 18 мотострілецьких, 1 артилерійська, 2 повітрянодесантні), без врахування бригад — спеціального призначення, ракетних, артилерійських, урядового зв’язку, залізничних та інших; їхні дії підтримаємо трьома повітряними арміями (4-а, 16-а, 57-а), армією ППО (8-а), корпусом дальньої авіації, п’ятьма військово-транспортними авіаційними дивізіями і всім іншим, що потрібне для наведення повного порядку.

Пішли війська п’яти братніх країн звільняти Чехословаччину, а Геній Карпат утримався. А Геній Карпат виступив із засудженням. Наш визвольний похід він обізвав мало не агресією і втручанням у внутрішні справи. Мало того, зібрав в Бухаресті півмільйонний мітинг протесту.

Цього йому ніяк не можна було пробачити.

2

Отже, після Чехословаччини військова доля кинула мене на кордон з Румунією, яка відбилася від рук.

Розслаблятися нам не давали. Дивізію мою піднімали по тривозі вельми часто. І кожного разу думалося: ну ось, нарешті!

Ми вже в Бухаресті порядок наведемо! Мій доблесний 145-й гвардійський учбовий мотострілецький полк в своєму пишному титулі мав почесне найменування — Будапештський. Отримав він це найменування за штурм Будапешта навесні 1945 року.

Однак воював в Будапешті він не один раз, а двічі. У жовтні 1956 року революційний порядок в сусідній братній країні наводили Особливий корпус Радянської Армії, який вже перебував в Угорщині, і дві армії зі складу Прикарпатського військового округу. Особливий корпус очищав від контрреволюції Будапешт, а вся інша країна була розділена на дві частини: 8-я механізована армія визволяла все, що на схід від Дунаю, 38-я армія — все, що на захід.

66-а гвардійська (в той час — стрілецька) дивізія в складі 38-ї армії, допомагаючи угорському пролетаріату зберегти революційні завоювання, вийшла до кордонів Австрії, одначе три її гвардійських полки, 128-й танкосамохідний, 135-й артилерійський і 145-й стрілецький, тимчасово увійшли до складу Особливого корпусу і вели бойові дії безпосередньо в Будапешті.

Тому: мій 145-й полк жартома називали «двічі Будапештським».

Восени 1968 року або навесні 1969 роки йому б саме час серед інших і в Румунію сходити, додавши до титулу ще й назву Бухарестського.

В Угорщині Радянська Армія навела порядок? Навела.

У Чехословаччині навела? Таки навела.

Он за тим лісом — кордон непокірної Румунії. Необхідно порядок наводити? Необхідно. Коли накаже Батьківщина.

Тільки ж Батьківщина такого наказу не віддавала.

Де ж логіка?

Командиром батальйону у мене був підполковник Протасов. У 1956 році він капітаном воював в Будапешті. І ось одного разу, після відбою чергової тривоги, я не витримав і запитав його:

— Товаришу гвардії підполковник, війська Прикарпатського військового округу надали інтернаціональну допомогу Угорщині, надали інтернаціональну допомогу Чехословаччині. У нас такий багатий досвід. Рука набита. Румунія поруч. Так коли ж?

— Ніколи, — спокійно відповів він.

— Та чому ж?

В його погляді я прочитав явне розчарування моїми розумовими здібностями. Мовляв, такої дурниці не втямиш.

На цьому можна було б і завершити розмову. Однак я хотів докопатися до першопричини. Нехай він мене вважає дурнем, тільки вже хай пояснить, в чому ж різниця між Угорщиною та Чехословаччиною з одного боку і Румунією — з іншого.

І він різницю пояснив:

— В Угорщині й Чехословаччині зараза.

— А хіба в Румунії немає зарази?

— Ні. Румунія не заразна.

3

Ось і все пояснення. Просте і зрозуміле.

Коли розумна людина на пальцях розтлумачить, то залишається лише дивуватися: як же я сам до цього не додумався?

Бо й справді не була Румунія для нас заразою. Румунія була зразковою комуністичною країною.

А що це таке: комуністична країна? Відповідь на це питання міститься в «Маніфесті комуністичної партії» — основоположному документі всього світового комуністичного руху. Суть комунізму товариші Маркс і Енгельс пояснили гранично чітко і зрозуміло:

Комуністи можуть виразити свою теорію одним положенням: знищення приватної власності.

Додержуючись заповітів великих борців за щастя трудового народу, комуністи ось уже сто років намагаються побудувати комунізм, тобто ліквідувати приватну власність. Експеримент проводився і проводиться до цього часу в найрізноманітніших умовах: у джунглях Камбоджі і в степах Монголії, в пустелях Ефіопії і в горах Венесуели, в тайзі і в тундрі, в багатомільйонних містах Європи та Азії, в гірських аулах і запорошених кишлаках, в імператорських палацах і в міських нетрях Центральної Америки. Він проводився на людях самих різних націй, мов, культур, релігій і традицій, на країнах, рівень розвитку яких знаходився в самому широкому діапазоні — від феодального до розвиненого індустріального. Жертвами експерименту стали живі люди числом понад мільярд.

Результат скрізь один. Без винятків. Цей результат можна було передбачити без всяких експериментів. Коли ліквідувати приватну власність, то кому в цьому випадку буде належати земля і всі її багатства: поля і ліси, нафта і природний газ, уран і вугілля, золото і нікель, молібден і марганець, шахти, рудники, заводи, залізні дороги, електростанції? Правильно: всьому народу.

А хто всім цим господарством буде керувати, коли все належить всім, та нікому конкретно? Правильно: управляти буде держава.

Як же держава може всім цим керувати? Правильно: через державні структури — міністерства, відомства, управління, відділи. Простіше кажучи, буде управляти бюрократія.

У цьому суть: коли побудувати соціалізм, тобто ліквідувати приватну власність, то бюрократія отримає тотальну, нічим не обмежену владу над народом.

Відповідно, населення буде позбавлене всіх своїх прав. Всі блага будуть розподіляти бюрократи: квартира не твоя, а державна, отримаєш її, коли на те буде воля бюрократа. І роботу може дати тільки бюрократ, бо приватних підприємств немає — всі державні, всі бюрократами керовані. Лиш висловив невдоволення соціалістичними порядками, то бюрократ, який підприємством керує, це невдоволення зафіксує в твоїй особистій справі. Це карб на все життя: жоден інший бюрократ такого працівника на хорошу роботу не візьме. Тому всім, від двірників до академіків, від рядових до маршалів, від чорноробів до міністрів, доводилося не просто приховувати невдоволення. Цього було недостатньо. Щоб не потрапити в немилість чиновникам, необхідно було активно демонструвати свою відданість ідеалам комунізму. Не дорікайте румунським бюрократам в тому, що вони в ході одного тільки виступу 62 рази стоячи переривали промову свого великого вождя: вони також люди, вони також змушені були демонструвати свою вірність справі соціалізму і комунізму.

Комунізм — це вища стадія соціалізму. Комунізм — сяюча вершина, до якої необхідно прагнути, нещадно винищуючи всіх невдоволених і тих, хто сумнівається. У цього правила немає винятків: всюди, де влада переходила до рук комуністів (тобто бюрократів) виникав, стрімко розвивався і міцнів культ особи великого вождя. Головний бюрократ країни отримував під контроль все, чим раніше володіли десятки і сотні мільйонів людей. У його руках була зосереджена неосяжна влада, про яку не могли мріяти князі і графи, царі і королі, фараони та імператори.

Дорвавшись до неосяжної влади, головний бюрократ ніде і ніколи не побажав з нею розлучатися. Він або помирав на бойовому посту в стані повного маразму, або його звідти гнали — добре, коли на пенсію, гірше — коли прямо на той світ.

Поки головний бюрократ знаходиться при владі, ті, хто рангом менший, оспівують його мудрість. Вони будуть навперебій вигукувати здравиці і придумувати все нові відзнаки і титули. Товариш Брежнєв, наприклад, сидів на троні 18 років і став вісімнадцятикратним героєм, в тому числі Героєм Радянського Союзу — чотири рази, Героєм Чехословаччини — тричі, Героєм Німецької Демократичної Республіки — тричі, Героєм Народної Республіки Болгарія — тричі, і так далі.

У 1956 році в Угорщині народ силою зброї повалив владу комуністів. Це був небезпечний приклад для народів Радянського Союзу. Коли б і вони за зброю не взялися. Тому нашим комуністичним бюрократам революцію в Угорщині необхідно було душити терміново і нещадно, поки зараза не перекинулася до Радянського Союзу.

У 1968 році в Чехословаччині народ владу комуністів не скинув, тільки потіснив. А вже коли почав тіснити, то й до логічного кінця справу міг би довести. Це також був приклад для нашого народу, і приклад дуже небезпечний. І тут необхідно було негайно втрутитися, поки до нас ця чума не перекинулася.

А в Румунії ніякої такої зарази не було. Все у товариша Чаушеску було влаштовано за нашим образом і подобою. Все у Генія Карпат було так, як і у нас: в країні одна політична партія, озброєна єдино вірним вченням. Тому інші партії не потрібні — у них же не було єдино вірного світогляду! Мудра комуністична партія вела народи Румунії в світле завтра. Великий керманич товариш Чаушеску беззмінно стояв на вахті. Народ його любив до повного очманіння, на виборах це «Джерело світла» набирало по 99,93% голосів. Державна безпека пильнувала, кордон був на замку, вражі радіоголоси справно глушилися, незадоволених саджали, тому всі були задоволені. Чого ж ще треба?

Свобода приваблива і заразлива. А влада Генія Карпат в Румунії для народів Радянського Союзу не була ні привабливою, ні заразливою. Ніхто у нас не мріяв життя влаштувати так, як воно влаштоване у Повноводного Дунаю розуму. Тому їхній Герой з Героїв нашим Героям з Героїв не був загрозою. Тому його не було потреби скидати. А те, що він свій народ в світле завтра повів якимось іншим обхідним шляхом, наших вождів не дуже хвилювало.

Коли б по всьому світу правили такі «герої» і «генії», то й проблем би у наших вождів не виникало. Нехай би йшли своїми шляхами, лише б наш народ не мутили вільнодумством.

То ж ставлення наших вождів до Творця епохи небаченого поновлення було дружньо-поблажливим: нехай живе. Він же не заважає.

Навіщо були придумані навчальні дивізії

1

Кожному відділенню, стрілецькому, розвідувальному, десантному, ремонтному, санітарному, саперному, кулеметному, мінометному, гранатометному, вогнеметному і всім іншим, кожному танку і кожній артилерійській гарматі необхідний командир. Багатомільйонної армії потрібні сотні тисяч (а на війні — мільйони) молодших командирів.

Ще в 1918 році для підготовки командирів найнижчої ланки в складі дивізій Червоної Армії були створені дивізіонні школи; крім цього, в 1924 році в стрілецьких, кавалерійських і артилерійських полках були створені полкові школи.

Система підготовки молодших командирів в СРСР постійно поліпшувалася і після Другої світової війни досягла піку досконалості.

Стрілецький полк 1950-х років — це три стрілецьких батальйони і полкова школа, крім того в полку — чотири роти (зв’язку, розвідувальна, саперна, автотранспортна) і чотири батареї (самохідно-артилерійська, протитанкова, мінометна, зенітна), які до складу батальйонів не входили, а прямо підпорядковувалися командиру полку або його заступникам. Полкова школа стрілецького полку за своєю чисельністю приблизно відповідала стрілецькій роті. Вона готувала сержантів тільки за основним профілем полку, тобто командирів стрілецьких і кулеметних відділень.

Всього в полку 30 стрілецьких взводів (27 в трьох батальйонах, 3 в полковій школі) і 10 кулеметних взводів (9 в трьох батальйонах, 1 в полковій школі). Командир полку орлиним поглядом стежив за командирами стрілецьких і кулеметних взводів і тих, кого намітив до висунення на роту, відправляв для початку командувати взводами в полковій школі. Таким чином, полкова школа отримувала найкращих, найдосвідченіших і перспективних командирів взводів, тих, хто був гідний підвищення.

Найлютішого з усіх старшин рот і батарей командир полку ставив старшиною полкової школи. Найкращого з усіх ротних командирів, того, кого намітив до підвищення на батальйон, він ставив для початку командиром полкової школи.

Система підготовки сержантів була простою, зрозумілою, ефективною. Солдат служив три роки. Прибувало нове поповнення, його розподіляли по ротах і батареях. У кожній роті і батареї створювалася тимчасова команда новобранців. Під керівництвом ротного командира, старшини і кількох сержантів новобранці проходили курс молодого бійця, їм пояснювали, хто вони такі і куди потрапили, які у них будуть обов’язки (права їм не потрібні), хто ними буде командувати і які права є у командирів. Новобранців навчали мотати онучі і чистити туалети, вони вивчали свою зброю, перший раз стріляли на полігоні, після цього їх приводили до присяги і розподіляли по взводам. Але не всіх.

Під час проходження курсу молодого бійця ротний командир виявляв найсильніших, найбільш авторитетних, здібних, розвинених розумово і фізично, задиристих і нахрапистих. Це майбутні сержанти. Ротний не розподіляв їх по взводах, а відправляв до полкової школи.

Інтерес командира роти — вибрати найкращих, бо через рік підготовки саме вони повернуться до нього продовжувати службу. Вибір кращих для полкової школи — це інтерес не тільки командирів рот, а й всіх офіцерів від взводу до полку включно.

Отже, в полковій школі — найкращий з усіх ротних командирів, тут найлютіший ротний старшина, тут найкращі взводні командири, найзліші сержанти і найкращі з усіх, що є, солдати.

Полкова школа — особиста гвардія командира полку. На урочистому шикуванні з виносом бойового прапора знаменний взвод — від полкової школи. Потрібно провести показні заняття з вогневої, тактичної, фізичної, стройової і будь-якої іншої підготовки — хоч для сусіднього піонерського табору, хоч для делегації генералів братської армії — полкова школа покаже вишкіл. Караул в святкові, найбільш відповідальні дні, — від полкової школи. І патруль від неї ж.

А ось наряд на кухню — ні! Жодного разу за всю службу. Фарбувати паркани, мести вулиці, копати картоплю, чистити полковий сортир, — це не для майбутніх сержантів. Та ось, припустимо, побилися в казармі узбеки з грузинами, і командир полку піднімає полкову школу з наказом розняти, наваляти тим і іншим, щедрим мордобоєм зміцнити дружбу народів.

На бойову підготовку полкової школи командир полку витрачав вдвічі, а то і втричі більше боєприпасів, мотогодин і пального, ніж на підготовку звичайної роти.

Через рік вельми серйозної підготовки випускникам присвоювали звання молодших сержантів, тим, хто демонстрував найвищі результати — звання сержантів, і для продовження служби повертали в ті роти, з яких вони прийшли. Однак був у командира полкової школи крім іншого ще один привілей: най-най він мав право залишити собі. Йому багато не потрібно, але ж і у нього сержанти йдуть на дємбєль, їх доводиться кимось заміняти. Їх замінювали найкращими.

І ще деталь. У полкову школу набирали з запасом. В ході підготовки хтось може відсіятися. Причин багато, від венеричних захворювань до загибелі на полігоні. Тільки ж що робити з тими, кого підготували в полковій школі, та для кого вільних посад в полку немає? Тим присвоювали звання єфрейторів. Вони виконували роботу рядових, проте були своєрідним кадровим резервом для заповнення вакансій, які раптово утворилися.

Крім командирів стрілецьких і кулеметних відділень стрілецькому полку були потрібні приблизно стільки ж сержантів безлічі різних спеціальностей: розвідників, саперів, зв’язківців, мінометників, зенітників, командирів протитанкових і самохідних гармат. Готувати безліч невеликих груп фахівців різних профілів в масштабі стрілецьких полків було недоцільно. Їх готували не в полкових, а в дивізійних школах. Дивізійна школа дорівнювала не роті, а окремому батальйону.

В армії безліч різних професій: хіміки, медики, ремонтники, кухарі і так далі. Сержантів відносно рідкісних спеціальностей готували на армійських і окружних курсах. При цьому неухильно дотримувався наступний принцип: я, командир, вибрав перспективного солдатика, вам його віддаю в дивізійну школу або на окружні курси, ви з нього зробите сержанта і через рік мені повернете. Цей принцип змушував кожного командира вельми уважно ставитися до питання підбору майбутніх командних кадрів.

У 1959 році ця система була нещадно зруйнована. Полкові і дивізійні школи, армійські і окружні курси були ліквідовані. Замість цього ряд мотострілецьких і танкових дивізій перетворили в навчальні дивізії.

2

Через дев’ять років після розгону полкових і дивізійних шкіл я отримав призначення в 66-у гвардійську навчальну мотострілецьку дивізію Прикарпатського військового округу. В дивізії шість навчальних полків — три мотострілецьких, танковий, артилерійський, зенітно-артилерійський, і навчальні батальйони — зв’язку, саперний, медичний, транспортний та інші.

У разі різкого загострення обстановки або війни дивізія миттєво перетворювалася в бойову; крім того, зі свого складу вона виділяла так зване «ядро» — групу офіцерів для формування ще однієї дивізії, яку слід було доповнити резервістами.

Служба в навчальних дивізіях була престижною, особливо для молодших офіцерів. В лінійних частинах стеля для взводного — старший лейтенант, для ротного — капітан. У навчальних дивізіях стеля для командира навчального взводу — капітан, для командира навчальної роти і батареї — майор.

І платили нам більше, ніж командирам звичайних взводів, рот і батарей. Для всіх вищих командирів, від батальйону до дивізії, військові звання були встановлені як в звичайних частинах. Крім навчальних підрозділів і частин, дивізія мала частини і підрозділи, які навчальними не були, наприклад, окремий ракетний дивізіон. На офіцерів цих частин і підрозділів наші привілеї не поширювалися.

Потрапити в учебку на першому році офіцерської служби навіть на посаду взводного було підвищенням. Я таке підвищення отримав. Службу любив, викладався на повну. І мої товариші докладали всіх зусиль, вищі командири спуску не давали, проте за великим рахунком ми гнали брак.

Коли руку покласти на серце, то потрібно визнати: система була безглуздою. Зустрінеш давнього товариша з бойової дивізії, скажеш, де служиш, і тоскно чекаєш удару в морду. Здорово на нас ображалися.

А як вип’єш з ним по першій, як прокляте пійло осадиш огірочком, звіряй душу: чи не пробував він сам з лайна цукерки робити? Гнали до нас ешелони з Узбекистану, гнали з Азербайджану, женуть з Туркменії. Гнали, правда, і з Росії, і з України, однак тільки тих, хто не підходив за рівнем розвитку у війська урядового зв’язку КДБ, в прикордонні війська КДБ, у внутрішні війська МВС, в Ракетні війська стратегічного призначення, у флот, в авіацію, в десантуру, в Війська ППО країни. Гнали до нас за залишковим принципом.

У 1967 році термін служби в Радянській Армії був скорочений з трьох до двох років. Раніше було так: в полковій або дивізійній школі — рік підготовки після ретельного відбору. І відбір не для чужого дядька, а для своєї власної роти або батареї. І раптом — п’ять місяців підготовки без всякого відбору: цей ешелон в бойову дивізію, це будуть рядові, а цей ешелон — в навчальну дивізію, нехай з них сержантів роблять.

Кожен рік в навчальній дивізії складався з двох навчальних періодів: місяць на підготовку навчальної бази, ремонт приміщень та бойової техніки, прийом поповнення, п’ять місяців навчання і знову один місяць підготовки і п’ять місяців навчання.

Дивізія моя готувала сержантів для військ Прикарпатського військового округу, Центральної і Південної груп військ, тобто для військ Радянської Армії, які перебувають в Угорщині та Чехословаччині. Кожен набір — від 4 до 6 тисяч курсантів. У рік дивізія давала від 8 до 12 тисяч сержантів. У разі необхідності продуктивність дивізія могла підняти до 20 тисяч сержантів на рік.

Наші скоростиглі сержанти після п’яти місяців підготовки потрапляли в бойові частини, де їм доводилося командувати не тільки однолітками, а й дємбєлями, яким залишалося служити лічені місяці. Нічого хорошого від цієї системи підготовки очікувати не доводилося. Однак не нам, офіцерам навчальних дивізій, потрібно було при зустрічі морди бити, а тим, хто всю цю дурницю вигадав.

Ось і питання: а кому заважали полкові і дивізійні школи? Чому їх ліквідували, кому і навіщо знадобилися навчальні дивізії?

3

Мій доблесний 145-й гвардійський навчальний мотострілецький полк мотострілецьким був тільки за назвою. Два навчальних батальйони готували військових розвідників для розвідувальних рот мотострілецьких і танкових полків і розвідувальних батальйонів мотострілецьких і танкових дивізій. Третій навчальний батальйон готував сержантів для спецчастин охорони сховищ ядерних боєприпасів. Таке поєднання навчальних батальйонів мало глибокий сенс.

Головне завдання розвідувальних частин і підрозділів — пошук і знищення в тилу противника ядерної зброї і засобів її доставки. Тому курсантів двох батальйонів вчили насамперед знаходити і розпізнавати так звані цілі першої категорії, тобто пункти зберігання і технічного обслуговування ядерної зброї, а також вогневі і стартові позиції артилерійських гармат і ракет, які доставляють ці боєприпаси до цілі. В ході війни виявлені цілі першої категорії підлягали негайному знищенню будь-якою ціною, в тому числі й самовбивчими атаками. Для таких атак розвідувальні підрозділи мали в своєму складі танки, бронетранспортери та іншу важку техніку. А курсантів третього батальйону вчили ретельно маскувати об’єкти, що охороняються, пильно їх охороняти і непохитно боронити як від диверсійних груп, так і від танкових атак.

Бойову підготовку було досить просто організувати: на полігоні курсанти з перших двох батальйонів шукали, знаходили, намагалися атакувати і знищити цілі першої категорії, а курсанти третього батальйону вчилися від таких атак ухилятися або їх відбивати.

Наша бойова техніка — бронетранспортери БТР-60П, БРДМ (броньовані розвідувально-дозорні машини), танки Т-55, плаваючі танки ПТ-76.

Курсанта потрібно було змусити коритися, загартувати фізично, викласти основи виживання в екстремальних умовах і тактики дій в тилу ворога, втовкмачити йому основи грамотної експлуатації бронетанкової техніки, організації закритого зв’язку, навчити водінню танка чи бронетранспортера, стрільбі з багатьох видів зброї, до автоматизму розвинути навички індивідуального та колективного захисту від зброї масового ураження противника, навчити розпізнавати бойову техніку ймовірних противників, втовкмачити ази тактики іноземних армій, викувати з нього командира, але перш за все — навчити основам російської мови.

І все це — за п’ять місяців!

А, мало не забув найголовніше: з нього мали зробити ідейного борця за ідеали комунізму.

До кінця навчання курсант мусив без запинки називати всіх членів Політбюро і кандидатів в члени, всі республіки Радянського Союзу і їхні столиці, всі агресивні військові блоки імперіалістів і країни, які в ці блоки входять, згадати контрольні цифри виробництва чавуну і сталі в Радянському Союзі на кінець поточної п’ятирічки, розповісти, коли і за що Комуністичний союз молоді отримав свої ордена. На випускній інспекторській перевірки він мусив бігати, стрибати, водити бойові машини, надавати першу медичну допомогу пораненим, допитувати полонених, стріляти, легко і вільно щебетати багато про що.

А йому все це було абсолютно не потрібним.

Одна справа — вроджений лідер, який був ватажком дворової шпани, який і в армії рвався в сержанти, інша справа — хлюпик, який ніколи нікого не змушував собі коритися, який для цього не народжений і не створений. Раніше і перший, і другий типи миттєво визначалися командирами ще при проходженні курсу молодого бійця; перших відправляли в полкові і дивізійні школи, других залишали рядовими.

Після створення навчальних дивізій індивідуальний відбір залишився в минулому. Зрозуміло, військкоматам ставили завдання слати в навчальні дивізії найкращих. А де їх узяти? Сидить бідний воєнком, похнюпившись: у прикордонники найкращих, і в десантуру, і у флот, і в ракетники, і в авіацію. А тут йому ще наказ: спорядити пару ешелонів в якусь навчальну дивізію. І знову ж таки — найкращих. Раніше ротний командир з двох-трьох десятків новобранців вбирав чотирьох-п’ятьох осіб. І вибирав для себе. А у воєнкома — тисячі призовників, яких він в очі не бачив. І відбір для якоїсь навчальної дивізії, чи то в Білорусії, чи то в Забайкаллі. Так гори це все ясним полум’ям! І гнали в навчальні дивізії ешелони з тисячами новобранців, більшість з яких в сержанти не годилися не тільки за психологічним складом, а навіть і за рівнем розумового та фізичного розвитку.

4

У 145-му гвардійському навчальному мотострілецькому полку я служив два роки. Це чотири випуски. Всі випуски були відмінними[21]. Отримав потужне підвищення в розвідувальний відділ штабу округу. Однак був і залишаюся лютим ворогом навчальних полків і дивізій: система була порочною в задумі і в принципі.

Так якому ж ідіоту в голову стукнула ідея так готувати молодших командирів для артилерії і танкових військ, для мотострілецьких і розвідувальних частин та підрозділів?

Це питання я ставив собі ще тоді і ще тоді шукав відповідь.

Вона виявилася простою.

Радянська Армія була мобілізаційної. За мирного часу — п’ять мільйонів, почнеться війна — призвемо ще багато-багато мільйонів. Від якісної підготовки сержантів у полкових і дивізійних школах довелося відмовитися тому, що така система суперечила ідеї загальної мобілізації чоловічого населення в разі війни.

Перед Другою світовою війною в Радянському Союзі не було загального військового обов’язку, в армію брали не всіх. Одночасний призив мільйонів резервістів під прапори жодного разу не проводився, тому і не було помічено невідповідності між призивом величезних людських мас і системою якісної підготовки молодших командирів.

У так званий «передвоєнний період» (1 вересня 1939 року — 21 червня 1941 року) молодших командирів готували сотнями тисяч в полкових і дивізійних школах. При цьому знову ніякої невідповідності між масовою армією і системою підготовки сержантів помічено не було, бо незабаром грянула війна, яка все списала, все невідповідності стерла. В ході війни сержантів готували в запасних полках або просто присвоювали сержантські звання бійцям, які відзначилися на фронті. І знову ніяких протиріч не виникло.

Після війни полкові і дивізійні школи, а також армійські і окружні курси досягли найвищого розквіту. Все було прекрасно. Однак товариші Хрущов і Жуков вирішили викрити Сталіна. Для того був зібраний XX з’їзд комуністичної партії. Сталін був оголошений лиходієм. І тут же вся система соціалізму в братських країнах посипалася.

У Польщі вдалося швидко загасити полум’я повстання, а в Угорщині спалахнуло. Будапешт придушували війська радянського Особливого корпусу, який перебував в Угорщині, а всю іншу країну — дві армії, які були введені з Прикарпатського військового округу. Проте цим не обійшлося. По бойовій тривозі були підняті війська сусідніх військових округів.

Тут ще й Суецька криза. Хрущов і Жуков вирішили перекрити Суецький канал руками єгипетських товаришів і тим самим перерізати шлях постачання Західної Європи близькосхідною нафтою. На це Великобританія, Франція і Ізраїль відповіли потужним ударом по Єгипту, розігнавши єгипетських вояків по сипучих пісках.

Довелося по бойовій тривозі піднімати всю Радянську Армію з частковим призивом приписного складу. І у всій красі раптом відкрилося: система якісної підготовки сержантів в полкових і дивізійних школах не відповідає фундаментальним основам нашого військового будівництва. Полкові і дивізійні школи готували хороших сержантів, але Радянській Армії такі не потрібні!

Потрібні погані!

Ах, та чому ж?

Пояснюю.

5

На території братніх країн перебували повністю розгорнуті дивізії Радянської Армії, а на території Радянського Союзу були дивізії трьох типів:

1. Розгорнуті. Їх було небагато, призначалися вони для парадів і показухи.

2. Скороченого складу. Цих було багато.

3. Кадровані (в народі — кастровані). Цих також було багато: були командири і бойова техніка на консервації, але не було солдатів. Така дивізія — ніби пасіка без бджіл.

Скорочені і кадровані дивізії існували на випадок війни: вдарить грім — призвемо резервістів. І ось в жовтні 1956 року проспівали смажені півні, була оголошена бойова тривога всій Радянській Армії з частковим призивом приписних. І раптом відкрилася повна нестиковка двох систем — якісна підготовка сержантів не дозволяла в разі потреби швидко розгорнути масову багатомільйонну армію.

Не дорікайте мені в упередженому ставленні. Проте давайте, всупереч політичній коректності, визнаємо, що люди різних національностей не однакові. Національні особливості існують, і доведеться визнати, що є деякі види діяльності, до яких більшість представників одного певного народу в силу особливостей свого історичного розвитку, традицій, території проживання і багатьох інших факторів схильні більше, ніж більшість представників іншого. Наприклад, корінні африканці — відмінні бігуни на короткі дистанції.

Так ось, перефразовуючи відому приказку, можна сказати, що сержант-татарин гірший за татарина. І чим він гірший за для солдата, тим кращий для офіцера. Коли у вас є вибір, то за інших рівних на посаду сержанта, не роздумуючи, ставте татарина.

Ах, які у мене в роті були сержанти! Старший сержант Абдулін! Старшина Усков! Сержант Гаріфулін!

Слава Татарстану! З такими хлопцями — хоч до Парижу!

Був у мене угорець із Закарпаття, старший сержант Ласлафі. Цього тільки на ланцюгу тримати: того й гляди кого-небудь зубами порве.

Угорцям не поступалися литовці. А ще — хохли. Кожний, хто служив, до домовини буде пам’ятати впертого сержанта-українця: «Застибніть пуг-г-гоф-фку!»

Були у мене і сержанти-українці. Старший сержант Кохан! Сержант Ярема! Старший сержант Бялковський! Старший сержант Швайко! Останнього солдати прозвали Шваєм: маленький, щупленький, легенький, весь, немов чортик, через краю веселою злістю переповнений. Коли він черговим по роті заступав, то офіцерам в казармах можна було з’являтися. Всі 24 години він роту тримав на межі нервового зриву.

Так ми про що? Ми про те, що у системи полкових і дивізійних шкіл, тобто у системи ретельного відбору і якісної підготовки сержантів, був вроджена вада. Приходили новобранці в полк, командири вибирали найперспективніших і відправляли в полкові і дивізійні школи, там з них робили класних сержантів, через рік вони поверталися в свої роти і батареї, служили ще два роки і йшли на дємбєль.

Але грянув 1956 рік, справа котилася до війни, скорочена дивізія десь в Казані, Каунасі або Рівному приймає до свого складу резервістів з місцевих військкоматів. А резервісти майже всі поголовно — сержанти запасу. А солдатиків мало-мало. У той же самий час в якомусь Ташкенті всі резервісти мало не поголовно рядові, і ташкентська дивізія потребує багато сержантів.

У 1956 році товариші Хрущов і Жуков мало Західну Європу не прибрали до рук. Капосну Західну Європу можна було б задушити нафтової петлею. Суецький канал єгипетські друзі Радянського Союзу спробували перекрити.

Супертанкерів тоді не було. Хороший танкер того часу брав 7-8 тисяч тонн нафти, рідше 1012 тисяч. Ганяти такі танкери навколо Африки було затратно, ціна нафти для споживачів зростала неймовірно.

Виникла міжнародна криза. Великобританія, Франція і Ізраїль прийняли рішення канал повернути законним власникам. Коли б в той момент вдалося перевести Радянську Армію з мирного на воєнний стан, то Великобританія, Франція і Ізраїль, можливо, не посміли б вдарити по Єгипту.

Тільки ж Радянську Армію навіть частково відмобілізувати не вдалося тому, що всі десять післявоєнних років командири Радянської Армії відправляли в полкові і дивізійні школи татар, українців і литовців. Узбеків, таджиків, туркменів і вірмен також іноді відправляли, однак не в тих пропорціях, які були потрібні для миттєвого розгортання гігантської армії.

До 1956 року все було красиво розписане в паперах. Наприклад, в разі мобілізації з Солонянського району Дніпропетровської області потрібно було відіслати в Кизилагаш Талди-Курганської області Казахської СРСР п’ять командирів танків Т-44, а в Кизил-Арват Туркменської СРСР — вісім командирів гармат МЛ-20 і одного командира топографічного відділення. У кожному районі — тисячі сержантів запасу безлічі найрізноманітніших спеціальностей. Їх слід розіслати в сотні різних місць. А їхати їм далеко-далеко з безліччю пересадок.

У масштабі одного району таке можна організувати. Теоретично. Тільки в 1956 році в зв’язку з народним повстанням в Угорщині і кризою в районі Суецького каналу, яка могла перерости у велику війну, була піднята по бойовій тривозі вся Радянська армія. В ході часткової таємної мобілізації в Радянську Армію було додатково призвані три мільйони резервістів. Сотні тисяч сержантів запасу з Литви, України, Татарської автономної республіки дрібними групами рушили до Вірменії та Грузії, в Казахстан та Узбекистан, на Алтай та Памір. Їхати їм довго-довго. Солдат призвали з тих місцевостей, де знаходилися дивізії. З солдатами проблем майже не було — вірніше, були, проте іншого роду: солдатів вже призвали, а сержанти ще не доїхали.

Уявімо собі дивізію, яка прийняла до свого складу десять тисяч солдатів-резервістів з Узбекистану чи Таджикистану. Вони своє відслужили і більше служити не хочуть. Всі вони — озброєна, майже однорідна маса, яка говорить на своїй, незрозумілій офіцерам мові. А сержанти ще їдуть.

Що в результаті? Правильно: розкладання, яке не вдалося зупинити навіть після того, як сержанти прибули.

Так це ж не все. Дивізії в Литві, Україні, Татарстані також потрібно було комплектувати. Тут зворотна проблема — нестача рядових. Тому, припустимо, з Джезказгану Відправляємо 250 стрільців і 93 кулеметника в Яворів, 32 заряджаючих і 15 замкових[22] до Миколаєва, 18 хіміків дозиметристів до Каунасу і так далі. Це не єдиний зустрічних потік, це сотні тисяч потічків з різних місць в найрізноманітніші.

Такий був момент взяти Європу за горло або за яке-небудь інше місце! Однак поки сотні тисяч сержантів дісталися до своїх дивізій і полків, кризу в районі Суецького каналу владнали.

Такий був момент — і згаяний.

Не варто забувати й про побічні ефекти такого способу відмобілізування частин і з’єднань. Маса молодих мужиків була зірвана з обжитих місць і відправлена в далекі мандри з безліччю пересадок. Відправлені вони були не щільними масами, а дрібними групами. Коли б резервісти, які були командирами розрахунків 120-мм мінометів, жили в одному селі, а командири 122-мм гаубиць — в сусідньому, то можна було б якось зібрати їх щільними групами. А так — розсипом, і ніяк інакше. По радіо гриміли страшні заяви радянського уряду. Справа котилася до війни. Може статися, навіть ядерної. Випивали друзі, розлучалися: хто знає, чи не на завжди? Під час пересадок всім потрібно було компостувати квитки. Військові каси забиті. Шум, гам, штовханина, бійки. Татари зчепилися з киргизами. Грузини з азербайджанцями. Патруль, комендатура, трибунал.

Часткова мобілізація була зірвана. Та й таємниці ніякої не вийшло. Всі вокзали були забиті мужиками напідпитку в порваному одязі. Кому з ворожих розвідок треба, той розумів сенс того, що відбувається.

Які ж висновки необхідно було зробити на майбутнє? Задумалися вожді. Міністр оборони Маршал Радянського Союзу Жуков запропонував скасувати індивідуальний відбір і замість цього готувати сержантів в плановому порядку. Раз дивізії скороченого складу знаходяться в Узбекистані і Таджикистані, в Вірменії та Казахстані, в Киргизії і Азербайджані, значить, в разі розгортання їх слід комплектувати місцевими резервістами, серед них і сержантами. Потрібно було за мирного часу визначати потреби кожної дивізії в сержантах найрізноманітніших спеціальностей і їх завчасно готувати.

Незабаром Жукова з вершин влади прогнали, та ця його ідея восторжествувала. А як же інакше?

6

Можна було, звичайно, мати армію меншою, та високої якості. Це нам не підходило. Нам була потрібна найбільша армія в світі. Однак в таку армію необхідно було в разі війни призивати всіх без розбору. А для цього ще за мирного часу в місцях розгортання і поповнення полків, бригад і дивізій мав бути створений відповідний контингент резервістів.

Плани комплектування складалися просто. Розташована, припустимо, десь в Ташкенті дивізія скороченого складу. Мобілізаційний відділ штабу дивізії прикидав, скільки в разі розгортання потрібно мати сержантів і яких саме спеціальностей. Ці відомості прямували в мобілізаційне управління штабу округу, далі з округів відомості надходили до Головного мобілізаційного управління Генерального штабу. І там приймалися рішення: для Закавказького військового округу потрібно буде через два роки мати таку-то кількість командирів гармат, таку-то кількість командирів танків, таку-то кількість командирів розвідувальних відділень і так далі. А для Середньоазіатського округу ось таку-то кількість. А для Туркестанського...

І надходив наказ: ТуркВО восени стільки-то ешелонів направити в таку-то навчальну дивізію, а стільки-то в таку. Зрозуміло, що давалася громова вказівка: відбирати найкращих. Військкомати рвали під козирок і доповідали про виконання: так, так, найкращих, як і було наказано.

А ми ці ешелони приймали. З Ташкента. З Баку. З Єревану.

Сержанти, яких готувала 66-а гвардійська навчальна мотострілецька дивізія, служили в Прикарпатському військовому окрузі, в Центральній і Південній групах військ. А після служби вони поверталися в свої рідні місця, складаючи резерв сержантського складу на випадок мобілізації.

У кожному наборі серед новобранців траплялися татари, українці, литовці. Ми їх готували, як і всіх інших, тільки після надання звання сержантів залишали собі. Цим забезпечували хоч якусь якість підготовки нових поповнень.

7

Так ось: сержант — це командир. Йому вести солдатів на смерть. З солдата можна зробити сержанта, однак тільки з того солдата, в якому задатки і якості ватажка були самого спочатку закладені. Коли людина служити не хоче, сержанта з нього не вийде.

З усією ясністю неспроможність підготовки сержантів за методом Жукова розкрилася в 1979 році. Радянська Армія готувала черговий визвольний похід, цього разу до Афганістану. У Туркестанському військовому окрузі були відмобілізувати дві мотострілецькі дивізії. Резервісти, солдати і сержанти — з місцевого населення. Нічого з цього не вийшло. Негайно після введення військ до Афганістану всіх цих бійців довелося терміново замінювати на росіян, українців, білорусів, татар.

Проблема комплектування сержантського складу Радянської Армії полягала не тільки у відсутності індивідуального добору. Суть проблеми лежала набагато глибше.

Командиру будь-якого рангу належить бути професіоналом. А професіонал відрізняється насамперед тим, що вибрав свій шлях у житті добровільно. А вибрати добровільно шлях в сержанти солдат міг лише в тому випадку, коли йому були гарантовані хоч якісь матеріальні пільги.

Цього економіка Радянського Союзу не дозволяла. Радянський Союз оголошував себе мало не наддержавою, тільки повноцінної наддержавою не був — жодного дня за всю свою історію. Радянський Союз не був здатним забезпечити квартирами навіть своїх офіцерів, не кажучи вже про сержантів. Тому сержант, навіть найкращий, як і рядовий солдат, мріяв тільки про дємбєль і вираховував дні, години, хвилини і секунди до неминучого моменту, коли з нього знімуть ярмо ненависної повинності.

Країна, в армії якої молодші командири служили з примусу, була приречена на розпад.

Основи педагогіки

Прикарпатський військовий округ. Третій день моєї служби на посаді командира навчального взводу.

Стара армія, армія казармового муштрування, знущання над солдатами, відійшла в минуле.

Володимир Ілліч Ленін

Повне зібрання творів. 5-е видання.

М.: Политиздат, 1974. Т. 35. С. 269

1

— Блюй! Я наказую!

Молодий стрижений солдатик зацьковано озирається в пошуках підтримки. Взвод таких самих, як і він, молодих і стрижених солдатів, перед строєм яких він стоїть, явно йому не співчуває. За перший тиждень своєї служби майбутні сержанти засвоїли перше залізне правило навчальної дивізії: коли один не виконує наказ — постраждає відділення, коли відділення не виконає наказ — постраждає взвод. А коли взвод не виконає наказ, то сержанти оберуть з взводу будь-якого солдата, і він буде страждати за взвод. Його будуть тренувати, «поки дим з вух не піде», «поки не ляже». І коли в якийсь момент до завершення «тренування» він втратить сили і не зможе виконувати накази, постраждає його відділення, і весь цикл знову повториться з самого початку. Способів тренування багато: можна змусити рити окопи на старих залізобетонних плитах. Норма — окоп повного профілю за 30 хвилин. А коли солдати не вкладаються в норматив, їх слід карати і тренувати ще.

Стрижений солдатик стояв перед строєм, а стрій починав лютувати, бо знав, чим йому загрожує невиконання наказу.

Я стояв віддалік, спостерігаючи за діями свого заступника. На третій день моєї служби на посаді командира навчального взводу я повністю осягнув ще один закон навчальної дивізії: не заважай сержанту працювати, інакше доведеться працювати самому.

А старший сержант, почекавши десять секунд для солідності, чітко скомандував:

— Взвод, слухай наказ! Рядовий Равдулін запізнився на шикування на 13 секунд, бо перебував у буфеті!

Кожен солдат навчальної дивізії щодня має 20 хвилин вільного часу після обіду і 10 хвилин увечері. Вирвавшись з обіду, голодний солдат біжить до буфету, де працює одна неповоротка продавщиця. У полку півтори тисячі солдатів, і добра їхня половина, найголодніші, намагається прорватися до прилавка. Більшість з них, протиснувшись до буфету, не мають можливості ні пробитися до прилавка, ні вирватися назад. За запізнення в стрій їх жорстоко карають, однак кількість бажаючих прорватися не зменшується. Питається, звідки ж солдат бере гроші, коли в місяць йому платять 3 (три!) рублі 80 копійок? А ось звідти й гроші, що він два-три місяці намагається до прилавка прорватися, та не виходить. Ось і виходить економія.

Зараз всі 40 навчальних взводів полку вишикувані на далекому дворі військового містечка, готові приступити до чищення зброї. Офіцерів не видно, і сержанти, всякий на свій лад, наставляють порушників. Хто «вставай-лягай», хто ще як. У декого і більш вигадливі види припинення порушень придумані. Один взвод, приміром, тренується повзати по-пластунськи через мінне поле. Роль мінного поля виконує густо запаскуджений свинячим лайном господарський двір полку.

Мій заступник, з широкими личками старшого сержанта на погонах, вирішив сьогодні обмежитися лише тим, що буфетний порушник повинен публічно вивергнути з себе те, що він з’їв у буфеті. Виригання з’їденого в навчальних дивізіях часто іменується науковим терміном «екстракція», за аналогією зі стрімким нестримним викидом гільзи з казенника танкової гармати. Термін цей сержанти застосовують і до себе — наприклад, після грандіозної пиятики: «Всю ніч мене мучили жахливі екстракції...»

На відміну від мимовільних сержантських екстракцій, стрижений солдатик мусить виконувати їх по команді, однак він не виконав наказ, і тому надходить команда:

— Друге відділення! Нахилися! Два пальці в рот встав!

Перше і третє відділення з ненавистю і надією чекають вирішення своєї долі. Один за всіх, всі за одного — це основоположний принцип виховання.

— Справа! По одному! Блюй!

Звиваючись в спазмах і судомах, відділення виконує наказ, розвантаживши свої шлунки в цілком прийнятний термін.

— Рядовий Равдулін, ставайте до строю! — Старший сержант відвертається, нібито для того, щоб придивитися містечко, де б розташувати взвод для чищення зброї. У цей момент Равдулін отримує два тяжких удару в живіт від своїх стрижених товаришів. Пригнічуючи протяжний стогін, який рветься з грудей, він згинається навпіл і всім тілом валиться в багно.

У навчальних дивізіях сержанти і офіцери ніколи не б’ють солдатів — це ще один залізний закон.

Умілець

66-а гвардійська навчальна мотострілецька дивізія Прикарпатського військового округу 1969 рік

1

Заарештованого привезли в полк і замкнули в ізоляторі караульного приміщення. Похмурий, він сидів в кутку, вперто дивлячись у підлогу. Сержанта заарештували в Омську, в 4 тисячах кілометрів від його рідного навчального полку.

Прибув військовий дізнавач. Почалося слідство: як, чому... Справа серйозна. І все тут залежить від командування: з якої точки зору глянути на те, що трапилося і як даний вчинок трактувати. Коли це назвати самовільною відлучкою, то сержант отримає 15 діб арешту, це максимум. Коли назвати те, що сталося, дезертирством, він отримає 10 років, це мінімум.

Коли б сержанта зловили на території свого округу, то справу, звичайно, зам’яли б, бо між округами йде соціалістичне змагання — у кого менше злочинів та порушень. А коли вже його спіймали в іншому окрузі, а, отже, Москві все відомо, то керівництво буде намагатися показати свою рішучість, незважаючи ні на що, повністю викорінити всі порушення. Але і тут знову напрошується протиріччя: коли це дезертирство, то чому про це не доповіли в Москву шість днів тому, відколи сержант зник?

Для всіх прямих начальників сержанта, від взводного командира і до командувача округом, настав період вельми неприємний.

Прізвище сержанта була Зумаров, а його взводним командиром був я. Тому-то мене першим і викликали.

— Ваш сержант?

— Мій, товаришу підполковник.

— Скільки часу ви разом служите?

— Вісім місяців, товаришу підполковник. Він був курсантом навчального взводу, яким я командую, а потім, після отримання звання, залишений у взводі командиром другого відділення.

— Що ви можете сказати про нього?

— Товаришу підполковник, я ніколи в житті його не бачив.

Дізнавач, мабуть, давно осягнув сувору армійську дійсність, і моя заява на нього не справила рішуче ніякого враження.

— Умілець? — Тільки поцікавився він.

— Так точно, умілець, — підтвердив я.

На цьому допит був закінчений. Слідом за мною по черзі були викликані командир роти, замполіт батальйону і, нарешті, комбат. Розмова з ними також не затяглася більше однієї хвилини.

Всі вони цього сержанта ніколи в очі не бачили.

2

Коли надбання країни націоналізувати, тобто підпорядкувати державі, то природне прагнення кожної людини піднятися, висунутися, поліпшити своє становище може бути здійснене лише в рамках державного апарату, якому, до речі, потрібно багато (надто багато) професійних чиновників, тобто старанних людей з вищою освітою.

Диплом про закінчення вищого навчального закладу відкриває вам дорогу в будь-якій області: в партії, в профспілках, в комсомолі, в КДБ, в спорті, в літературі і мистецтві, в промисловості, в сільському господарстві, на транспорті — словом, скрізь. Тому-то в будь-якому соціалістичному суспільстві і спостерігається такий парадокс — ніхто не прагне отримати професію, прагнуть отримати тільки диплом, все одно який. Краще, звичайно, з ухилом в громадські науки, а не точні, воно простіше, та й в житті корисніше. Шлях нагору значно простіший, коли «гладко гутарити вивчився».

І ось тому, що всі поголовно кинулися в філософію (марксистсько-ленінську) і в історію (комуністичної партії), людей, які вміють щось робити руками, а не язиком, майже зовсім не залишилося. Такі люди на вагу золота. Ви тільки згадайте, як жили в Радянському Союзі автомеханіки, слюсарі-сантехніки, малярі, циклювальники підлог і так далі — я, звичайно, маю на увазі тільки тих, хто підробляв на шабаші, а хто з них не підробляв? Поспішаю зауважити: я не проти них, я — проти філософів і їхнього єдино вірного вчення.

У Радянській Армії люди, які вміли хоч що-небудь робити, були в особливій пошані, бо система контролю і оцінки підрозділів, частин і з’єднань була побудована так, що без умільців не обійтися.

Судіть самі. Приїжджає в полк будь-яка комісія. З чого вона починає перевірку, що її цікавить? Перш за все — ідеологічний стан військ: чи вірні? Чи вже почалося розкладання?

Як же перевірити, впливають буржуазна, фашистська, маоістська, реваншистська, націоналістична, релігійний, ревізіоністська, сіоністська та інші пропаганди на радянського воїна чи ні? Дуже просто. Спочатку потрібно оглянути все містечко: чи розвішані портрети керівників партії і уряду, чи достатньо плакатів, гасел та іншої наочної агітації, як оформлений клуб, кімната бойової слави, як в кожній роті оформлена ленінська кімната, як в кожній роті випускається стінна газета і стінна сатирична газета, а в кожному взводі — щоденний «Бойовий листок». Потім потрібно дізнатися, чим солдат зайнятий у вільний час: що робить, про що думає. І це просто зробити: комісії демонструють концерт художньої самодіяльності та спортивні змагання. З цим порядок. Ось і ще докази: кубки, вимпели, перехідні прапори — ці за спорт, а ці за художню самодіяльність.

Що ж, і тут все непогано; а як з внутрішнім порядком, з дотриманням військових статутів? І тут проблем немає! Помилуйтеся: паркани пофарбовані, доріжки підметені, недопалки зібрані, вікна вимиті, ліжка заправлені і ідеально вирівняні, краще вирівняти неможливо!

Повір мені, читачу: коли командир полку зуміє за всіма цими пунктами відзвітувати краще за своїх колег та на додачу до того зуміє приховати всі злочини і дисциплінарні проступки, які відбуваються майже щодня, то підвищення йому забезпечене. Головне — вміти приховати всі непривабливі сторони, а вже косяки на всяких там навчаннях та маневрах зразковому командиру завжди пробачать і спишуть. Не це головне.

Для того щоб вийти переможцем в нескінченному змаганні, кожен командир, від ротного і вище, мусить мати і художників, і артистів, і спортсменів, найкраще майже професійного рівня. Для цих людей в армії спеціальний термін вигаданий: «мертві душі», бо числяться всі ці умільці наводчиками, заряджаючими, радистами і так далі, а займаються чортзна-чим. Хто стінгазети день і ніч малює, хто на гітарі тринькає, хто спортивну честь роти захищає. Умільці в залежності від їхньої кваліфікації діляться на категорії: ротні, батальйонні, полкові, дивізійні і так далі. У кожному окрузі, наприклад, створені спеціальні спортивні батальйони. Туди збирають найкращих з округу. І поділ батальйону зовсім не армійський, а напівармійський: рота спортивних ігор, взвод баскетболу, або рота легкої атлетики, взвод стрибунів.

Між командирами всіх рангів постійно йде боротьба за умільців: все нижчі ховають кращих своїх художників і артистів від вищих начальників, а ті, в свою чергу, ховають своїх від ще більш вищих, а кожен вищий так і нишпорить по клубам та спортивним залам нижчих, щоб виявити найкращих та забрати собі. Це ціла війна зі своїми правилами і прийомами, з неписаними законами і традиціями. Невичерпна тема, хоч роман пиши! Існує і прямий обмін, частіше між командирами, не підпорядкованими один одному: «Дай мені штангіста і гітариста, а я тобі бігуна і художника» або «Товаришу полковник, не ставте погану оцінку за навчання [це посереднику з іншої дивізії], я вам скульптора дам! Він для будинку офіцерів вашої дивізії кого завгодно зліпить! Леніна або Андропова, кого забажаєте!»

Все умільці працюють на відрядній системі оплати праці, принцип матеріальної зацікавленості тут дотримується свято. Оплата буває різною, залежно від категорії. Буває так: «Станеш олімпійським чемпіоном — дамо тобі звання старшого лейтенанта!» А що міністру оборони становить присвоїти одну-дві зайві зірочки?

А в Київському військовому окрузі, на танкоремонтному заводі, був налагоджений ремонт тисяч приватних автомобілів. Командування округу собі кишені грошима набивало, а умільці, які ці машини ремонтували, щовечора звільнення отримували. І всі були задоволені — і генерали, і умільці, і споживач. І якість роботи була відмінною. Шкода, прикрили лавочку, ніде потім стало в Києві «Жигулі» відремонтувати.

Але навіть коли б умільці і не отримували ніякої винагороди, все одно їхня праця була б вельми продуктивною, бо плавати весь день в басейні або ганяти тенісний м’ячик куди приємніше, ніж під палючим сонцем та в багнюці рити окопи повного профілю. І малювати сатиричну стінгазету в теплій каптерці набагато для здоров’я корисніше, ніж міняти танкові гусениці на морозі. Це експериментально доведено.

Все умільці, крім усього іншого, отримували незліченні відпустки і звільнення — за рахунок інших, звичайно. З них-то і починається розкладання армії (звичайно, це не єдина причина і навіть не найголовніша, хоча й одна з основних). Йде, припустимо, абсолютно п’яний, брудний, нестрижений солдат містом, а патрулі його цураються: це, здається, особистий червонодеревець комдива, а он той, також п’яний, здається, особистий будівельник начальника штабу дивізії, басейн йому персональний будує. Цих краще не чіпати, краще з ними не зв’язуватися!

3

Але повернемося до нашого заарештованого сержанта. За професією він був ювеліром, причому ювеліром спадковим. Прийшов в армію відразу зі своїм інструментом — з пилками, маленькими лещатами, щипцями. Явище, коли молоді хлопці приходять в армію відразу зі своїми гітарами і балалайками, з пензлями і полотном — повальне. Радянський народ давно зрозумів порядки, які панують в нашій рідній армії, і тому напучує своїх синів: талант розкривай відразу ж, з першого дня.

Цей умілець свій талант продемонстрував відразу, як потрапив в наш навчальний мотострілецький полк. Забрали його кудись до клубу і наказали зробити сувенір — маленький сріблястий танк в подарунок якомусь голові комісії. Записали ж його в мій навчальний взвод, і через півроку я мав з нього зробити відмінного сержанта, командира розвідувального танка. Та за свою службу я його і не бачив. З тридцяти осіб у взводі у мене таких семеро було. Правда, шестеро інших — художник, скрипаль, піаніст і три спортсмена, — приходили, тобто іноді, раз на тиждень, а то й два рази з’являлися у взводі, і я їх зумів дечому навчити.

Курсант Зумаров не з’явився навіть на випускній інспекції, та й куди йому: він танки бачив тільки іграшкові, ті, що вирізав з бронзи і органічного скла. Перевірку за нього здавав командир полку, все щось з комісією шепотівся. В результаті став Зумаров відмінником, присвоїли йому звання сержанта і залишили в нашому ж полку командиром відділення — готувати нові кадри танкістів-розвідників. Призначений він був командиром відділення в мій же взвод, однак і після цього я його ніколи не бачив.

Не подумай, читачу, що тільки у мене були проблеми з «мертвими душами» — все командири взводів мали по п’ять-сім «мертвяків». Тут розподіл справедливий — ніхто не ображений! Так ми і готували кадри для рідної армії. Приїжджає такий командир танка, недоучка, з навчального полку в бойовий і відразу заявляє: я не командир, я — вокаліст. У полку, звичайно, раді: ось тебе-то нам і не вистачало! Так і командує танком навідник, а вокаліст знай собі арії з опер виспівує. Всі задоволені. Кращих же умільців, на зразок нашого ювеліра, навчальний полк ні за що не віддасть в бойові війська, а залишає у себе під будь-яким приводом, найчастіше у якості інструкторів.

А сержант-інструктор Зумаров тим часом був помічений командиром дивізії, а потім і командувачем армії і пересунувся спочатку на дивізійний рівень, а потім і на армійський. Можливо, пішов би і вище, та патрулі затримали, та ще й в іншому окрузі.

4

Після першої розмови з військовим дізнавачем я вже було вирішив, що другої розмови не буде, бо про сержанта я абсолютно нічого не знав: ні на якому рівні він зараз знаходиться, ні хто його справжній командир, ні те, скільки разів на тиждень його відпускають у звільнення. Проте друга розмова все ж відбулася.

— Де його присяга?

— Не можу знати!

Я й справді знати цього не міг. Справа в тому, що кожний радянський солдат після місяця первинної підготовки приводиться до присяги. Це може бути зроблене тільки після того, як солдат вперше стріляв зі своєї зброї. Присяга для кожного солдата друкується на окремому аркуші, і під її текстом він розписується; це робиться для того, щоб цей окремий лист в будь-який момент можна було вкласти в його кримінальну справу.

Коли весь навчальний взвод вперше поїхав на стрільбище перед прийняттям присяги, Зумаров випилював свого першого танка.

— Нічого, — сказав командир полку, — поїдеш з наступним взводом.

Потім полковий командир, мабуть, забув вчасно розпорядитися, у нього он скільки проблем! А я як безпосередній начальник також не міг проконтролювати. Мені було сказано: не лізти не в свою справу. Я й не ліз. Та й не було у мене можливості лазити.

Тепер же Зумаров, як з’ясувалося, не був ні сержантом, ні навіть солдатом. І під військову юрисдикцію він також не підпадав: не прийняв присяги — значить, не можна й військовим трибуналом судити, а за цивільним законом він нічого поганого не зробив, просто на кілька днів з одного міста поїхав до іншого. Звичайно, ті півтора року, що він провів в армії, йому також не можна було зараховувати в термін служби, бо термін служби в армії обчислюється з дня прийняття присяги. Тут вже Зумаров міг піднімати скандал: знати нічого не знаю, я прийшов до армії, я чесно служив, чому ви мене не привели до присяги? Це не моя турбота, а ваша!

Скандал розгорався, і його потрібно було негайно припинити, бо постраждати могли не лише дрібні пішаки на кшталт командира полку, а й дехто вищий. Скандал зам’яли на рівні Прикарпатського військового округу. Там знайшли компроміс. Зумарову залишалося служити ще більше року, а йому запропонували демобілізуватися негайно, за станом здоров’я. Зумаров компроміс прийняв. У Москву ж повідомили, що в Омську був дійсно затриманий сержант Прикарпатського військового округу Зумаров, тільки він вже не стройової сержант, а демобілізований достроково. Комісований сержант страждає розладом пам’яті, тому не пред’явив патрулям відповідні документи.

Таланить зумаровим, шкода лише, що надто їх багато в незламній армії.

Офіцерська стезя

1

Прокляттям Радянської Армії було соціалістичне змагання: ось це кращий взвод, а це найкраща рота, кращий батальйон, полк, бригада, дивізія. Одні комісії змінювали інші, за ними з’являлися треті, вони перевіряли, перевіряли і перевіряли, вони ставили оцінки, оцінки і оцінки. На цій основі визначалося: вам — перше місце, вам — друге, вам — двадцять третє.

Така система неминуче ставила кожного командира перед сумним фактом: не має значення, як підготовлений ввірений тобі підрозділ або частина, важливо, як ти зумієш пустити пил в очі комісії, як зумієш її обдурити чи задобрити.

Через багато років я мав можливість подивитися на бойову підготовку в арміях Великобританії, Канади, США. Ніяких оцінок. А чому? А тому, що кожному солдату, є комісія чи немає її, все одно хочеться при стрільбі влучити в ціль, кожному водієві хочеться провести свій танк через перешкоди танкодрому не гірше за своїх товаришів. Відстрілялися, відводили бойові машини, поділіться враженнями між собою, це і буде оцінкою. А ще послухайте вказівки інструктора, як наступного разу поліпшити результат. І це — все!

Якість підготовки солдатів і офіцерів в країнах Заходу визначається за тим же принципом, що і у нас при здачі іспиту на водійські права: пройшов чи не пройшов. Немає ніяких задовільних, хороших або відмінних оцінок. Командирам усіх рангів потрібно виявити тільки одне: готовий цей солдат воювати чи не готовий, потрібно йому додаткова підготовка чи його можна посилати в бій, зможе ремонтник двигун танковий в польових умовах змінити чи не зможе, готовий навідник стріляти з танка, який рухається пересіченою місцевістю, по рухомим цілям або ж тільки з місця по нерухомих.

Так у них і фізична підготовка перевіряється. У нас — бруси паралельні, перекладина, стрибок через коня, смуга перешкод і, зрозуміло, крос пересіченою місцевістю.

У них — ніякої гімнастики, ніяких перекладин і брусів. Миля по прямій. Дистанцію видно від початку до кінця. Ні обдурити, ні зрізати. Норматив жорстокий, однак ніяких оцінок, ніяких передовиків, ударників або відмінників. Все простіше: вклався чи ні.

А у нас — дай оцінку. І неодмінно відмінну. І щоб в роті три чверті було відмінників, а у решти щоб оцінки були не гірші за хороші. Тоді рота твоя буде відмінною вважатися. А в батальйоні дві роти мусять бути відмінними, одна — не гірша за хорошу, тоді батальйон відмінним назвемо, тоді комбату підвищення.

Що робить такий комбат перед перевіркою? Він кумекає. А зкумекавши, діє. Третій роті все одно відмінники не потрібні. Їй досить бути хорошою. Тому всіх кандидатів у відмінники тимчасово переведемо до двох перших рот, щоб гарантовано зробити їх відмінними. А з першої і другої рот, знову ж тимчасово, тих, хто на відмінно не тягне, переведемо до третьої роти.

На які тільки хитрощі не йшли радянські офіцери заради тих оцінок!

Оцінки ставили комісії, які формувалися з офіцерів інших дивізій або навіть інших військових округів. Ніхто не знає, хто кого буде перевіряти: сьогодні — ви нас, а завтра — ми вас. І раптом зі штабу округу наказ: в 24-ї мотострілецькій дивізії сформувати комісію для перевірки 66-ї гвардійської дивізії, в 66-й гвардійській дивізії сформувати комісію і відправити на перевірку 128-ї дивізії. Після того — комісія округу, яка самостійно перевіряє всі дивізії. За нею — комісія Головного управління бойової підготовки Сухопутних військ. І так — без кінця.

Інтерес перевіряючих — чіплятися до чого завгодно, тільки б відмінних оцінок не ставити. Бо коли сьогодні ми у тих, кого перевіряємо, недоліків не знайдемо, а завтра у нас інші перевіряючі недоліки виявлять, то ми в дурнях залишимося. Не бути цьому! Ми, перевіряючи інших, недоліки знайдемо, а свої недоліки приховуємо!

Найгірше, коли комісії формувалися з штабних офіцерів, які давно втратили уявлення про реальне життя в військах. Ці «стратеги» забули, а можливо, ніколи і не знали ціну людському поту. Вони вимагали від солдата, якого перевіряли, знання військової справи в обсязі всього Бойового статуту, не осягаючи того, що деякі з солдатів до армії ніколи не чули російської мови.

Перевіряючим бажалося, щоб солдатики могли робити п’ятдесят віджимань, та їх зовсім не турбувало те, що деякі солдати прийшли до армії з неблагополучних сімей, де не було батька, де мати страждала на алкоголізм. Були у нас солдати, які до армії систематично недоїдали. Деяких з них мені вдавалося навчити робити десять віджимань, і я вважав це досягненням, не кажучи вже про самих солдатів, які мали всі підстави пишатися собою.

Але перевіряючим таких досягнень було зовсім мало. Штабні звикли водити полки по картах, немов фігури шахівницею. Їх не турбувало те, що солдат може не виконати наказу, що, доведений до повного відчаю знущаннями та приниженнями, він може зважитися на вбивство кривдників з подальшим самогубством.

Перевіряючим необхідно було знайти недоліки. Тим, кого перевіряють, доводилося їм догоджати знову і знову. Ще чарочку горілочки? Огірочка? Грибочків і ще горілочки?

Яка до дідька офіцерська честь! Напоїти перевіряючого до зелених чортиків і підсунути акт перевірки на підпис. Правильний акт.

2

У кожному радянському полку було підсобне господарство: сад, город, свиняча ферма. Все це влаштовувалося для поліпшення харчування солдатів. Теоретично. А насправді — для поліпшення харчування членів комісій: шашлики на природі, тощо.

У розпорядженні командира полку — начальник тилу, якому підпорядковуються крім усього іншого продовольча частина і фінансова. Командиру полку є чим зустріти комісію. Однак цього замало. Тому частину солдатів він здає в оренду сусідній меблевій фабриці або цегельному заводику. Фабриці потрібно план виконувати, командиру полку потрібні гроші на подарунки членам комісії. Взаємовигідний обмін трудовими і фінансовими ресурсами збоку виглядав безкорисливим внеском Радянської Армії в трудовий подвиг радянського народу, в дострокове виконання п’ятирічного плану розвитку народного господарства нашої великої Батьківщини.

Проте й зароблених таким шляхом грошей не вистачає. Тому перед приїздом комісії проходить негласний збір коштів з усього офіцерського складу. Кожен вкладає відповідно до займаної посади. Це на додаткову випивку перевіряючим.

Однак і цього недостатньо. Тому в полку працюють умільці: сувеніри голові комісії майструють.

А у командирів батальйонів — ні власних фінансів, ні підсобного господарства. Тому, командира полку до відома не ставлячи, командири батальйонів своїх солдатиків оформляють на якісь роботи поза частиною. Зв’язки ділові давно налагоджені. А ще умільці батальйонного рівня сувеніри готують. Ну і додатковий збір зі своїх підлеглих офіцерів.

Перед приїздом комісії — нарада офіцерів. Командир полку: не допустити окозамилювання!

Після цього своїх підлеглих збирає командир батальйону: не допустити обману! Хто надумає обманювати комісію, жорстоко поплатиться!

Я-то по молодості думав, що вони закликають не обманювати перевіряючих. Тільки набравшись розуму, втямив, що вони мали на увазі зовсім не це. Переклад заклику не обманювати перевіряючих такий: обманюйте, та не попадайтеся! Попадешся на обмані — пощади не чекай!

Здаючи першого разу гроші на частування перевіряючих, я не подумав про те, що і командир полку, і командир батальйону мали створити для комісії лише загальну атмосферу дружби і гостинності, проте це зовсім не скасовувало жорстокої конкуренції між ротами і батальйонами. Я зовсім полишив поза увагою, що комісія не могла поставити всім підрозділам хороші і відмінні оцінки, і для того, щоб в обстановці «дружби і взаєморозуміння» одна рота могла отримати відмінні оцінки, інша обов’язково мусила постраждати, тому що перевіряючі зобов’язані знайти в полку хоча б один відстаючий підрозділ.

Я вирішив, що застереження проти показухи, зроблене командиром полку, було щирим. Тільки потім допетрав, що зроблене це було лише для дотримання формальностей: справді, не міг же командир закликати підлеглих влаштовувати на перевірці показуху, за це відразу можна було поплатитися посадою і званням.

3

І ось перевірка почалася. Я показав свою роту такою, якою вона була насправді. А навкруг творилися чудеса. У 5-й роті комісія перевіряла підготовку водіїв бронетранспортерів. Всім в полку було відомо, що наші водії мали в основному теоретичну підготовку. Проте всі десять впоралися з водінням бронетранспортера по пересіченій місцевості і отримали відмінні оцінки. Лише значно пізніше я дізнався секрет такого успіху. Командир роти готував не десять, а всього лиш пару водіїв. На їхню підготовку було витрачене все паливо. Під час перевірки водії по черзі залазили в бронетранспортер, де вже ховався один з двох цих асів. Ледь черговий водій закривав люк, на його місце сідав ас. Ось і вся розгадка. Коли б паливо і моторесурс були розділені порівну на всіх водіїв, то всі десять отримали б задовільну, а деякі й хорошу підготовку. Проте нам цього мало! Давай відмінників! І їх давали. Це оберталося тим, що рота була повністю небоєздатною.

До речі, в сучасній російській армії комусь в голову вдарило проводити танковий біатлон.

Та не простий, а на міжнародному рівні. Що це означає?

Це означає саме те, що мені довелося спостерігати в 145-му гвардійському Будапештському навчальному мотострілецькому полку. Тільки рівень тепер ген який.

Моторесурс танка жах, який мізерний, і настільки ж жахливо дорогий. Готує російська армія зовсім невелику команду майстрів водіння і стрільби. Ганяють ці майстри танки на нескінченних тренуваннях, витрачають багато боєприпасів і пального, танки негайно ремонтники відновлюють, міняють їм двигуни, трансмісії, траки, катки. І знову показушні екіпажі їх ганяють. Коштує таке задоволення шалено дорого. Користі для армії ніякої. Це те саме що підготовки олімпійської команди. У Радянському Союзі так званих спортсменів готували з дитинства точно такими ж способами, якими готували артистів цирку. Нічим іншим ці так звані спортсмени не займалися. Вони тільки демонстрували наші досягнення. В цілому ж Радянський Союз був країною абсолютно не спортивною. Народ любив спорт дивитися, і не більше того. Зате більше всіх золота на іграх згрібали наші команди. Це гріло душу і наповнювало гордістю наші серця.

Танк створений для війни. На війні будуть діяти тисячі танків і тисячі інших бойових машин. Міністерству оборони належить готувати тисячі водіїв для броньових армад. Та справа ця марудна. Легше підготувати три екіпажі справжніх фокусників танкового справи і вразити світ рівнем підготовки. Ну прямо як в 5-й роті мого рідного полку. Тільки тепер в світовому масштабі.

А чудеса на перевірці тривали.

Перша рота відмінно відстрілялася з автоматів. Результат був разючим і підозріло високим. Члени комісії, які під час стрільб ще були цілком тверезими, особисто перевіряли мішень кожного солдата після стрільби, відзначаючи фарбою кульові отвори. А секрет полягав у тому, що тим, хто стріляв з автомата, допомагав снайпер, що засів в кущах неподалік. (Ми — розвідники. У нас на озброєнні ПБС — прилад безшумної і безспалахової стрільби.)

Багато там було. Найпростіше — підміна солдатиків.

Через вогневий рубіж їх он скільки пройти має. Того, хто слабший, притримували в тилу, замість нього пару раз пропускали того, хто сильніший. І обидва відмінники. І командиру шана.

Перевірка — сім днів. Кожен день п’янкою завершувався. У кожного — на своєму рівні. Командир полку з головою комісії десь на лісовій галявині підсумок дня обговорює. Командири батальйонів — з заступниками голови уточнюють результати. А члени комісії нижчого рангу дають слушні поради ротним командирам. За чаркою збадьоруючого напою.

До цієї частини перевірки я, як ротний командир, був абсолютно не готовий. В результаті мої оцінки виявилися катастрофічно низькими. Коли після перевірки моя рота стройовим кроком рубила повз трибуну з комісією і полковим начальством, хтось із них стиха презирливо кинув крізь зціплені зуби на адресу моїх солдатів щось нецензурне.

4

Кожний офіцер несе відповідальність за свій підрозділ з того самого моменту, коли він прийняв його під командування. Він відповідає за все, що відбувається в підрозділі, навіть коли був призначений його командиром чотири дні або три години тому. Я отримав роту зовсім недавно. Я її не вчив і не готував — прийняв роту, а тут — інспекторська перевірка. І рота моя виявилася гіршою, а я — гіршим командиром в полку.

Не мало значення, що деякі інші підрозділи були ненабагато кращими. Між останнім місцем і передостаннім — дистанція величезного розміру. Останнього б’ють. З цим треба було щось робити. Останнім я ніколи не бував, мені це місце дуже не сподобалося. Треба було думати про майбутні перевірки. Шляхів було лише два.

Перший: готувати пару чудо-водіїв на збиток іншим, готувати снайперів з глушниками, горілкою запасатися, грибочками і огірочками. Цей шлях мав один, проте істотний недолік: коли прогориш, то ніколи більше репутацію не відновиш. Перевіряючі не дурніші за мене. Все фінти з підміною солдатиків на стрільбі та водінні, на перевірках фізичної та політичної підготовки вони знають не гірше за нас. Самі такі ж. Досить було одному перевіряючому заглянути до бронетранспортера, і погорів би ротний командир ніби німець під Сталінградом.

То ж лишався тільки другий шлях: дійсно готувати бійців так, щоб ніяка перевірка не була для них страшною.

З чого починати?

З постановки завдання.

Бачив я, як молоді лейтенанти успіху домогтися намагаються. Вишикує такий командир своїх підлеглих і оголошує: хлопці, коли наш взвод (або рота) стане відмінною, я для вас...

От і все. Спікся. Далі можна не продовжувати. Цей командир показав підлеглим свою слабкість. Він виявив своє вразливе місце: йому хочеться в відмінники потрапити. На цьому нерві оголеному, на цій струні підлеглі будуть тепер грати: тобі в відмінники захотілося, а ось тобі дулю! Нам-то до дємбєля зовсім мало залишилося. Будеш на нас тиснути — не бути тобі серед відмінників.

Тут доведеться внести ясність. Теоретично кожен радянський офіцер мусив би, керуючись статтями Дисциплінарного статуту, заохочувати старанних і дисциплінованих і карати порушників та недбалих. Тільки ж в радянській державі, побудованій на ідеї диктатури пролетаріату, влада була настільки централізованою, що офіцеру, по суті, не було дозволено застосовувати ні батога, ні пряника. У нього не було реальних можливостей ні для покарання своїх солдатів, ні для їхнього заохочення.

В неділю командир роти міг дозволити звільнення в місто деякої частини солдат і сержантів. Здавалося б, ось він, інструмент заохочення! Проте в дійсності навіть коли б ротний подарував солдату вісім годин відносної свободи, його розпорядження в будь-який момент міг скасувати вищий командир, заборонивши в батальйоні або полку всі звільнення. Та й самі командири взводів і рот зовсім не палали бажанням відпускати своїх солдатів з розташування частини. Коли солдат, перебуваючи у звільненні, попадеться на очі військовому патрулю, який за найменшу помилку запише солдата в порушники, відповідальність буде нести офіцер, що випустив солдата за ворота частини. Тому командири воліли відправляти солдат в звільнення групами, під наглядом офіцера.

Проблем зі звільненнями було багато. Перш за все, найчастіше солдату просто нікуди йти. Ось гарнізон, навколо — зелене море тайги. Коли не тайга, то степ ковиловий, бархани, болота, гори. Або вороже оточення. Найпотужніше угруповання радянських військ перебувало в Східній Німеччині. Крім того, радянські війська перебували в Польщі, Чехословаччині, Угорщині, на Кубі, у В’єтнамі. Солдати, які служили в зарубіжних країнах, могли вийти за межі частини лише в складі групи. Наші солдати не дуже любили колективний відпочинок під конвоєм, тому в звільнення не рвалися і його не цінували. Коли вже дуже захочеться, солдатик міг піти в самоволку. За це йому загрожувало покарання — правда, і з покараннями було не все так просто.

Командир роти міг заарештувати солдата на три доби, а у командира взводу такого права не було. Однак, давши командиру роти право посадити солдата на гауптвахту, радянська влада в той же час обмежувала командира в цьому праві. Оцінка стану дисципліни в підрозділах здійснювалася за кількістю накладених стягнень: в цій роті заарештовано п’ять порушників, загальний термін арешту 13 діб, а в сусідній роті за той же період набирається вдвічі більше порушників і загальний термін арешту 27 діб. Будь-якому перевіряючому ясно, яка з двох рот є кращою, який командир гідний похвали і висунення.

Виходила нісенітниця. Кожний командир був змушений приховувати проступки, а то і злочини підлеглих, аби не псувати статистику стану військової дисципліни. Коли командир ховав свої прогріхи і злочини підлеглих, коли своїм правом карати порушників дисципліни намагався користуватися якомога рідше, то дисципліна падала. Час від часу в Радянській Армії видавалися накази про заборону практики оцінки стану військової дисципліни за кількістю накладених стягнень. Накази ці були правильними, однак вони не вказували, як і за якими параметрами слід тепер оцінювати дисципліну. Проходив рік-другий, і все поверталося на круги своя: у тебе в роті заарештовано троє, загальний термін ось такий, а у сусіда жодного арешту — ось як працювати потрібно!

Позбавлений можливості карати і заохочувати солдатів, кожен офіцер винаходив власну систему управління підлеглим йому підрозділом, перетворюючи в покарання окремі види бойової підготовки. Наприклад, в одній роті солдати знали: коли щось буде не так, першої ж дощової ночі після події командир влаштує заняття до самого ранку. В іншій роті покаранням було риття окопів в кам’янистому ґрунті (а ще краще — в глині) під час зливи або снігопаду.

Кожен командир відточував власну систему покарань. Найрозумніші доводили її до такої досконалості, що вже не потребували навіть тих мізерних прав, якими їх наділяв Дисциплінарний статут.

Звичайно, ще в військових училищах нас учили тому, як змусити підлеглих коритися. Тільки інструкції ці складали теоретики, далекі від суворої армійської дійсності. Тому кожен офіцер на власному гіркому досвіді цю науку осягав самостійно. Той, хто знайшов підхід до підлеглих і особливі методи впливу на них, зовсім не поспішав ділитися своїми секретами з бойовими товаришами, бо вони були його прямими конкурентами. Офіцери, які опанували мистецтво управління підлеглими і навчилися користуватися даною їм владою, щоб домагатися від підлеглих потрібних результатів, зберігали це знання в глибокій таємниці і не писали про це підручників. Підручники писали доктори військових наук, які знали армію лише за фільмами «Солдат Іван Бровкін» та «Максим Перепелиця».

Коли молодий офіцер приходив на службу у війська, його старші колеги зовсім не палали бажанням поділитися з новачком своїм досвідом, бо він дістався їм занадто дорого, щоб ділитися ним безкоштовно. Після закінчення військового училища молодий офіцер раптом виявляв, що виявився в ролі приборкувача в клітці з левами. Його довго вчили, однак про левів він знав лише те, що вони відносяться до сімейства котячих. І тут включалася система природного відбору: коли молодий командир знаходив способи тримати своїх солдатів в шорах, система його приймала і просувала, коли не міг втримати — доля його була сумною.

Кожен офіцер навчався на своїх помилках, а коли не дурень — то й на помилках інших, благо таких помилок було багато. Ось нам ставлять у приклад командира, що навів зразковий порядок серед підлеглих. Ніхто не знає, як саме йому це вдалося. А його метод був простий: він викликав у кабінет солдата, який провинився, і бив його, не залишаючи синців. І все у нього було добре, поки коса на камінь не знайшла. Відмолотив такий командир чергового солдатика, а той, не стерпівши, схопив настільну лампу і вмазав командиру по пиці — щоб усім видно було. Звичайно, солдат цей піде під суд. Але й командир його більше ніколи не зможе керувати ротою таким, здавалося б, «ефективним» методом. І командиру полку не легше: йому доводиться знімати цього дурня з посади і переводити до іншого полку, де його не знають, де солдати йому в обличчя сміятися не будуть.

Я завжди вважав, що краще вчитися на чужих помилках. Я став придивлятися до інших офіцерів, до того, як вони працюють зі своїми солдатами, і через деякий час виніс для себе перший урок:

Ніколи нікому нічого не обіцяй.

Можеш зробити для підлеглих щось хороше — роби. Без попередніх обіцянок.

Вишикував я роту свою і сказав: служите ви всі не для мене; і ви, і я, і весь полк наш, як і вся Радянська Армія, готуємося воювати. Наш великий вождь і вчитель товариш Ленін вимагав навчатися військовій справі справжнім чином. Можете це самі прочитати в полковій бібліотеці — Повне зібрання творів, том 36, сторінка 26. Ось і будемо вчитися по-справжньому. Я буду вас вчити і разом з вами вчитися.

Так і пішло. Рота вчилася завзято. Зовсім не для мене і не заради майбутніх інспекторських перевірок. І я вчився разом з ротою, в основному помічаючи прорахунки інших командирів.

З першого правила неминуче випливає друге, як його зворотний бік:

Ніколи нікому не загрожуй.

Загроза — ознака безсилля. Загрожує лише слабкий. Загроза — ніби стрілянина холостими патронами: шуму багато, толку нікого. Гляньте, як побитий хлопчик, ковтаючи сльози, на вулиці своєму кривднику загрожує: та мій старший брат з тобою таке зробить! Це означає, що нічого він не зробить. Міг би — давно б зробив. Без погроз. Ось і солдатові не треба погрожувати. Коли заслужив — покарай. Та тільки без попередніх загроз.

Освоївши два перших правила і твердо їх дотримуючись, я вивів для себе третє правило:

Знай своїх підлеглих. Та не розкривай себе.

Ось картиночка: прийшов молодий офіцерик приймати свій новий підрозділ, зібрав особовий склад, розповів про себе... Стоп! А хто тебе, лейтенанте, за язика тягне? Помовч. Повідом своє прізвище, звання та посаду. Цього достатньо. Ні до чого твоїм солдатам знати, одружений ти чи неодружений, чи є у тебе батько з матір’ю, брати і сестри. Ні до чого їм повідомляти, де і коли ти народився, де вчився і де живеш. Їм навіть імені твого знати ні до чого. До речі, в книзі цій я жодного разу не назвав на ім’я своїх командирів від комбата і вище. Я їхніх імен не знаю і ніколи не знав. Мені належало знати прізвища, звання і посади своїх вищих командирів. Однак і моїм підлеглим ні до чого про мене знати щось, крім мого прізвища, звання і посади. За очі, звичайно, вони мені кличку якусь дали. Та це вже мене ніяк не стосувалося.

А ось підлеглих своїх я знати зобов’язаний. Документи на всіх в стройовому відділі. Потрібно часу не шкодувати, сідати у вільну хвилинку і запам’ятовувати, запам’ятовувати, запам’ятовувати всю інформацію на всіх. У солдатів і сержантів в армії тільки звання і прізвища: рядовий Іванов, сержант Поліщук, старшина Нечитайло. Проте бувають ситуації, іноді всього один раз за весь термін служби, коли можна тихо солдатику сказати: а ось від тебе, Мустафа Абугаліевич, я такого не очікував. Ух як діє!

Хорошому командиру не потрібні стукачі серед підлеглих. Щоб знати, що коїться в підрозділі, коли командири йдуть додому, досить звичайної людської розмови з солдатом. На марші дано привал, сів поруч з солдатами, спитав кількома питаннями. І лиш слухай. Серед людей вміння слухати зустрічається набагато рідше, ніж уміння говорити. Все почуте запам’ятовувати, запам’ятовувати і ще раз запам’ятовувати необхідно. Розповів солдатик, що старший брат кудись там поступив. Вслухатися треба, втямити: коли і куди саме. По ходу бесіди, що не перепитуючи, непогано ім’я того брата вловити. Пройде місяць-другий, і вже зовсім на іншому привалі ненароком можна поцікавитися: а яка у твого брата Альоші в Воронезькому сільськогосподарському інституті успішність?

Виявити цікавість до людини — значить назавжди зробити його своїм другом. Командир зобов’язаний говорити не про себе, а про свого підлеглого. Тільки про нього. Знаючи кожного по імені та по батькові, пам’ятаючи дні народження кожного, не плутаючи імен їхніх батьків і матерів, братів і сестер, говорити тільки про них. Чи багато їх, солдатиків? Ох, багато. Та коли цього не робити, тоді залишається вчити пару водіїв за рахунок інших і під час інспекторських стрільб садити в кущах снайпера з приладом ПБС.

Щоб обійтися без снайпера в кущах, командир зобов’язаний затвердити себе саме в якості командира. Для цього є лише один шлях:

Командуй від свого імені.

Ось надходить наказ командира полку або командира дивізії щось зробити. Цей наказ слід передавати підлеглим тільки так: я наказав! І ніяк інакше. Солдат мусить знати, що над ними стоїть командир, а не виконавець чужої волі, чужих команд.

І останнє правило:

Поважай солдата.

Ситуація: травень, свято в полку. Таке рідко, однак буває. До солдатів їдуть батьки. Іноді з далеких країв. Їх пускають на територію полку. Там і тут на лавочках сидять солдатики зі своїми матерями в хусточках, з батьками в кепках і сірих піджаках, з дівчатами своїми в ситцевих платтячках. Розорюються ворота, в’їжджає командирська «Волга». Полку — команда «Струнко». Черговий біжить з рапортом. Прибув командир дивізії генерал-майор Нільга. З дружиною. Красива така генеральша, чепурна, ставна. Генерал — черговому частини: не потрібен рапорт, немає потреби в формальностях, вирішив заїхати, на воїнів своїх подивитися. Йде, зупиняється, із зустрічними офіцерами говорить. Тямущий був мужик.

Здалеку спостерігаю. Ось молодий офіцерик про щось балакає з командиром дивізії і його дружиною. Слів не чую. Ловлю позу офіцерика, жести його, вираз обличчя. Це запам’ятати необхідно. Твердо запам’ятати. Залишившись один, намагаюся повторити його позу, його усмішку, міміку, жести. Тепер перед дзеркалом. Начебто виходить. Виходжу на вулицю. З генералом мені говорити немає про що. Тим більше з його дружиною. У мене один солдатик зовсім вже важко по службі йде. Ледве встигає. До нього мати приїхала і дівчина. Мені їх знайти потрібно. Он вони. Підходжу. І тепер мені не зле повторити ту позу, ту посмішку і ті жести, які щойно засвоїв.

Так мій друг розмовляв з генеральської дружиною. Я не знаю, про що. Однак по позі і жестах неважко здогадатися.

Так я буду говорити з матір’ю мого солдата. Тільки так буду говорити з його дівчиною, яка коли-небудь, можливо, стане його дружиною. Чим вона гірша від красивої генеральші?

День Наказу

1

І ось цей день настав.

Ранком прогримів Наказ.

Який наказ?

Той самий! Єдиний. Наказ, ймення якого солдати і сержанти Радянської Армії писали тільки з великої літери.

Я аквавіти вип’ю таз,

Лиш оголосять нам Наказ.

Цей Наказ солдатик чекає сімсот тридцять днів. Сімнадцять тисяч п’ятсот двадцять годин. Мільйон хвилин. Точніше — один мільйон п’ятдесят одна тисяча двісті хвилин. Шістдесят три мільйони сімдесят дві тисячі секунд.

Спати солдату багато не випадає. Далеко за північ він, підкошений труднощами і нестатками військової служби, валиться на своє ліжко, засинаючи на ходу. І все ж в самий останній момент перед тим, як відключитися від цього світу, він встигає відрахувати ті дні, хвилини і секунди, які йому залишилися. Солдат спить, а служба йде. Серед ночі з вбогого матраца його зірве сигнал тривоги. Він натягує штани, суне ноги в стоптані чоботи, хапає автомата, біжить до місця збору, а на душі радісно: поки спав, он скільки секунд відлетіло! Он скільки хвилин! Час до Наказу на 4 години 13 хвилин скоротився!

Коли б солдат служив один рік, тоді кожен четвертий тягнув би лямку на один день більше, ніж інші. Однак солдат в ті часи служив два роки, тому високосний рік накривав своїм проклятим зайвим днем половину всього призовного складу.

Дивно, та на цей зайвий день ніби не зважали. Всі солдатські обчислення йшли від цифри 730.

І ось для сотень тисяч щасливчиків всі ці дні минули. Навіть і з тим, неврахованих солдатами днем, який в 1968 році кинула їм зла доля в якості безкоштовного додатку.

Наказ гримів двічі щороку. У ті дні тріумфувала вся Радянська Армія. Радів самий нижчий клас — салаги. Вони відбули півроку. Вони пройшли найстрашніше. Тепер вони перетворювалися в полусалаг. Вони з нетерпінням чекали прибуття нового поповнення, нових салаг, які мали ночами зубними щітками чистити туалети.

Дуже раділи полусалаги. Вони відбули перший рік. Вони дотягли до перелому. Переваливши через половину терміну, вони з полусалаг перетворювалися в старослужилих.

Дуже раділи ті старослужилі, які тепер виходили на фінішну пряму. Їм залишалося півроку.

Проте все ж це свято було святом дємбєлів, для яких Наказ прогримів, для яких великий день настав.

2

Кожен солдат і сержант протягом усіх двох років служби готувався до дємбєль. Вже він собі і погони якісь незвичайні змайстрував, штани вшив за гусарським стандартом, комір мундира зсередини розшив червоним оксамитом, на груди начіпляв значків: за приналежність до Гвардії, за відмінну службу, за класність, за спорт. Форму тоді ще не здогадалися прикрашати галунами і бантиками. До таких висот ще не дійшли. Однак тенденція вже тоді позначилася абсолютно чітко.

А ще кожний солдат два роки малював свій дємбєльський альбом, клеїв в нього фотографії своїх друзів, своєї гармати або свого танка, переписував в нього чиїсь вірші, прикрашав малюнками, підписами і побажаннями товаришів по службі, гаслами про неминучість дембеля.

Але найголовніше в підготовці — не дембельський прикид і не альбом. На день Наказу кожен готував купу всякої піротехніки на кшталт вибухових пакетів і сигнальних ракет.

У артилеристів, ракетників і авіаторів з цим туго. А піхоті, танкістам, військовим розвідникам — роздолля. Піротехнічного добра в навчальних мотострілецьких і танкових дивізіях надміру. В ході бойової підготовки гуркіт стоїть неймовірний. Стрілянина йде як бойовими снарядами і патронами, так і холостими. Солдата необхідно привчити до вогню і гуркоту бою. Тому на полігонах використовується величезна кількість імітаційних засобів: вибухових пакетів, димових шашок, освітлювальних і сигнальних ракет. А сигнальні ракети бувають звуковими, димовими, різнокольоровими світловими, з однією, двома або трьома зірочками.

В ході занять солдатики, особливо сержанти, частину цього добра утаюють і при першій нагоді надійно його ховають. Упаковка як імітаційних засобів, так і боєприпасів була добротною. Снаряди, міни, гранати на заводах загортали в промаслений папір особливого сорту і укладали в дерев’яні ящики, а патрони ще і запаювали в цинкові коробки. Так що прихований боєприпас було в чому зберігати поза складом. А вже надійно заховати його у нас в Прикарпатському військовому окрузі зовсім ніяких труднощів не становило. Стороженецький полігон моєї дивізії — в передгір’ях. Місцевість — пологі гори, порізані ярами, річками і струмками. І ліси кругом заповідні.

День Наказу — великий головний біль всьому командному складу. Страшний п’яний дємбєль, який вже вийшов з підпорядкування, якому тепер плювати і на Дисциплінарний статут, і на гарнізонний патруль. Дємбєлів багато. Вони — зграя. Вони — натовп. У натовпі людина звіріє. І в руках цієї п’яної горлаючої юрби піротехніка. Юрба святкуватиме. Чекайте біди, товариші командири!

Ситуація ускладнювалася тим, що крім вибухових пакетів і сигнальних ракет солдати і сержанти ховали патрони і гранати, в основному РГД-5. Встежити за цим було неможливо. Стрільби на полігонах йдуть вдень і вночі. Танки стріляють, бронетранспортери, гранатомети ляскають, довгими чергами садять ручні і станкові кулемети, короткими чергами — автомати. І поруч метання гранат — взвод за взводом, рота за ротою. Вся увага кожного офіцера, що метанням гранат керує, на те, аби самому з учнем не підірватися. Бо ж граната у дурня, скільки його не вчи, і в руці рвонути може. Може граната при невдалому кидку поруч впасти. Може солдатик від хвилювання оступитися. Так що керівнику зовсім не до того, скільки ящиків підвезли, скільки солдатам видали і скільки тих гранат розірвалося. Коли кидають гранати сотнями щодня, поцупити одну-дві зовсім не проблема.

Тому день Наказу для офіцера — самий гидотний день з усіх можливих.

Коли до Наказу залишається сто днів, в частинах різко посилюється контроль — технічний, протипожежний, санітарний і всякий інший. Проте в ході раптових перевірок товариші офіцери шукають зовсім не течі на горищах, не гнізда щурячі і не поломки в системах опалення. Вони шукають все, що може іскритися, горіти яскравим полум’ям і гуркотіти.

Заведено було так, що в кожному навчальному полку половина складу перебувала у військовому містечку, половина — на полігоні. Через два тижні змінювалися.

Мені в тому році дуже не пощастило. Коли б рота моя в день Наказу була у військовому містечку, то що-небудь з палаючого, іскристого, димового, виючого і вибухового можна було б знайти, полазивши по горищах і сараях. Та мій батальйон зустрічав той день на полігоні. А в карпатських лісах шукати марно.

3

Служба моя в навчальній дивізії не склалася.

Як же вона могла скластися? Мені належить взводом командувати. А у мене в підпорядкуванні рота. В роті має бути п’ять офіцерів. А я один. Тимчасово виконуючий обов’язки. З цими обов’язками не справляюся. Роту мою вже без всяких жартів майже офіційно називають НУРР — некерована рота Різуна. Сержанти у мене — звірі. Роту тримають міцно. Тільки сержантів своїх я втримати не можу.

Був би взводним, з чотирма сержантами впорався б. Впорався б і з усіма шістнадцятьма сержантами, коли б у мене в роті були ще офіцери. А не було їх. Тільки старшина, і той не з найкращих.

В інших ротах становище таке ж або майже однакове. Нестача офіцерів жахлива. Одначе мій друг Володя Архангородський — з ним ми в училищі в одному взводі були — вже на навчальній роті затверджений. Він справляється. Лейтенант на посаді майорській. Я на такій же посаді, тільки він вже постійний, а я тимчасовий. Його на кожній нараді офіцерів хвалять, а мене коли й згадають, то лише в якості прикладу негативного.

І ось підійшов той самий день. З шістнадцяти моїх сержантів на дємбєль йшли семеро.

У тому, що мої службові відносини з ними не склалися, звинувачувати можна було лише мене одного. Коли учні не розуміють вчителя, коли не слухають його і не поважають, значить, такий це вчитель. Це як в літературі: коли книгу якогось автора ніхто читати не хоче, кого ж звинувачувати, крім самого автора?

Я нікого й не звинувачував. Не зміг з сержантами, які службу завершили, контакт знайти, не зміг ключик підібрати — сам винен.

У тому, що вночі мої дємбєля переп’ються, влаштують концерт і салют, сумніватися не доводилося. Разом з ними і вся рота буде веселитися. У кожного своє свято.

Тільки не в мене.

Одначе вони, дємбєля мої, чесно пройшли через всі випробування. Вони заслужили свято.

Що я міг для них зробити?

Поміркував.

Помічником начальника штабу батальйону був лейтенант Мишко Соколов. Він всі розклади бойової підготовки складав. Його я умовив поставити мою роту останньою в розкладі на стрільбу з танків.

Черговим по танковому стрільбищі був лейтенант Валєра Арбузов. Його я просив оголосити відбій стрільбі на півгодини пізніше. Він не погоджувався. Однак і його я умовив.

На пункті боєпостачання я заздалегідь заначив три бронебійних снаряди. З цим проблем не було. Головне, щоб потім за звітами правильна кількість стріляних гільз пройшла.

Дні Наказу — це ті рідкісні дні, коли вночі на полігонах ніхто не стріляє. Стрільба завершується о 16:00. Труба співає відбій, червоні прапори на вишках спускають, бронетранспортери мчать знімати оточення.

Спорожнів полігон, однак труба не співає, червоні прапори так само на щоглах і оточення поки не зняте.

Одна моя рота залишилася і три танки на вогневому рубежі. Вишикував я роту біля тих танків. Сержантам, які відслужили, наказав зі строю вийти. Вийшли вони. Сказав я їм щось зовсім просте про те, що служили вони чесно, за що я їх дякую. І праву долоню — до козирка.

А це сигнал.

Гримнули три танкові гармати одна за одною.

Дємбєлям оголосив, що вони вільні, старшині наказав вести роту в розташування.

Обступили мене дємбєля. Тепер вони мені подяку висловлюють за службу спільну, забути просять те, що між хорошими людьми забувати прийнято. Лиш один якось не дуже доброзичливо налаштований. Відчуваю, що він вже першу порцію звеселяючого зілля прийняти встиг. І він мені:

— А ми все одно вночі салют влаштуємо.

Відповідаю: влаштовуйте, коли вам справжнього бронебійного салюту мало, діставайте пукалки приховані, чим би дитя не тішилося. Мене в роті не буде, і старшину зараз відішлю в гарнізон. Його також не буде.

4

У лісі віддалік від солдатського табору — старий будинок, побудований колись дуже заможним громадянином Румунії. Потім товариш Сталін віджав — вибачте, звільнив — ці землі, які ніколи раніше Російській імперії не належали. Будинок цей виявився в межах полігону. Був він великим, світлим, затишним. У найбільш просторій кімнаті — камін з гранітних брил. У тому будинку жили офіцери, коли їхні підрозділи виходили на полігон. Виходило, що в таборах у офіцерів житлові умови були кращі, ніж у гарнізоні. Тут і веселіше було. Увечері не розповзалися товариші офіцери до своїх сімей, а всі, у кого не було нічних занять, збиралися разом. Тут анекдот свіжий можна було почути, в карти перекинутися, чарочку-другу пропустити.

Двічі на рік той будинок порожнів. Без всяких нагадувань вищих командирів офіцери вдень і вночі безперервно перебували біля своїх підлеглих, щоб знищити у зародку будь-які спроби святкувати день Наказу недозволеними способами.

А я вирішив: та нехай горить така служба ясним полум’ям. Я своїм сержантам не наглядач, та й вийшли дємбєля з підпорядкування не тільки мого, а всього командного складу до самого міністра оборони включно. Бо ж саме в тому і полягає сенс Наказу.

Іду лісовою дорогою від табору до офіцерського дому. Назустріч ГАЗ-69. Загальмував водій, зупинив машину. З неї, немов два леопарда з клітки, виходять два підполковники, два моїх прямих начальники — командир полку підполковник Бажерін і командир батальйону підполковник Протасов.

Командир полку з Африки недавно повернувся, своє там відвоював, тут полк отримав: впораєшся — полковником будеш. Йому дуже хотілося впоратися, тому він лютував. Проте лютував тихо, без крику і матюків. Чемно лютував:

— І куди це ми, товаришу гвардії лейтенант, прямуємо?

— Відпочивати, товаришу гвардії підполковник.

Варіанти відповідей у кожного офіцерика на такий випадок завжди готові: розімнуся, подихаю повітрям, через півгодини в роту повернуся; на завтрашні заняття конспекти напишу, через годину буду в роті. Ще багато всього вигадати можна. А я сказав підполковнику, що день був важким, весь тиждень — не легший, вирішив відіспатися.

Моя відповідь була нахабною. Я це розумів. Він також. Тут би йому мене і обматюкати, тільки у нього було ще одне питання:

— Хто після відбою стрільби і зняття оточення з танкових гармат стріляв?

— Моя рота стріляла. Затрималися трохи. Проте відбою ще не було і оточення не знімали.

— Дивно: довга-довга перерва, потім раптом три постріли майже разом.

— Так вийшло.

— Гаразд, розберемося. Відпочивайте, товаришу гвардії лейтенант. Завтра ми ваш відпочинок обговоримо.

Командир батальйону через плеча командира полку мене поглядом спопеляє. А командир полку ввічливий. Хоча краще б матом крив. Нам так звичніше.

5

Ніч мені випала — не позаздриш. Напевне, я спав. Тільки так спав, що, прокидаючись кожні півгодини, не міг з упевненістю стверджувати, чи був то сон чи тільки задрімав я на мить. А в таборі — феєрверк. Гляну у віконце годині о третій ночі, все одно в тому боці ракети в небо летять.

На ранок голова розколювалася. І настрій — гірше нікуди: зараз мене два леопарда рвати будуть.

Інші ротні лише на світанку повернулися. Всі злі. Всі не виспалися. І всі до мене з питанням: слухай, а чому в твоїй роті салюту не було? Я і сам дивуюся, сам не вірю: невже й справді не веселилися?

До вечора викликали мене до командира полку.

Він на мене якось дивно глянув:

— Вчора ви, товаришу гвардії лейтенант, були впевнені, що ваші дємбєля не будуть колобродити?

— Ні, товаришу гвардії підполковник, впевненості не було. Просто вважав, коли буду їх контролювати, вони влаштують салют, а коли піду, поклавшись на їхню совість, тоді салюту не буде.

— А пізня стрільба з танкових гармат з цим якось пов’язана?

— Прямо пов’язана.

— Я так і зрозумів. Будемо вважати, що вам вдалося виховати у воїнів комуністичну свідомість.

На наступних зборах офіцерів командир полку за своїм звичаєм чемно лютував. З легким глузуванням він запитував командирів рот і батарей про те, як же ті мають намір далі служити, коли не здатні приборкати власних підлеглих. А на закінчення поставив мене в приклад: ось як треба командувати підрозділом, ось як треба виховувати підлеглих. Командир полку не став розкривати мій секрет. І правильно робив: нехай кожен сам шлях до успіху шукає. Та й нічого такий метод розкривати, інакше наступного разу всі почнуть з гармат стріляти, дембєлів проводжаючи. Проте начальник штабу полку не втримався і поцікавився: ну так як же вдалося дембєлів приборкати? Потрібно було щось відповідати. І я відповів:

— Метод у мене, товаришу гвардії підполковник, простий: я віддаю наказ, а вони його виконують.

Дружний регіт був мені відповіддю. Саме в той момент я зрозумів, що вписався, нарешті, в колектив, і офіцери полку взяли мене до свого гурту. Минуло зовсім небагато часу, і командир полку гвардії підполковник Бажерін нагородив мене почесною грамотою «за вміле комуністичне виховання воїнів і високу пропагандистську майстерність».

З того дня служба моя якось легше пішла.

Чотири десятки років по тому мені пишуть мої сержанти.

А я їм відповідаю.

Занепад

1

20 квітня 1978 о 21 годині 19 хвилин південнокорейський пасажирський Боїнг-707-321, відхилившись від міжнародної траси на 1700 кілометрів, з боку Баренцева моря вторгся в повітряний простір Радянського Союзу. На перехоплення була піднята пара Су-15ТМ 431-го винищувального авіаційного полку 21-го корпусу 10-ї окремої Червонопрапорної армії ППО. Слідом за першою парою була піднята друга.

Радянський льотчик капітан Олександр Босов перед самим носом порушника перетнув його курс, просигналив йому бортовими вогнями, плавно повернув на паралельний курс, наказавши порушнику прямувати за перехоплювачем. У відповідь літак-порушник різко змінив курс, намагаючись піти в бік Фінляндії. Командувач 10-ї окремої армії ППО генерал-лейтенант В.С.Дмитрієв віддав наказ порушника знищити.

О 21 годині 41 хвилину капітан Босов зробив пуск ракети, вибухом якої у південнокорейського лайнера був відірваний шматок лівого крила довжиною близько чотирьох метрів. Осколки вибуху розсікли обшивку по лівому борту, сталася миттєва розгерметизація фюзеляжу. Розуміючи, що на висоті 9 тисяч метрів це означає вірну смерть для пасажирів, південнокорейський льотчик почав різке зниження.

В цей час на екранах наземних станцій наведення з’явилася ще одна дивна ціль, яка могла бути чим завгодно, в тому числі і ворожої крилатою ракетою. По цій цілі удар ракетою завдав Су-15, пілотований старшим лейтенантом Сергієм Слободчиковим. Як потім з’ясувалося, це був той самий відірваний уламок крила.

Підбитий лайнер, знизившись до висоти в кілометр, ходив колами, вибираючи місце для посадки. Поруч кружляли перехоплювачі в готовності добити порушника в разі, коли він спробує піти за кордон. Проте той таких спроб більше не робив. Переконавшись в цьому, пілот третього Су-15 капітан А.Керефов зайняв позицію трохи попереду і трохи вище покаліченого лайнера і ввімкнув посадкові вогні. Цього разу корейський льотчик зрозумів сигнал і пішов за перехоплювачем. Радянський капітан довів південнокорейський лайнер до озера Корпіярві. Літак-порушник здійснив аварійну посадку на лід.

Південнокорейському лайнеру неймовірно поталанило.

Перший талан: йому не вдалося ухилитися від перехоплювачів. Коли б ухилився, тоді до справи підключилися б зенітні ракетні комплекси С-125 і С-200, і ніякі маневри не допомогли б.

Другий талан: пущена з радянського перехоплювача ракета наводилася на теплове випромінювання двигуна. Потрапила б вона в двигун, результат був би зовсім іншим. Але ракета всього лише відірвала шматок крила.

Третій талан: коли б шматок відірваного крила виявився трохи більшим, лайнер зірвався б в штопор.

Четверте везіння: коли б довкола було зелене море тайги, то сісти порушнику було нікуди. Але поблизу виявилося озеро.

П’ятий талан: коли б все сталося через тиждень, то лід на озері проломився під вагою такої туші. У момент торкання у літака була величезна швидкість, і брили розбитого льоду розтрощили б літак на шматки.

Але південнокорейський літак-порушник благополучно здійснив посадку.

На борту перебували 12 членів екіпажу і 97 пасажирів. Два пасажири загинули, 13 отримали поранення. Екіпаж і пасажири були евакуйовані; командир корабля і штурман були арештовані, допитані, визнали провину, після чого їх видворили за межі Радянського Союзу.

2

У ніч на 1 вересня 1983 року південнокорейський пасажирський Боїнг-747-230В, відхилившись від міжнародної повітряної траси на 280 кілометрів, порушив повітряний простір Радянського Союзу в районі Камчатки.

На перехоплення порушника була піднята пара Су-15ТМ 865-го винищувального авіаційного полку 40-ї винищувальної авіаційної дивізії 11-ї окремої Червонопрапорної армії ППО. Маневром і бортовими вогнями радянські перехоплювачі вимагали йти за ними. Порушник не підкорився і продовжував політ над Камчаткою, а потім над Охотським морем. Перехоплювачі отримали наказ на повернення.

У момент наближення до острова Сахалін на перехоплення була піднята друга пара перехоплювачів Су-15ТМ 777-го винищувального авіаційного полку тієї ж дивізії. У цей час відхилення порушника від міжнародної траси склало 500 кілометрів. Спроби примусити порушника до посадки успіхом не увінчалися. На вимоги здійснити посадку на радянському аеродромі, як і на попереджувальний вогонь автоматичних гармат перехоплювачів порушник не реагував.

Командувач військами Далекосхідного військового округу Герой Радянського Союзу генерал армії Третьяк Іван Мойсейович віддав наказ командуючому 11-ї окремої армією ППО на знищення літака в момент, коли той спробує вийти з повітряного простору Радянського Союзу.

Наказ був виконаний. Ракета, випущена з радянського перехоплювача, пошкодила хвостове оперення Боїнга. 12 хвилин південнокорейські льотчики боролися за життя літака, однак врятувати його не змогли. Літак впав в море в районі острова Монорон. На борту перебували 23 члени екіпажу і 246 пасажирів. Загинули всі.

3 вересня була опублікована заяву ТАРС про те, що південнокорейський лайнер порушив повітряний простір Радянського Союзу, покинув його, після чого «зник з екранів радарів». Тобто доля літака керівництву Радянського Союзу нібито не відома, шукати уламки потрібно за межами національної території та вод СРСР.

Через два дні під напором незаперечних доказів керівництво Радянського Союзу було змушене визнати, що літак був-таки збитий радянським перехоплювачем.

9 вересня в Москві була зібрана прес-конференція. Пояснення давав начальник Генерального штабу Збройних Сил СРСР Маршал Радянського Союзу Огарков Микола Васильович. Він розповів журналістам про те, що порушник пройшов над районами Камчатки, на яких знаходяться військові об’єкти особливої секретності. Польоти над цими районами заборонені не тільки іноземним, а й радянським цивільним літакам. Порушення повітряного простору СРСР відбулося в той момент, коли на Камчатці проводилися випробування нових видів зброї. Над нейтральними водами паралельним курсом з південнокорейським лайнером йшов спочатку один американський розвідувальний літак RC-135, потім його змінив інший літак такого ж типу. Південнокорейський літак сам по собі розвідником не був, проте він був свого роду «збудником» системи ППО Радянського Союзу. На величезному фронті від Чукотки до Владивостока були приведені в дію сотні радарів ППО, були приведені в готовність до ведення вогню десятки зенітно-ракетних батарей, підняті в повітря перехоплювачі, між командними пунктами всіх рангів йшов інтенсивний радіообмін. Американські літаки-розвідники все це фіксували. Крім того, саме в цей час над даними районом проходив американський розвідувальний супутник.

Прес-конференція нікого не переконала і хвилю гніву не збила. Ефект був зворотним. По всьому світу прокотилася серія антирадянських акцій. В Америці розлючені громадяни вигрібали з магазинів російську горілку і били пляшки об асфальт. З Канади вигнали радянську циркову групу. У Франції був зірваний концерт радянських музикантів. У європейських і азіатських столицях били шибки у вікнах радянських посольств, консульств, представництв «Аерофлоту» та інших організацій.

У вересні 1983 року всі, хто був здатний мислити самостійно, абсолютно ясно зрозуміли: роки Радянського Союзу полічені, жити йому залишилося зовсім небагато.

3

Радянський Союз був створений для великої війни. Однак після появи ядерної зброї велика війна втратила сенс. У разі виникнення така війна перетворювалася в колективне самогубство.

Для інших форм існування Радянський Союз був зовсім не пристосований. Серія млявоплинних воєн на околицях імперії ситуацію не рятувала. Без великої війни Радянський Союз був приречений на зів’янення, гниття і розпад, бо соціалістична, тобто керована державою (тобто бюрократами) економіка не витримувала конкуренції з економікою нормальних країн.

Провали в економіці комуністична пропаганда пояснювала діяльністю капосного Даллеса. Коли б не було Даллеса і його мерзенного плану, то все у нас було б чудово. І не було б у нас ні бруду на вулицях, ні смороду в під’їздах, ні повального всепроникного хамства, ні трикілометрових черг за картоплею. І наша б економіка пишно квітнула всьому світу на заздрість.

Тільки ж радянська економіка не квітнула. Ні при Даллесові, ні до нього, ні після. Убогість економічної системи, створеної товаришем Леніним, чітко проступало навіть в переможних повідомленнях центральних радянських газет. Тієї інформації, яка містилася в газетах, було цілком досить, щоб зрозуміти повну неспроможність нашої ненормальної системи.

На вигляд все у нас було влаштовано майже як у людей: були міністри і міністерства, був уряд і навіть щось нагадувало парламент. Однак вся влада належала Комуністичної партії Радянського Союзу. Точніше, її Центральному Комітету. Ще точніше — Політбюро Центрального Комітету. У момент утворення в Політбюро було п’ять членів і три кандидати. З роками і десятиліттями кількість членів збільшилася до десяти-дванадцяти, а число кандидатів до п’яти-восьми. Вся влада перебувала в руках цих товаришів; вони і приймали всі рішення. Особливий наголос треба зробити на слові всі.

Політбюро збиралося в будь-який час, коли траплялося щось, що виходить за рамки звичного. Коли нічого незвичайного не відбувалося, засідання Політбюро проходили раз на тиждень в четвер. Тому щоп’ятниці «Правда», «Ізвестія», «Труд», «Радянська Росія», «Червона Зірка» та всі інші газети повідомляли нам, що вирішили вожді на своєму черговому засіданні.

Психологи встановили, що більшість людей починають перегляд свіжої газети з правого верхнього кутка. Тому на першій сторінці кожної центральної газети, на самому видному місці, в тому самому правому верхньому кутку поміщали повідомлення про засідання, що відбулося напередодні.

Коли вже ми завели мову про збитий в 1983 році південнокорейський пасажирський літак, відкриємо газети цього року. Ось хоча б за 15 квітня. У правому верхньому кутку — заголовок великими літерами: «У Політбюро ЦК КПРС». Далі перелік ухвалених рішень. Серед них:

Схвалено пропозиції Ради Міністрів СРСР про зниження державних роздрібних цін наряд товарів народного споживання. Зокрема, знижуються ціни на окремі види чоловічих і жіночих зимових пальто, хутряних комірів, вовняних хусток і деякі інші товари.

Що це?

Це смертний вирок Радянському Союзу.

У царя Миколи будь-який дрібний купчик, нікого не питаючи, знижував ціну, коли товар залежався. А в Радянському Союзі директор найбільшого магазину, будь то ГУМ, ЦУМ або «Дитячий світ», права такого не мав. Скажу більше: такого права не мав ні начальник управління «Мосодяг», ні навіть його шеф, начальник Головного управління торгівлі Московського міського виконавчого комітету товариш Трегубов Микола Петрович. Знизити ціну на «деякі види чоловічих і жіночих зимових пальто» не мали права ні міністри торгівлі 15 союзних республік, ні сам міністр торгівлі СРСР товариш Струєв Олександр Іванович.

Скінчилася зима, сніг зійшов, травичка зеленіє, сонечко блищить, середина квітня, в магазинах і на складах — поклади зимових пальто, комірів, хусток, калош і валянок. Їх взимку ніхто не купив, бо якість паскудна, а ціна непомірна. Зберігати все це до наступної зими одні збитки. Та немає міністр торгівлі наддержави такої влади, щоб трохи ціни зменшити.

Та коли б тільки у нього. Головою Ради Міністрів СРСР на той момент був член Політбюро ЦК КПРС товариш Тихонов Микола Олександрович. У нього був перший заступник і дванадцять заступників. Крім них до складу уряду входили Голови Рад Міністрів п’ятнадцять союзних республік (Росії, України, Казахстану, Білорусії, Грузії, Узбекистану і так далі), 64 міністри і 20 голів державних комітетів.

Державні комітети — це ті ж міністерства, тільки під іншою назвою. Деякі з комітетів за своєю потужністю різко перевершували будь-яке міністерство. Наприклад, розпорядчого ресурсу Державний плановий комітет (Держплан СРСР) мав більше, ніж всі міністерства разом узяті. А влада Комітету державної безпеки (КДБ) була майже безмежною. Проте ні ресурс Держплану СРСР, ні могутність КДБ не було достатніми для того, щоб після завершення сезону знизити ціни на залежаний товар.

Зрозуміло, що й Голова Ради Міністрів СРСР не мав права змінити ціну на вовняні хустки, які нікому даром не потрібні. До речі, він не мав права змінити ціну і на інші товари — голки, сірники, шнурки для черевиків, гумові чоботи і все інше. Та й всі члени уряду, зібравшись разом, такого права не мали. А це, повторюю, сам глава уряду, 13 заступників, включаючи першого, 15 глав урядів союзних республік, 64 міністри і 20 голів Державних комітетів.

Заради спрощення я не брав до уваги голови правління Державного банку СРСР, начальника Центрального статистичного управління та інших товаришів, які також входили до складу уряду нашої великої Батьківщини.

Під керівництвом кожного міністра — потужна структура управління з сотнями, а то й з тисячами високооплачуваних експертів. Всі члени уряду їздили в блискучих лімузинах, в народі іменованих членовозами, всі з мигалками, все під охороною ГБ. Всі члени уряду були оточені заступниками, помічниками, радниками, секретарями, референтами, друкарками, телефоністками, стенографістками. Для членів уряду — персональні державні дачі, закриті поліклініки і госпіталі, де вони поправляли своє дорогоцінне здоров’я, закриті санаторії, в яких вони відпочивали від праведних трудів, закриті розподільники, в яких діяв головний принцип комунізму: кожному — за потребами.

Але, навіть зібравшись разом, всі вони не могли знизити ціну на минулорічні пальто самої мерзенної якості. І не міг нічого вдіяти ні Держплан СРСР, ні сам Комітет державної безпеки. Всі ці товариші титанічним зусиллям свого колективного розуму могли лиш підготувати пропозицію і внести її в Політбюро.

Тепер найголовніше: член Центрального Комітету, який відповідав за легку промисловість і торгівлю, також права не мав приймати рішення такої важливості. І член Політбюро, який направляв і контролював роботу цього члена ЦК, також такого права не мав. Скажу більше: сам Генеральний секретар Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу товариш Андропов Юрій Володимирович рішення такої важливості самостійно приймати не насмілювався. Аби зайвого клопоту на себе не брати. Ось збереться Політбюро, тоді всі разом і вирішимо, по-братерськи розділивши відповідальність.

У Політбюро вирішувалися взагалі всі питання. Викривати товариша Сталіна чи звеличувати? Вводити війська в Афган чи виводити? Робити бомби з урану чи з плутонію? Посилати в космос людину чи собаку? Перегороджувати Ангару чи Єнісей? Робити цвяхи чи болти? А скільки і яких? Купувати зерно в Канаді чи в Австралії? Годувати тим зерном В’єтнам чи Кубу, Анголу чи Нікарагуа? Коли годувати і тих, і інших, та й ще цілу ораву нахлібників, то за якими нормами? Поставити на чолі Угорщини товариша Імре Надя чи замочити його в сортирі? Приймати на озброєння Су-25 чи Іл-102? Розгорнути навколо Москви армію ППО чи цілий округ? Озброїти її комплексами С-75 чи С-200? А якщо обома, то в яких кількостях? А кого командувачем поставити? А яке йому звання присвоїти?

З усіх питань — до Політбюро. Включаючи ціни на трамвайні квитки, шкарпетки і шапки, ковдри та подушки, чайники і презервативи.

Відбувалося це через те, що кожен начальник в соціалістичному суспільстві прагнув відповідальністю себе не обтяжувати, перекладаючи її на плечі вищих. З одного боку, товариші в Політбюро підгрібали всю владу під себе. З іншого боку, все нижчі вожді відповідальність за прийняття рішень з почуттям глибокого задоволення з себе знімали, перепихуючи її все вище і вище. Проте й там, на самому верху, спритні вожді на себе відповідальність персональну брати не поспішали. Під повідомленнями про епохальні рішення про зниження цін на «деякі види пальто», як і під рештою всіх повідомлень подібного роду, підписи членів Політбюро відсутні.

Тобто: вирішував безликий орган, але ніхто конкретно за це не відповідав.

Досить цікаво, що повідомляли нам не всі рішення Політбюро, а тільки деякі. І тільки хороші. Про зниження цін на вовняні хустки — в правому верхньому кутку. А до зими підвищення цін на ті ж хустки немов відбувалося самою собою, без втручання Політбюро. Принаймні, нам про це не доповідали.

4

Після того, як був збитий південнокорейський лайнер, всі, хто був здатний мислити самостійно, раптом чітко зрозуміли: Радянський Союз скоро завалиться.

Тим, на чиїй пам’яті все це відбувалося, пояснювати нічого не потрібно. А у молодого покоління можуть виникнути питання: чи ж є хоч якийсь зв’язок між збитим у вересні 1983 р. південнокорейським лайнером і крахом Радянського Союзу в серпні 1991 року? І який стосунок до краху Радянського Союзу мало зниження цін на минулорічні хутряні коміри? Чи є тут хоч якийсь зв’язок?

Є зв’язок! Найпряміший.

1 вересня 1983 Радянська Армія, знищуючи порушника в повітряному просторі своєї країни, діяла абсолютно правильно! Однак у владі Радянського Союзу відбувався постійний, жорстокий і невблаганний негативний відбір. З кожним разом на чолі держави опинявся все більш і більш нікчемний і боягузливий вождь. Дійшло до того, що в листопаді 1982 року Генеральним секретарем Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу став якийсь Андропов Юрій Володимирович. За дурість і боягузтво його зневажали всі, навіть чекісти, з струнких рядів яких він походив.

У 1979 році Андропов, ще будучи головою КДБ СРСР, стояв на чолі групи членів Політбюро, які наполягли на введенні військ Радянської Армії до Афганістану. Щоб на таке зважитися, особливої хоробрості не потрібно було. І розуму також. Ось і зважилися. У відповідь народ Афганістану, спочатку неохоче і невпевнено, взявся за зброю. І вже більше ніколи її з рук не випускав. Афган розпався на безліч областей, контрольованих польовими командирами, які воювали не тільки проти радянських визволителів, а й між собою.

От тільки кожному дрібному вождеві необхідно було годувати своє військо. Гроші потрібні. Великі гроші. Вихід був знайдений. На просторах Афгану раптом маковим квітом буйно розквітло виробництво наркоти. Щоб наркоту збувати, потрібно розгорнути торгову мережу, метастази якої проникли до багатьох країн, перш за все — до Радянського Союзу. Це в свою чергу потягнуло за собою підкуп прикордонників, митників, великих партійних начальників. Процес пішов.

Затяжна війна без будь-якої надії на перемогу мала безліч наслідків, і всі вони були негативними — перш за все, для Радянського Союзу. Війна зірвала людські маси з величезних територій Афганістану і жбурнула в табори біженців до сусідніх країн. Ці табори незабаром стали розсадниками міжнародного тероризму, замішаного на релігійному фанатизмі самого крайнього спрямування. Зараза ця розповзлася сусідніми країнами і усім світом.

А тим часом товариш Андропов впевнено розчищав шлях до трону. Дорвавшись до верховної влади, він розгорнув по всій країні боротьбу за трудову дисципліну. За його наказом міліція, а також особи в цивільному з Луб’янського відомства і їхні добровільні помічники, в народі іменовані стукачами, в робочий час влаштовували облави в кінотеатрах, лазнях, магазинах, на ринках і просто на вулицях. Зупиняли чоловіків і жінок, вимагали документи і пояснення, чому вони не на роботі. Своїм тупим поліцейським мозком товариш Андропов не зміг втямити, що людину можна ланцюгами прикувати до самоскида чи до бульдозера, до верстата чи підйомного крана, можна під конвоєм водити до сортиру і під конвоєм повертати на робоче місце, проте змусити людину продуктивно працювати неможливо, коли немає у неї стимулів, коли немає інтересу і резону працювати наполегливо і цілеспрямовано.

Економічні проблеми країни Андропов намагався вирішити поліцейськими методами. Він вимагав підвищувати відповідальність керівників усіх ступенів і рангів за прийняті рішення, однак на себе ніякої відповідальності не брав. У нього не вистачало хоробрості навіть для того, щоб особистим розпорядженням знизити ціни на торішні, нікому не потрібні валянки, що залежалися. Рішення такої важливості приймалися тільки всім складом Політбюро, щоб відповідальність «розверстати» на всіх.

5

І ось 1 вересня 1983 радянський Су-15ТМ завалив південнокорейський лайнер.

Армія — сторожовий пес держави. Коли в будинок вдерся злодій, хороший пес на нього кидатися не буде. Злодій може забрати все, що йому сподобалося, однак піти пес йому не дозволить. Лиш тільки злодій попрямує до дверей, ласкавий песик з’явиться з-під столу і ввічливо вищириться: порву, не випущу!

Саме так діяла система ППО СРСР 1 вересня 1983 року. Поки лайнер знаходився в повітряному просторі країни, йому пропонували здійснити посадку на радянський аеродром для розгляду, навіть вели попереджувальний вогонь, проте не збивали. А лиш тільки порушник попрямував до виходу, перехоплювачі ППО не дозволили йому піти безкарно.

Як мали б чинити вожді Радянського Союзу, отримавши повідомлення про те, що трапилося? Дуже просто. Негайно, в ту ж хвилину треба було опублікувати заяву уряду СРСР: наш повітряний простір порушив іноземний літак, на вимогу здійснити посадку не реагував, наказом уряду СРСР літак збитий! Уряд Радянського Союзу заявляє, що кожний порушник, який не підкорятиметься законним вимогам, буде збитий при спробі уникнути покарання за свій злочин.

Від уряду Південної Кореї слід вимагати пояснень, вибачень, покарання винних і матеріальної компенсації за витрату палива, боєприпасів і льотного ресурсу, витрачених на знищення порушника.

Наступного дня слід оголосити, що при захисті священних рубежів нашої Батьківщини відзначилися генерали і офіцери Радянської Армії, всі вони представлені до високих державних нагород. Батьківщина знає своїх героїв. Батьківщина їх не забуде!

6

А товариш Андропов перепудився. Насамперед він наказав повідомити, що ні він сам, ні його мудрі соратники по Політбюро про долю літака нічого не знають. Знають тільки те, що літак, порушивши повітряний простір Радянського Союзу, благополучно і без перешкод цей простір покинув, а вже потім «зник з екранів».

Це повідомлення було злочином Андропова проти Радянського Союзу. Радянські вожді, Андроповим очолювані, заявили світу буквально наступне: порушуйте наш повітряний простір, літайте над ним без дозволу по кільканадцять годин, перетинаючи його вздовж і поперек, вас ніхто не зачепить. Ось бачите, порушник бовтався в нашому небі стільки, скільки хотів, пішов безкарно, його ніхто і пальцем не зачепив. А що з ним сталося далі, знати не знаємо.

І коли вже почав брехати, то стій на своєму. Однак збрехавши, товариш Андропов відразу ж розколовся. Андропов відразу змінив свідчення. При цьому сам Андропов під телекамери не вийшов. Він виштовхнув на сцену начальника Генерального штабу Маршала Радянського Союзу Огаркова:

поясни світовій пресі, що це взагалі-то твоїх рук справа і справа рук твоїх підлеглих. Андропов і вся очолювана ним держава на ймення Союз Радянських Соціалістичних Республік від відповідальності за вчинене ухилилися. Нехай армія відповідь тримає: йди, песик, поясни розгніваним корешам потерпілого, навіщо ти злодію дупу покусав.

Генеральний штаб — мозок армії. І ось начальник генерального штабу збройних сил великої держави, ніби на педраді школяр, який нашкодив, виправдовується перед нахабними журналюгами з ворожого світу: так у нас на Камчатці випробування нової зброї проходили; американці, знаючи про це, саме в цей час супутники розвідувальні над забороненими зонами ганяли, і розвідувальні літаки паралельними курсами йшли...

Кому яке до цього діло? Літак нахабно порушив наш повітряний простір, і цього досить! Були в тому районі випробування або просто олені по тундрі бігали, не ваше діло! Є поняття суверенітету. Порушив — отримуй!

Та Андропов наказав виправдовуватися...

7

Рішення збити літак-порушник прийняв командувач військами Далекосхідного військового округу Герой Радянського Союзу генерал армії Третьяк Іван Мойсейович. Той самий Третьяк, який потрапив на війну вісімнадцятирічним лейтенантом, не пропустивши жодної службової сходинки, став підполковником, командиром гвардійського стрілецького полку у віці... 21 року. Війну завершив, маючи сім (!) бойових орденів, серед них два полководницьких. І Золоту Зірку Героя Радянського Союзу отримав на війні, а не з нагоди чергового ювілею.

1 вересня 1983 генерал армії Третьяк, наказавши збити порушника повітряного простору, звалив на себе тягар непомірної відповідальності.

Коли генерал армії Третьяк вчинив правильно, його слід було нагороджувати!

Коли генерал армії Третьяк вчинив неправильно, його слід було знімати з посади і судити.

Що ж зробив Андропов?

Він не зробив нічого. Генерал армії Третьяк, який прийняв на себе непомірний тягар рішення захищати честь Батьківщини, не був ні нагороджений, ні покараний. Всій Радянської Армії Андропов тим самим повідомив: хлопці, захист Батьківщини — ваша особиста справа. Дійте як знаєте, тільки мене в ваші діла не вплутуйте.

Однак держава була просто зобов’язана якось реагувати на те, що трапилося. Коли наші вожді вважали, що допущена трагічна помилка, то слід, не називаючи прізвищ, оголосити, що всі винні будуть притягнуті до відповідальності, в тому числі й кримінальної. Коли ж вожді вважали, що Радянська Армія діяла правильно, то слід було твердо стояти на своєму: так, збили і будемо збивати, а тих, що відзначилися (знову ж таки, не називаючи прізвищ) нагороджуємо і будемо нагороджувати. Тільки товариш Андропов, підібгавши хвіст, сховався і мовчав. Притихли і всі інші вожді.

І ось всій Радянської Армії, від рядового солдата до міністра оборони, головоломка: так що ж робити наступного разу? Збивати чи не збивати? За знищення порушників нагороджують чи карають? Радянська Армія потрапила в ситуацію вірного пса, якому раптом стало абсолютно не зрозуміло: кусати злодія за дупу на вході або на виході? Чи, хвостом виляючи, відпускати з миром?

Уже після краху Радянського Союзу стало відомо, що майор Геннадій Осипович, який збив літак-порушник, був нагороджений орденом Червоної Зірки. Однак нагороджений таємно. Щоб ніхто не дізнався.

У вересні 1983 року ім’я льотчика можна було і не називати. Та про те, що льотчик, який виконав наказ Батьківщини, нагороджений, слід голосно заявити на весь світ. Приховуючи сам факт нагородження, Андропов тим самим побічно визнавав, що Радянська Армія діяла неправильно, отже, він визнавав провину Радянського Союзу.

У всі часи вартовий на посту, чи то біля бойового прапора полку чи на державному кордоні, біля командного пункту чи біля складу боєприпасів, біля ракетного ангару чи біля стоянки літаків, чітко знав, що йому необхідно робити в разі проникнення порушника на об’єкт, який охороняється: попередити, що буде застосована зброя, зробити попереджувальний постріл і, коли не допомагає, бити на ураження! Валити без пощади! Ніяких варіантів!

Вартовий, який застосував зброю для захисту об’єкту, що охороняється, перебував під особливим захистом закону. Вартового нагороджували, коли його дії відповідали вимогам Статуту, якими б не були наслідки цих дій. І вартовий ні перед ким не мав виправдовуватися.

Змусивши начальника Генерального штабу Збройних Сил СРСР виправдовуватися перед зграєю нахабних іноземних журналюг, тобто перед усім світом, за правильні дії Радянської Армії, Андропов фактично зруйнував механізм самозахисту держави.

Мораль: держава, вожді якого зняли з себе персональну відповідальність не тільки за захист суверенітету країни, а й за вирішення питань зниження цін на залежаний товар в сільських крамницях, довго існувати не могла. Тим більше, що продовжував діяти невблаганний фільтр негативного відбору, який призводив до того, що нагорі виявлялися ще більш бездарні, безвідповідальні і боягузливі вожді. На місце Андропова став старий Черненко. І негайно ж, слідом за ним — улюбленець і висуванець Андропова товариш Горбачов Михайло Сергійович.

Суцільна темінь

1

28 травня року з невеликого аеродрому в Фінляндії злетів маленький літачок Cessna-172. Він перетнув Фінську затоку, увійшов до повітряного простору Радянського Союзу і взяв курс на південний схід. На перехоплення були підняті два винищувачі Су-15ТМ. Вони виявили порушника і супроводжували його. Різниця в швидкостях і висотах польоту величезна. Стежити із надзвукового перехоплювача за крихітним літачком, який плентається над верхівками сосен і лініями електропередач, вельми важко. Тому перехоплювачі проносилися над порушником, проскакували далеко вперед, розверталися і знову проносилися над ним. У повітря була піднята друга пара, потім третя, приймаючи контроль за порушником як естафету.

Порушник йшов уздовж залізничної магістралі Ленінград-Москва, використовуючи її в якості орієнтира. Два перехоплювача довели порушника до самої Москви. Літати над Москвою вони не мали права. А маленький літачок дочовгав до Кремля, пройшов над Червоною площею, ледь не чіпляючи гвинтом роззяв, розвернувся, сів на Великому Москворецькому мосту, викотився до собору Василя Блаженного і вимкнув двигун.

Зібралися цікаві. Підійшли охоронці порядку, які нічого не розуміли, поцікавилися, що відбувається. Вони знали, як поводитися з хуліганами і п’яницями, порушниками дорожнього руху та іншими порушниками спокою. Та не було ніяких інструкцій, де йшлося про те, що слід робити з іноземним літаком, який приземлився біля Спаської башти Кремля, з воріт якої в будь-яку хвилину міг вискочити кортеж членовозів, що везуть головних начальників нашої великої Батьківщини і всієї непорушної соціалістичної співдружності. Хтось кудись дзвонив і щось доповідав. Хтось на тому кінці дроту відмовлявся що-небудь розуміти.

Проте незабаром схаменулися. Біля літака з’явилися ввічливі люди в цивільному, льотчика попросили пройти, літак оточили, підходи до площі перекрили, роззяв розігнали. Порушником виявився вісімнадцятирічний громадянин ФРН Матіас Руст.

Вибухнув скандал. Центральні газети Радянського Союзу оголосили на весь світ: система протиповітряної оборони країни нікуди не годиться, і взагалі в Радянській Армії повний розвал.

2

Тепер звернемо нашу загострену пролетарську увагу на дрібну, ніким не помічену деталь. Давайте задамо собі питання: чого це раптом рідна комуністична преса так збудилися? Що трапилося?

Прилетів літачок. Кого-небудь убив? Ні. Що-небудь поламав? Також ні. В чому проблема? Сів біля Червоної площі? Неприємно. Тільки ж в Америці подібні речі відбуваються постійно. І в Британії. І у Франції.

Одного разу в Вашингтоні якісь хвацькі хлопці без дозволу піднялися на купол Капітолію. У Лондоні якийсь пройдисвіт, минувши охорону, вдерся в Букінгемський палац. Страшно сказати, в чиї покої. У Парижі якийсь дядько на маленькому літачку пролетів під Тріумфальною аркою.

Цей текст я сів писати 23 вересня 2014 року. Ось, наприклад, що сталося минулого тижня.

16 вересня 2014 року президент США Барак Обама відвідав медичний центр в Атланті. Разом з ним в ліфті виявився сторонній, який знімав президента США на мобільний телефон. Охоронці натякнули нахабі: пофотографував, і вистачить. Нахаба на переконливу пораду припинити зйомку не реагував.

І тоді охорона вирішила поцікавитися, а хто він такий, цей нахрапистий дядько? Відтерли до стінки, розібралися. Виявилося, у мужика три судимості за розбійні напади, в кишені — пістолет. Хотів би я подивитися на стороннього, нехай навіть без пістолета і судимостей, який спробував би увійти до ліфта разом з найдрібнішим членом Політбюро Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу!

Через три дні, 19 вересня 2014 року, якийсь Омар Гонзалес, озброєний, як сказано в обвинуваченні, «смертоносною зброєю», перескочив через огорожу Білого дому, розштовхав охорону і проник до Східної зали, в якій президент США зазвичай робить офіційні заяви. З президентом США Гонзалес розминувся на кілька хвилин.

Такі новини на перші сторінки газет не потрапляють. Це звичайна буденна хроніка. Все це — новини для останніх сторінок. Два ці приклади навів тільки тому, що вони сталися в той самий час, коли я працював над новим виданням цієї книги. Коли б я писав ці рядки роком раніше, то знайшов би інші приклади, настільки ж вражаючі.

Ні в Америці, ні в Британії, ні у Франції, ні в інших країнах на такі дрібниці уваги не звертають. Чому ж преса Радянського Союзу впала в істерику через якийсь літачок, який не загрожував ні безпеці країни, ні життю наших обожнюваних вождів?

Так ось: сенсація полягала не в тому, що літачок приземлився, а в тому, що радянська преса завила.

Наближалася 70-я річниця захоплення влади комуністами. За всі ці 70 років газети та журнали жодного разу не обзивали збройні сили країни нінащо непридатними. Правда, в 1956 році Микита Хрущов на закритому засіданні XX з’їзду КПРС повідав про неготовність до війни, однак зроблене це було на закритому засіданні і через 15 років після того, що сталося. І цілив Хрущов зовсім не в Радянську Армію, а особисто в товариша Сталіна.

А тут прилетів літачок, і раптом всі радянські газети немов з ланцюга зірвалися. Кому ж ці газети належали? Правильно: державі. Тобто уряду, який цією державою заправляв. Точніше, товаришам з Політбюро, які діяльність уряду направляли та контролювали.

Ще точніше — Генеральному секретареві Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу товаришу Горбачову Михайлу Сергійовичу. І повідомляли всі ці «Ізвєстія» та «Правди», «Труди» і «Огоньки» тільки те, що товариш Горбачов та інші товариші їм пропонували повідомляти. Крок вбік вважався втечею: конвой стріляв без попередження.

Але, можливо, в 1987 році в Політбюро гору взяли правдолюби, які вирішили говорити одну тільки правду, повну правду і нічого, крім правди?

Аж ніяк.

3

За 13 місяців до польоту Руста, 26 квітня 1986 року, о 1 годині 23 хвилини в Чорнобилі бабахнув реактор. У Політбюро сиділи все ті ж правдолюбні товариші. Однак тоді вони не поспішали сповістити підвідомчий народ і все прогресивне людство про найстрашнішу ядерну катастрофи у всій світовій історії. Вожді мовчали.

Про катастрофу світ міг би й не дізнатися, як не дізнався він свого часу про атомну катастрофу на комбінаті «Маяк» 27 вересня 1957 року. Про аварію на «Маяку» світ дізнався тільки через три з половиною десятка років і тільки тому, що Радянський Союз розвалився і розсипався, оголивши деякі свої таємниці. Так було б і з Чорнобилем, та на атомній електростанції в Швеції чомусь завили сирени, які сигналізують про потужний витік радіації. Кинулися шведи на своїх реакторах витік шукати, проте нічого не знайшли. Глянули навкруги, сусідів питанням спантеличили: чи не від вас принесло? І ось тільки після цього 28 квітня о 21:00 прозвучало повідомлення ТАРС. Ось його повний текст:

На Чорнобильській атомній електростанції стався нещасний випадок. Один з реакторів отримав пошкодження. Вживаються заходи з метою усунення наслідків інциденту. Постраждалим надана допомога. Створено урядову комісію для розслідування того, що сталося.

Звернемо увагу на наступні моменти.

Перший: у повідомленні ТАСС не названа дата події. Інакше виникло б питання: а що це ви, дорогі товариші, майже три доби сором’язливо мовчали?

Другий: в повідомленні нічого не говориться про загиблих.

Третій: автори цього повідомлення забули згадати про евакуацію тисяч жителів міста Прип’ять і навколишніх населених пунктів. Відсутність згадок про евакуацію створювала у слухачів абсолютно хибне враження про те, що трапилося. Немає евакуації — значить, нічого серйозного.

Четвертий: було сказано, що постраждалим надана допомога. Сказано це в минулому часі — допомога вже надана. Тобто: все найгірше позаду, нема про що більше турбуватися.

П’ятий момент: один з реакторів отримав пошкодження... Та там ніякого реактора не залишилося! І всю будова рознесло. І всі інші реактори доведеться глушити. І місце це прокляте залишати назавжди. І 200 тисяч квадратних кілометрів території загиджені радіоактивною гидотою на століття.

4

І ось через рік після вибуху реактора в Чорнобилі біля Червоної площі приземлився літачок. Ніхто не загинув. Ніяких необоротних наслідків для природи. Ніяких матеріальних втрат. А найправдолюбніша радянська преса завила.

Руст приземлився о 19 годині 10 хвилин. Навряд чи поруч в той момент виявився іноземний кореспондент. А коли б і виявився, то на його замітку звернули б уваги не більше, ніж на повідомлення про озброєного пройдисвіта поруч з президентом США або про непроханого гостя в покоях Букінгемського палацу. Сенсацією ця подія стала на сторінках радянських газет, на екранах радянських телевізорів. Наші редактори і журналісти, такі сором’язливі, коли мова йшла про найстрашнішу ядерну катастрофу XX століття, раптом разом осміліли, раптом разом кинулися копати і ганити Радянську Армію.

Не дрімали й вожді. На третій день після приземлення закордонного гостя Генеральний секретар Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу товариш Горбачов Михайло Сергійович підписав рішення Політбюро про усунення Героя Радянського Союзу Маршала Радянського Союзу Соколова Сергія Леонідовича з посади міністра оборони СРСР. Тим же рішенням двічі Герой Радянського Союзу головний маршал авіації Колдунов Олександр Іванович був знятий з посади Головнокомандувача військами ППО СРСР. Лавами Радянської Армії покотилася каламутна хвиля усунень від обов’язків і знижень в званнях і посадах командирів усіх рангів, від найвищих до найнижчих.

Ось саме з цього моменту сенсація стала світовою: покваптеся побачити! Демократ Горбачов зміщує дурних маршалів, які не здатні захистити суверенітет власної країни!

5

Іноземний літак, який порушив повітряний простір СРСР і без дозволу приземлився в районі Червоної площі, став останнім цвяхом в домовину Радянського Союзу.

Над нашою військовою слабістю потішався весь світ. Ми знову пошилися в дурні.

Південнокорейський літак, який порушив в 1983 році повітряний простір Радянського Союзу, був збитий, і тому нас називали вбивцями, варварами, звірами.

Німецький літак, що порушив в 1987 році повітряний простір Радянського Союзу, не був збитий, і тому нас називали кретинами, ідіотами, ні на що не здатними дурнями.

І ніхто не заперечив Горбачову, за наказом якого була роздута ця підла сенсація.

Але ж система ППО Радянського Союзу і в даному випадку діяла абсолютно правильно!

Перш за все, було визначено, що повітряний простір порушив спортивний літачок. Це був явно не носій ядерної зброї, загрози для безпеки країни він не становив.

По-друге, літачок прямував до центральних районів країни, віддаляючись від кордонів. Коли спробує повернутися, замочимо на виході. Однак спроб повернутися назад літачок не робив. У нього мало скінчитися паливо, і він хочеш-не-хочеш приземлився б де-небудь всередині країни. Хто б міг припустити, що він приземлиться в районі Червоної площі! І хто б міг припустити, що Горбачов роздує цю подію до світової сенсації!

Тепер уявімо, що наша система ППО збила цей літачок на вході. Яке б виття підняла іноземна преса! Летить легенька бабка, загрози не представляє, втекти через кордон не намагається, а вони, звірі, її знищують! Хто б в цьому випадку перед іноземними журналістами відповідь тримав? Не сам же товариш Горбачов Михайло Сергійович! І ніхто з членів Політбюро під телекамери не вийшов би. Вони знову виставили б Радянську Армію на принизливі пояснення.

І хто, заваливши цей літачок на вході до нашого повітряного простору, зміг би потім довести, що німецький пройдисвіт летів прямо на Червону площу?

6

Після приземлення Руста слід задати питання нашим вождям: громадяни-товариші, хто з вас персонально ставив завдання Радянської Армії валити порушників повітряного простору на вході?

Радянська Армія, коли пам’ятаєте, це вірний пес, що в підворітті живе. Не всі офіцери квартирами забезпечені навіть після 25 років бездоганної служби. Проте армія, вірна обов’язку, зробить все, що їй накажуть. Так хто з вас наказував збивати іноземні літаки, які не роблять спроб вирватися з нашого повітряного простору та уникнути відповідальності?

Радянська Армія завалила південнокорейський лайнер на виході. Їй за те ніхто спасибі не сказав. Замість цього Радянська Армія в особі начальника свого Генерального штабу була змушена відповідь тримати за свої дії перед зграєю нахабних продажних іноземних журналістів.

А коли Радянська Армія почне валити на вході, хто за це відповідатиме?

28 травня 1987 Радянська Армія діяла відповідно до вказівок, які отримала від керівництва країни: не збивати, коли порушник не становить загрози безпеці країни і не намагається вирватися назад за наші рубежі.

Так ось, міністр оборони Маршал Радянського Союзу Соколов, Головнокомандувач військами ППО головний маршал авіації Колдунов, інші генерали і офіцери були усунуті зі своїх постів не тому, що не справлялися зі своїми обов’язками, а тому, що Горбачову потрібно було поставити на пост міністра оборони людину, здатного кинути танки на захоплення Москви.

Ми можемо сперечатися, чи був політ Руста підготовлений за наказом Горбачова чи здійснений німецьким телепнем за власною ініціативою, та немає жодних сумнівів в тому, що Горбачов даною подією скористався для заміни керівництва Радянської Армії бажаними йому людьми, здатними кинути армію проти власного народу. Заради такої зміни керівництва Горбачов пішов на те, щоб зганьбити Радянську Армію на весь світ. Повторюю: сенсація виникла в радянських засобах масової інформації, повністю підконтрольних Центральному Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу, Генеральним секретарем якого був Горбачов Михайло Сергійович.

Сенсація перетворилася на світову не після того, як сів літак, а після того, як Горбачов зняв міністра оборони і Головкома ППО. Тільки тоді світова преса й стрепенулася: ось бачите, як дурні ці російські маршали і генерали, порушника свого повітряного простору збити не здатні!

* * *

Після того, як Горбачов заради збереження своєї влади, виставив Радянську Армію на посміховисько всьому світу, в рядах захисників Батьківщини різко поменшала кількість бажаючих захищати комуністичну владу.

Радянська Армія отримала ще один урок: захищай священні рубежі Батьківщини або ж не захищай, збивай порушників або ж не збивай, все одно правителі Радянського Союзу на себе відповідальність не візьмуть, все одно власну армію на весь світ зганьблять. То чи є сенс зберігати таку владу?

Після польоту Руста Радянський Союз ще стояв, немов зогнилий зсередини баобаб. Проте стояти йому залишалося зовсім недовго.

Фінал

1

Товариш Горбачов правив Радянським Союзом 2333 дня, з 11 березня 1985 року по 24 серпня 1991 року. Правив по триєдиній формулі: гласність, перебудова, прискорення. За шість з половиною років він збільшив зовнішній борг Радянського Союзу з 31,3 до 70,3 мільярдів доларів. Потрібно відзначити, що в ті часи долар мав куди більшу вагу, ніж зараз.

Іншими словами, за кожен день правління Горбачова, без відпусток, вихідних і свят, країна займала за кордоном понад 16 мільйонів доларів. Біда в тому, що Горбачов занурював країну в борги не рівномірно, а з прискоренням. Як і було оголошено. Починав потроху — мільярд на рік або трохи більше. Потім втягнувся.

Попутно товариш Горбачов процвиндрив золотий запас країни: в кінці серпня 1991 року в державних сховищах залишалася 241 тонна золота.

Щоб приховати розмах злодіянь кремлівських вождів проти народу своєї країни, захисники комунізму навмисно заплутали питання про те, яким же був золотий запас Радянського Союзу на момент приходу до влади Горбачова і його команди. На тему золотого запасу країни гласність не поширювалася. В даний час золотий запас Радянського Союзу на момент вступу Горбачова на посаду головного комуніста оцінюють в діапазоні від 719,5 до 2511 тонн, а деякі джерела — навіть в 5000 тонн. Достовірно відома інша цифра: за час правління Горбачова в Радянському Союзі було видобуто 1275,8 тонн золота.

Давайте візьмемо мінімальну оцінку величини золотого запасу, що дістався Горбачову, і додамо те, що було видобуте при ньому. Отримаємо, що в його розпорядженні було 1995,3 тонн золота. Це, повторюю, за найскромнішими розрахунками. А залишив він 241 тонну.

Питання: де решта? Куди пропали 1754 тонни радянського золота?

Коли це золото розділити на термін правління Горбачова, то виходить, що кожного дня (знову ж таки, без відпусток, вихідних і свят) країна витрачала по 750 кілограмів золота. Коли ж виходити з того, що в спадок Горбачов отримав не 719 тонн золота, а 2511, тоді, з урахуванням здобутого при ньому, в його розпорядженні було 3786,8 тонн золота, а витрачала країна по півтори тонни в день. Точніше, по 1623 кілограми. У будь-якому випадку, навіть коли рахувати по самому мінімуму, товариш Горбачов встановив світовий рекорд з витрачання золотого запасу, який, сподіваюся, ніколи не буде побитий. Не забудемо, що золото він витрачав також не рівномірно, а з диявольським прискоренням.

Точнісінько так само Горбачов процвиндрив державні запаси алмазів, платини, срібла. Резерви іноземної валюти на момент відсторонення Горбачова від влади були витрачені повністю. А країна ж викачувала з надр і гнала на продаж вичерпні ресурси сотнями мільйонів тонн і сотнями мільярдів кубів.

Це не все. Коли комусь потрібні наші природні скарби, нехай спробують якимось чином заробити мільярди наших рублів і на ті рублі купують нафту, газ і все інше. Або нехай платять золотом.

Але нам платили папером.

Молодому поколінню в це важко повірити, та від правди нікуди дітися: всупереч інтересам країни і її народу, Горбачов продавав нафту і газ не за російські рублі, а за американські долари!

Спробуйте приїхати в Америку і купити тонну сталі, кубометр лісу або просто окраєць хліба за наші рублі. А ось американці друкували долари і на них скуповували у нас все, що їм подобалося. І Горбачов на це погоджувався! Тобто він абсолютно відкрито, ні від кого не ховаючись, працював на Америку! Продаючи ресурси за іноземну валюту, він підтримував економіку США та інших країн Заходу, при цьому руйнуючи економіку Радянського Союзу.

Ну, гаразд, добре, погодився на долари. Нехай буде так. Питання: і де ті долари?

У момент відсторонення Горбачова від влади ніяких доларів в державних резервах не було виявлено.

2

Грошей Горбачову чомусь весь час не вистачало. І він знайшов вихід. Коли грошей мало, ми їх надрукуємо!

Коли Горбачов прийняв владу, американський долар за офіційним курсом коштував 64 копійки. Коли Горбачова від влади відсунули, все за тим же офіційним курсом долар коштував 91 рубель.

Зрозуміло, Захід до повного самозабуття обожнював Горбачова. У 1990 році йому була призначена Нобелівська премія миру. Корєшу, який злив за кордон як мінімум півтори тисячі тонн російського золота, не шкода.

А він, щоб ощасливити народи Радянського Союзу, все друкував і друкував гроші. Однак життя від цього чомусь кращим не ставало: грошей можна надрукувати вдвічі більше, ніж їх було, та хліба і сиру, картоплі і ковбаси від цього не додасться ні на грам. Горбачов ввів в дію банкноти номіналом в двісті, п’ятсот і навіть тисячу рублів. Країна не знала такого вже сімдесят років.

Чим більше грошей друкував Горбачов, тим швидше порожніли магазини. Радянський Союз в мирний час перейшов до розподілу продуктів за картками. Як під час війни. Отримав роботяга гроші за ударну працю, вирішив два шматка господарського мила купити. А йому за його ж гроші два шматки не дають, бо ж на місяць один шматок призначений. На те йому картка дана. І більше нехай не просить. Більше не належить.

У горбачовської системи розподілу за картками була одна дуже неприємна особливість. Видавали картки на рік: ось стільки мила можеш купити в січні, стільки в лютому, а стільки — в березні. Ось тобі картки на сіль, ось на тютюн, на крупу, на цукор і так далі. Але картки зовсім не означали, що все, що в них позначено, гарантовано дістанеться покупцеві. Відстояв пару годин в черзі за тим же шматком мила, а йому повідомляють: все на сьогодні, скінчився товар. Приходь завтра. І займай чергу до світанку.

Найпоширенішим питанням в Радянському Союзі було питання «Що дають?» Ідеш по вулиці. Раптом — черга за рогом ховається. Миттєво орієнтуєшся: що дають? І всі інші перехожі з тим же питанням. Черга зростає стрімко. Хто не дурень, той спочатку в кінець черги рвоне, місце застовпивши, а вже потім цікавиться: що дають?

«Дають» — це термін такий радянський. Він зовсім не означав, що дають безкоштовно. Дають — в розумінні продають. У ходу було й інше аналогічне питання: «Що викинули?» Викидали зовсім не на смітник, а на продаж. Сьогодні, наприклад, викинули на продаж труси до колін. А минулого тижня, не повірите, туалетного паперу мало не сто рулонів народу жбурнули! Ото ж бо тиснява була!

У чергах — штовханина, лайки, іноді ввічливий докір: «Вас тут не стояло». І кожному сумнів серце гризе: на всіх-то явно не вистачить. Мені-то дістанеться чи даремно стільки годин в черзі штовхаюся?

3

Тепер поверх ватних тілогрійок одягнемо сірі фартухи і уявимо себе господарями життя, тобто продавцями в кіоску біля Казанського вокзалу. Підвезли нам сорок кілограмів мила. Негайно черга вишикувалася. Біжать люди з усіх боків. До черги прилаштовуються. Грошей у людей багато. Мила мало. Всім хочеться не тільки самим іноді митися, а ще й сорочки свої прати, і штани. Та й шкарпетки раз на місяць не погано б. А нам, продавцям, хтось ще вчора шепнув: коли мило підвезуть, заховайте для мене трошки, вдвічі більше заплачу!

Нам і раніше в обидва вуха про те саме шептали. Тактика у шептунів правильна: можна ж бо мати гроші, можна мати картку на отримання, відстояти свої години, а бажаного товару так і не отримати. І куди після того подіти ті рублі, на які все одно нічого купити не можна? Так чи не простіше, встановивши правильні відносини з потрібними людьми і заплативши вдвічі, отримати гарантоване і без черги?

Питання продавцям: невже, братці, відмовимося, коли гроші самі до наших рук липнуть? Тому, лиш тільки товар отримаємо, половину під прилавок засунемо. Це ми потім сплавимо тим, хто готовий вдвічі більше платити. І їм добре, і нам повну кишеню грошей, і на морозі нам зайві години не мерзнути — оголошуємо черзі, що сьогодні товар скінчився.

Можна не половину товару наліво відправити, а весь. Головне, з мєнтами ділитися, не економлячи. А ще треба правильно налаштувати відносини з тими, хто товар по кіосках розподіляє: ти б мені, братику, не сорок кілограмів дав, а побільше. Я б з тобою доходом поділився...

Лиш тільки Горбачов на повну потужність включив верстати, які друкували гроші, усі товари з магазинів розмели. Воно і зрозуміло: навіщо сьогодні продавати якусь річ за сотню, коли завтра у людей буде більше грошей, коли за ту ж штуковину будуть більше давати? А ще через тиждень штука ця буде ще дорожчою. То чи не краще товар притримати?

Торгова мафія в Радянській Росії виникла в той самий час, коли комуністи взяли владу. В усі часи ця мафія гартувалася і міцніла. За часів Горбачова, коли він, благодійник, друкував гроші так, щоб на всіх вистачило, торгова мафія розцвіла у всій своїй красі, злившись в єдиний організм з державним і партійним апаратом, поставивши міліцію на охорону своїх завоювань.

Народ звірів, і тому керівники радянської торгівлі були змушені демонструвати, що все ж іноді в магазинах можна хоч щось купити. Саме тому час від часу дещо і викидали на продаж. В першу чергу — в Москві. І Москва магнітом притягувала до себе широкі народні маси з сусідніх регіонів і з усієї країни. А москвичам це дуже навіть не подобалося: понаїхали! Черги — не проштовхнутися! Те, що нам призначене, приїжджі розкуповують і по всій країні розвозять.

Система постачання населення була простою і зрозумілою. З усією країни м’ясо, масло, овочі і все інше звозили до Москви, щоб жителі столиці були щасливі, щоб не бунтували, щоб приїжджі іноземці могли засвідчити достаток і процвітання першої в світі соціалістичної держави. Однак слідом за цими продуктами в столицю ринули широкі народні маси. У Москві вони шикувалися в кілометрові черги, все з магазинів вигрібали і відвозили назад, туди, звідки товар був привезений. А москвичам діставалося зовсім трохи.

Товариш Горбачов вирішив покласти край цьому неподобству. За його наказом в Москві, Ленінграді та інших великих містах були введені так звані «візитні картки покупця». На кожній — фотографія, прізвище, ім’я, по батькові та штамп міліції, який засвідчує, що це ти, а не хтось інший. Коли живеш у Москві, сміливо ставай в чергу. Тільки не забудь вдома заповітну картку. Без неї ти покупцем не вважаєшся. Та щоб фотографія на ній чітка була. Інакше продавщиця нічого не продасть: ви, товаришу, на себе не схожі!

Вирушаючи до магазину, не забувайте талони. Це доказ того, що в цьому місяці ви сіль в магазині ще не купували. А то ж знаходилися хитренькі, які в один місяць намагалися двічі не те що сіль, але навіть і макарони купувати.

Ну і, зрозуміло, гроші в кишені мати необхідно, в магазин відправившись. Коли все це не забуте, можна сміливо в чергу ставати. А всім, хто в Москві не прописаний, — йди звідки прийшов: вимітайтеся в свій Ярославль, в свій Калінін, в Рязань, Казань і далі. Товар чужим не продаємо. Можете до черги не прилаштовуватися.

4

«Візитівками покупця» товариш Горбачов забезпечив щасливе життя жителям Москви. Ненадовго.

Раніше, відстоявши разом з москвичами багато годин в чергах, гості столиці також могли купити коров’ячі кістки з обривками м’яса або ковбасу, створену з невідомих субпродуктів. Горбачов їм це джерело щастя перекрив, і в регіонах пішло бродіння. Російським бунтом запахло, безглуздим і нещадним.

Партійні товариші в сусідніх областях зрозуміли: коли спалахне, за ноги на ліхтарях будуть вішати їх, а зовсім не товариша Горбачова. І вихід у них був один — під різними приводами не віддавати в Москву картоплю і коров’ячі кістки, а залишати у своїх володіннях. А тоді жерти нічого стало в Москві. Хоч ти картку показуй, хоч талони на місяць, хоч намагайся з-під поли у продавців втридорога купувати.

У ті славні часи один мій сусід-англієць побував в Москві і повернувся очманілий: скоро в Москві взагалі жерти буде нічого, що ж тоді буде робити Горбачов?

Відповідаю: танки проти народу пустить.

Цього він ніяк зрозуміти не міг. Коли танки проти народу пустити, хліба не додасться і масла більше не буде. Де логіка?

Пояснюю: логіку не шукай. У Горбачова крім танків ніяких інших аргументів немає. Економіка буває двох типів: одна працює на батогах, інша на пряниках. Економіка Радянського Союзу орієнтована на батіг. Танк — це один з різновидів батога. Танками ми Чехословаччину на місце поставили. До того — Угорщину. Ще раніше — Східну Німеччину, яка збунтувалася. На черзі Москва. Однак поки, заспокоюю сусіда, рішення кинути танки проти власного народу ще не прийняте. Лиш тільки воно буде прийняте, я тобі подзвоню.

5

28 квітня 1990 року дзвоню сусідові, повідомляю: вище керівництво Радянської Армії дало згоду Горбачову в разі необхідності кинути танки проти народу.

Він: звідки знаєш?

Відповідаю: обчислив!

Цілком зрозуміло, що Горбачов вже на першому році свого правління цікавився, як товариші маршали і генерали Радянської Армії відреагують на наказ давити танками народ московський. Усунення Маршала Радянського Союзу Соколова з посади міністра оборони СРСР під абсолютно негодящим приводом (ворожий літачок на Красній площі) було відповіддю Горбачова на категоричну відмову вищого керівництва Радянської Армії такі накази виконувати.

Замість маршала Соколова Горбачов поставив більш поступливого і слухняного генерала армії Язова. Проте і той явно не горів бажанням відзначитися в прийдешній Московській битві.

У Горбачова для генералів були і батоги, і пряники. Маршалу Радянського Союзу Соколову і головному маршалу авіації Колдунову — батіг. Аби й іншим не кортіло пручатися. А новопризначеним — бочки з варенням і корзини з печивом.

Одного разу генерали мусили дати Горбачову згоду. Визначити цей момент було легко. На те існував точний індикатор.

За всі роки існування комуністичної влади звання Маршала Радянського Союзу були удостоєні 40 воєначальників. Останнього разу таке звання було присвоєно товаришем Андроповим генералам армії Ахромєєву, Куркоткіну і Петрову. Це сталося 25 березня 1983 року. Після Андропова місце в Кремлі зайняв товариш Черненко. Він прийняв рішення в мирний час звання Маршала Радянського Союзу нікому не присвоювати, тільки під час війни.

У 1987 році після приземлення Руста біля Червоної площі Горбачов звільнив з посади міністра оборони Маршала Радянського Союзу Соколова і призначив міністром генерала армії Язова. І ось ситуація: міністр оборони — генерал, а в підпорядкуванні у нього п’ять Маршалів Радянського Союзу, які отримали таке звання за Андропова або ще раніше. Перший заступник міністра оборони — маршал, начальник Генерального штабу — маршал, і ще троє — маршали. А сам міністр — всього-на-всього генерал.

Минає рік, два, три, а Язов так і залишається генералом, маючи маршалів в підпорядкуванні. Раніше звання Маршала Радянського Союзу присвоювали не тільки міністру (наркому) оборони, а й командирам, які займали набагато нижчі посади: інспектору кавалерії Будьонному, командувачу Далекосхідною армією Блюхеру, головному інспектору Міністерства оборони Баграмяну, Головнокомандувачу військами ППО Бірюзову, начальнику Головного політичного управління Голикову і навіть першому заступнику начальника Генерального штабу Ахромєєву, не кажучи вже про командувачів фронтами на війні і заступників міністра оборони. А тут самому міністру ось уже три роки такого звання не дають.

І ось, припустимо, говорить Горбачов генералу армії Язову: коли накажу, погодишся вивести танки проти народу?

Що мав відповісти Язов? Правильно: Присвоїш маршала, тоді міркувати будемо.

Горбачов, звичайно, в цьому випадку мав посилатися на прийняте і офіційно оголошене рішення в мирний час нікому маршальських зірок не давати. А Язов в разі чергової відмови мав глибоко зітхнути і відповісти: в такому випадку дотримуємося Конституції, ні на крок від неї не відступаючи.

І ось раптом 28 квітня 1990 року товариш Горбачов присвоює генералу армії Язову звання Маршала Радянського Союзу. Язов став 41-м (і останнім) Маршалом Радянського Союзу.

Про що це присвоєння говорило? Тільки про одне: домовилися. Язов дав згоду в потрібний момент вивести танки на вулиці Москви, а Горбачов, порушивши прийняте раніше рішення в мирний час звання Маршала Радянського Союзу не присвоювати, його таки присвоїв.

6

Через рік спрацював другий індикатор: 3 серпня 1991 року телебачення, радіо і центральні газети Радянського Союзу повідомили, що товариш Горбачов, президент СРСР і Генеральний секретар Комуністичної партії Радянського Союзу, відбуває у відпустку.

Навіщо про це всім у вуха вдувати? Тим більше що вся країна топчеться в чергах за милом і сірниками, за макаронами і цукром. У країні жерти нічого. Горбачову країну рятувати потрібно, а він по курортам роз’їжджає! І коли йому нічого більше робити, окрім як черево на пляжі гріти, то хоч не дзвонив би про це з усіх дзвіниць.

Тільки ж він раптом задзвонив. Заради чого? Та заради того, що вирішив рятувати не країну, а свою владу в цій країні. Проте крім танків, ніяких інших інструментів для порятунку у нього не залишилося. Тільки ж і репутацію великого демократа псувати ніяк не хотілося. Тому оголосив: мене немає в Москві! Всі чули? Немає мене тут! Коли без мене щось трапитися, я не винен! Я потім з’явлюся, коли Радянська Армія незадоволених на танкові гусениці намотає.

Задум Горбачова: нехай маршал Язов передавить незадоволених танками, а я після цього в Москві з’явлюся. Весь в білому.

До речі, він такий фінт проробляв вже не вперше.

4 квітня 1989 року в Тбілісі почався безстроковий мітинг. З’явилися гасла: «Геть комуністичний режим!», «СРСР — тюрма народів», «Геть радянську владу!», «Горбачова — на м’ясо!» У ніч з 8 на 9 квітня мітинг був оточений військами і міліцією. О 4:00 за наказом командувача військами Закавказького військового округу генерал-полковника Родіонова почався розгін. Зброя: сльозогінний і блювотний газ, гумові кийки (в народі — дубинові резинки), малі піхотні лопати, які через незнання іноді називають саперними лопатками. Було вбито 20 осіб. За медичною допомогою після розгону звернулося понад чотири тисячі людей: колоті і рубані рани, отруєння сильнодіючими хімічними речовинами.

Горбачов негайно зняв з себе будь-яку відповідальність: мене там не було! Наказу не віддавав! Ним же негайно був знятий з посади командувача військами Закавказького військового округу генерал-полковник Родіонов: мовляв, він там командував, він і винен!

Мушу зауважити, що Радянська Армія, при всіх її негативних якостях, в цивільні справи все ж добровільно не втручалася. Існує достатньо свідчень, в тому числі і документальних, що генерали Радянської Армії дуже неохоче брали на себе каральні функції. Наприклад, введенню військ до Афганістану вони чинили опір досить норовисто. Проте перемогли товариш Андропов, глава КДБ, і товариш Устинов, абсолютно цивільна людина, хоча і вбрана у маршальську форму.

Коли в Тбілісі армія рубала людей лопатами, значить, на те була найвища воля і команда «фас». А Горбачов після кривавого розгону поводився точнісінько так, як вів його покровитель і наставник товариш Андропов після того, як був збитий південнокорейський Боїнг: раз армія збила, нехай армія і відповідає.

Саме так замишляв діяти Горбачов в серпні 1991 року: нехай брудну роботу робить Радянська Армія, а мене в Москві немає. Всі чули? Я у відпустку поїхав.

7

Отже, 3 серпня 1991 року Горбачов раптом вирішив відпочити. Це рішення саме по собі було дуже підозрілим і дивним: коли влітку в країні нічого жерти, що буде взимку? Золотий запас країни Горбачов процвиндрив. Залишилася 241 тонна. Коли б він витрачав його рівномірно, то золота вистачило б ще на кілька місяців. Але він витрачав по наростаючій, з прискоренням. Починав повільно, потім добрав смаку. Йому вже й п’ятисот тонн на рік не вистачало.

Раніше Радянський Союз гроші займав, а тепер більше ніхто йому в борг не давав. Значить, витрачати золото доведеться в ще більш високому темпі. Тому цієї зими країну годувати буде нічим. До весни не дотягнути. Невже йому в такий момент було більше нічим зайнятися, окрім як на сонечку розслаблятися?

Ще більш дивним було не саме рішення їхати на курорт, а гучне, на всю країну і на весь світ, повідомлення про це.

В той день я підняв трубку і сказав своєму британському видавцеві: сто фунтів на бочку — він прийняв рішення кинути танки на Москву.

19 серпня моє пророцтво збулося. Маршал Радянського Союзу Язов кинув танки на захоплення Москви. Товариш Горбачов перебував на відпочинку і нібито сам такого рішення не приймав.

Це стиль Андропова — вирішувати економічні проблеми соціалізму поліцейськими методами. Рішення вивести танки на вулиці Москви було, м’яко кажучи, безглуздим. Танк ефективний, тільки коли пре вперед і нищить ворогів. Коли він стоїть без руху у великому місті, коли солдатам ніхто не поставив задачу, кого треба чавити гусеницями, кого розстрілювати з гармати, а кого з кулеметів, коли не зрозуміло, кого рубати лопатами, то дуже скоро почнеться розкладання — просто тому, що до танку підійдуть люди і спитають: «Ваню, ти кого вбивати приїхав?» Це я вже проходив в Чехословаччині.

19 серпня 1991 роки мені подзвонив видавець: скільки часу вони зможуть танками контролювати Москву?

Відповідаю: три місяці.

Я прорахувався. Я глибоко помилився. Облажався. Дав маху. Я переоцінив свою здатність передбачення в тридцять разів.

Все повалилося за три дні.

Частина третя

Радянська Армія зовні і зсередини

Розповіді та нариси

Теорія сокири

1

Друга світова війна тривала шість років і один день, з Івересня 1939 по 2 вересня 1945 року.

Початок війни зовсім не був схожим на пролог найбільшого лиха в історії людства. Увертюра війни була не надто гучною, зате фінал виявився грандіозним — над світом гримнули акорди жахливої сили. 6 серпня 1945 року американський бомбардувальник Б-29 кинув атомну бомбу на японське місто Хіросіму. Один літак, одна бомба, і місто зникло. Разом з сотнею тисяч жителів. Потужність бомби — від 13 до 18 кілотонн тротилу.

9 серпня — ще один бомбардувальник, ще одна бомба, ще одне місто. Цього разу — Нагасакі. Потужність бомби — 21 кілотонна.

Цікаво відзначити, що це були зовсім різні бомби, як за формою, так і за змістом. У Хіросімі — уранова бомба гарматного типу, в Нагасакі — плутонієва імплозивного типу. Американські конструктори не просто першими в світі зуміли створити ядерний боєприпас — вони зуміли одночасно створити два принципово різних типи ядерних боєприпасів. Щоб домогтися успіху напевно, вчені і конструктори йшли кількома шляхами, два з яких вже в кінці Другої світової війни дозволили отримати бажаний результат. Коли б один із шляхів створення ядерного боєприпасу виявився тупиковим, то до успіху привів би другий, третій або ж четвертий шлях.

Ефект застосування ядерної зброї був приголомшливим. Уже 10 серпня уряд Японії передав американцям пропозицію про припинення війни. Поки американці розмірковували, 15 серпня Японія, не чекаючи відповіді, оголосила про капітуляцію. На тому війна фактично завершилася, хоча формальна церемонія підписання акту про капітуляцію Японії відбулася лише 2 вересня 1945 року на борту американського лінкора «Міссурі».

У підписанні документів про початок Другої світової війни і про її завершення є якась диявольська символіка. Пакт про розподіл Польщі — тобто про початок європейської і, отже, Другої світової війни, — був укладений під сяйвом кремлівських зірок в кабінеті товариша Сталіна. Акт про завершення війни був підписаний на борту надпотужного американського бойового корабля під зірково-смугастим прапором країни, яка обігнала весь інший світ, вирвавшись далеко вперед в економіці, науці, техніці, технології, і створила ядерну зброю, перевернувши наші уявлення про способи ведення бойових дій.

Ох, не дарма товариш Сталін вважав Другу світову війну програною, і зовсім не через якогось примхливого арабського скакуна він відмовився приймати парад Перемоги.

2

Два атомних вибухи змінили світ.

Весь досвід воєн, які людство вело тисячоліттями, раптом виявився марним.

Раніше для перемоги у війні було потрібно розгромити армію супротивника (або, принаймні, сильно її послабити), підірвати економіку, захопити і поставити під контроль ворожу територію і населення. Тепер одна атомна бомба, скинута на столицю ворожої держави, разом вирішувала всі проблеми.

А можна було по столиці і не бити, інакше нікому буде підписувати акт про беззастережну капітуляцію. Краще нанести декілька ядерних ударів, стерти з лиця землі пару-трійку міст, бажано з мільйонним населенням, і ввічливо повідомити противнику: ваша столиця на черзі.

Саме так і вчинили американці у серпні 1945 року.

Правда, вони вибирали не ті міста, в яких найбільше населення, а ті, в яких знаходилися найважливіші військові заводи.

Кожного разу далеко попереду носія атомної бомби йшли літаки-розвідники, які повідомляли про стан погоди над різними цілями.

6 серпня основна ціль — Хіросіма, запасні — Кокура і Нагасакі.

9 серпня основна ціль — Кокура, запасна — Нагасакі. Місто Кокура було закрите важкими хмарами. Його жителям пощастило. Боєприпас був скинутий на запасну ціль. Це і поклало край війні.

А стратеги усього світу опинилися в глухому куті: як вести війни в майбутньому? Поки ядерна зброя була в розпорядженні тільки однієї країни, вона могла диктувати свої умови. Хто б заперечив? Проте через кілька років ядерна бомба з’явилася і у Радянського Союзу. Спасибі радянським вченим і Головному розвідувальному управлінню Генерального штабу — ГРУ ГШ.

З середини 1950-х років кількість ядерних боєприпасів у обох супротивників стрімко збільшувалася, росла їхня потужність, ставав різноманітним асортимент зарядів — від декількох кілотонн до десятків мегатонн. Так само стрімко розвивалися й засоби доставки. Авіаційні бомби, торпеди, артилерійські снаряди, мінометні міни, ядерні фугаси, боєголовки тактичних, оперативних і стратегічних ракет, крилатих і балістичних, — тепер всі вони могли мати ядерні заряди.

І велика війна втратила сенс, бо перетворювалася в колективне самогубство. Мало того, розрахунки показували: коли почнеться ядерна війна, в ній загинуть не тільки обидві воюючі сторони, а й усе людство, бо масове застосування ядерної зброї порушить рівновагу природного середовища на планеті.

Що ж робити?

Протиріччя між народами і країнами, економічними і соціальними системами збереглися. Отже, збереглася і сама можливість воєн. І в той же час війна могла обернутися колективним самознищенням.

Деякі західні експерти в основу своїх міркувань поклали незаперечний, на перший погляд, аргумент: ніхто не хоче помирати. А раз так, то війни на планеті будуть тривати, проте їх як і раніше будуть вести звичайними засобами. Ніхто не наважиться першим застосувати ядерну зброю.

На це тут же знайшлося заперечення: припустимо, що в самому кінці Другої світової війни, навесні 1945 року, ядерною зброєю володіли б дві країни, США і Німеччина. Уявіть собі ситуацію. Гітлерівська Німеччина стрімко котиться в прірву. Війна програна. Дні Третього Рейху полічені. Вожді Німеччини стоять перед вибором: самогубство або суд переможців і страта через повішання. Вождям рангом поменше — тюремне ув’язнення, від двадцяти років до довічного. Населення чекає голод, масові грабежі і насильство з боку переможців. Країна втратить суверенітет, буде розділена на частини, розграбована і окупована іноземними військами на невизначений термін — мінімум на кілька десятків років. При цьому ніхто не знав, де буде проведена межа між винними і дуже винними, скільки тисяч, десятків тисяч або сотень тисяч людей відбудуться в’язницею і концтабором, а скільки потраплять під сокиру.

Питання: яке рішення було б прийняте в такій ситуації Гітлером і людьми з його найближчого оточення? Невже в останні сімнадцять миттєвостей весни вони не скористалися б ядерною зброєю, коли б цю зброю мали? Втрачати-то їм вже нічого!

З таких міркувань у великих штабах США і НАТО народилася теорія ескалації. Її суть така: коли почнеться війна між США і їхніми союзниками з одного боку і Радянським Союзом з підлеглими йому країнами з іншого, то вона спочатку буде війною з використанням тільки звичайних засобів.

І лише на якомусь етапі цієї війни одна зі сторін зважиться на обмежене застосування відносно слабких ядерних боєприпасів тактичного призначення. Інша сторона буде змушена відповідати більш потужними ударами. Поступово кількість використовуваних ядерних зарядів і їхня потужність зростатимуть, поки обидві сторони не зрозуміють, що подальше використання ядерних засобів веде до загибелі кожної зі сторін. Західні теоретики сперечалися лише про те, як довго може тривати період ескалації — кілька тижнів або кілька місяців.

Такі погляди, не зустрічаючи критики, лягали в основу серйозних наукових досліджень і гостросюжетних романів зі щасливим кінцем, в яких ядерній війні незмінно вдається запобігти або зупинити її на початковому етапі після обміну кількома ядерними ударами.

Теорія ескалації, відповідно до якої на початку війни бойові дії будуть йти без застосування ядерної зброї, потім піде досить стриманий обмін ядерними ударами, інтенсивність і сила яких будуть поступово зростати, вельми здивувала радянських стратегів. Протягом тривалого часу кремлівські вожді і маршали гадали про те, що може означати широке поширення цієї теорії в країнах Заходу. Невже західні лідери та генерали несповна розуму, або вони просто намагаються обдурити Радянський Союз таким примітивним, коли не сказати безглуздим, способом?

Було вирішено, що, звичайно, військові фахівці на Заході насправді не вірять в цю теорію; вона вигадана для того, щоб приховати справжні погляди керівництва західних країн з цього приводу. А коли це так, то на кого була розрахована така непереконлива і, скажемо прямо, дурна теорія? Навряд чи політичні лідери і генерали західних країн вважали радянське керівництво і радянських воєначальників настільки наївними, щоб вірити такій нісенітниці. Не може ж нормальна людина сприймати серйозно цю дурість.

Так кому ж тоді була адресована ця деза? І радянські товариші вирішили, що теорія ескалації була запущена в обіг для заспокоєння західних обивателів, людей простих, неосвічених і довірливих.

3

Першим американським фільмом, який я подивився, була «Чудова сімка» з Юлом Бріннером в головній ролі. У ті часи американські фільми нечасто показувалися на екранах радянських кінотеатрів, та після «Чудової сімки» я не пропускав жодного з них.

Фільми зображували американців мудрими, сильними і мужніми людьми, які все своє життя проводять у сідлі, їздять преріями під палючим сонцем на прекрасних мустангах, відстрілюючи лиходіїв. Мені це подобалося. Особливо мені подобалася та рішучість, з якою американці розправлялися з негідниками та шахраями.

Герої американських фільмів могли довго терпіти спроби їх обдурити, принизити або образити, однак в кінцевому підсумку вирішували всі проблеми дивовижно точною стрільбою з револьверів. Вирішальний момент завжди був гранично драматичним. Противники пильно дивляться один одному в очі. Кожен з них повільно опускає руку до кобури і кладе долоню на руків’я револьвера. Ніяких церемоній, ніяких реплік на адресу противника, жодного зайвого руху. Напружена тиша. Противники спокійні і зосереджені. Смерть вже розпростерла над ними свої чорні крила. Вони як і раніше свердлять один одному спопеляючим поглядами. Раптом обидва одночасно розуміють — не по якомусь звуку або сигналу, а лише підкоряючись тваринному інстинкту, — що момент настав. Гримлять два постріли, зливаючись в один. Неможливо помітити, в який момент вони вихоплюють револьвери і тиснуть на курки. Розв’язка наступає миттєво, без прелюдій. Один з противників замертво падає на землю. Іноді на землю падають обидва. Іноді лиходій гине, а позитивний герой виявляється лише пораненим. В руку.

Через багато років я став офіцером Генерального штабу Радянської Армії, і мені довелося вивчати американські теорії ведення війни. Вони не виправдали моїх сподівань. Я-то думав, що американці будуть діяти подібно героям вестернів — швидко і рішуче. Нічого подібного! Сучасні американські ковбої в великих штабах готувалися до вирішального поєдинку з грізним противником зовсім за іншими планами. Образно кажучи, вони збиралися спочатку плюнути противнику в обличчя, покрити його добірним матом, потім почати кидати в нього тарілки і порожні пляшки з-під віскі і лише після цього братися за вогнепальну зброю. Їхнім план був таким: почати з мордобою, потім дати противнику пляшкою по голові, потім спробувати всадити йому в дупу вилку чи ніж, і тільки після цього перейти до пальби з револьверів: стрельнув, почекав, поки противник відповість, ще раз стрельнув.

Відкриті американські джерела описували майбутню війну як ескалацію, і це заводило мене в глухий кут. Ну і нехай, думав я, у нас в газеті «Правда» також можна було знайти безліч дивних публікацій. Однак цілком таємні відомості, отримані через дуже серйозну агентуру, також свідчили про те, що американські генерали всерйоз вважали: нова війна буде розвиватися саме за таким сценарієм.

Невже вони нас дурять через наші агентурні канали? Ну не може бути ніякої ескалації! Не може, і все тут! Коли поєдинок неминуче завершиться стріляниною, то чому б з неї і не почати? З якого дива бандит, з яким ви збираєтеся битися, чекатиме, поки ви візьметеся за револьвер? Він може застрелити вас ще до того, як ви торохнете його кулаком в щелепу. Використовуючи свою найбільш смертоносну зброю на самому початку сутички, ваш ворог економить собі сили і час. Навіщо витрачати їх даремно, кидаючись стільцями і пляшками?

Бий першим, це збільшить шанси зберегти життя. Ворог не знає, коли ви, шляхетний герой, будете ласкаві скористатися револьвером. Навіщо йому чекати цього моменту? А раптом ви вирішите застрелити його відразу після обміну образами, не переходячи до мордобою?

Радянські вожді отримували інформацію по різних каналах: доповіді йшли з ГРУ, з КДБ, від розвідок країн-сателітів Радянського Союзу. Цій інформації кремлівські товариші категорично відмовлялися вірити. Вважалося, що теорія ескалації конфлікту в ядерній війні винайдена американською пропагандою для заспокоєння нервових американських пенсіонерів. Було цілком зрозуміло, що ця теорія смертельно небезпечна, щоб служити основою для розробки військової доктрини або планування бойових дій.

І раптом американці продемонстрували щось таке, що разом відмело всі сумніви. Вони дійсно вірили в теорію ескалації.

4

Справа ось в чому.

Спочатку Сполучені Штати, а потім і Радянський Союз створили ядерну, а згодом і термоядерну зброю. Обидві країни інтенсивно розробляли і вдосконалювали засоби її доставки. Найнадійнішими і найбільш небезпечними для противника засобами доставки були балістичні ракети, які запускаються з наземних пускових установок і з підводних човнів.

З моменту появи міжконтинентальних балістичних ракет постало питання про боротьбу з ними. Тут, як і в багатьох інших областях, Радянський Союз не міг обійтися без понтів. У 1963 році «Воєнвидав» випустив книгу «Військова стратегія». У складі авторського колективу — Маршал Радянського Союзу Соколовський і дев’ять генералів з однією, двома і трьома зірками. Ось що повідомлялося на сторінці 393:

У нашій країні проблема знищення ракет в польоті успішно вирішена радянською наукою і технікою... Цікаво відзначити, що проблема протиракетної оборони на Заході до теперішнього часу ще далека від остаточного рішення.

Понти в усі часи дорого коштували нашому народові. Американці не могли припустити, що Маршал Радянського Союзу і потужна група військових інтелектуалів у генеральських погонах можуть просто брехати, тим більше що СРСР в ті часи був явним лідером в розробці новітніх видів стратегічного озброєння: перша в світі міжконтинентальна балістична ракета, перший штучний супутник Землі, перша людина в космосі, найпотужніша термоядерна бомба в історії людства.

І коли Радянський Союз вирішив проблему знищення ракет в польоті, то це різко порушувало баланс сил. Одна справа, коли і у мене в руках револьвер, і у вас револьвер. А ж раптом я оголошую, що у мене є лімузин з броньованим корпусом, тобто я можу вас вбити, лиш тільки ви висуне носа на вулицю, а сам можу вештатися вулицями і нікого не боятися.

Коли у вас — тільки ракети, а у мене — ракети і протиракетна оборона, значить, ви мені погрожувати не можете. А я можу! У мене з’являється спокуса завдати першого удару, який вам відбивати нічим. Таким чином, протиракетні системи є ніби оборонними, однак різко підвищують мої можливості в нанесенні ядерних ударів.

Шкода тільки, що радянські протиракетні системи були тоді лише понтами. Проте вони спрацювали. Американці занепокоїлися. Конгрес щедрою рукою відвалив кошти на розробку протиракетних систем, і в цій області кляті американці рвонули вперед.

Тут вже радянські маршали і генерали зажурилися. Справа в тому, що протиракетну оборону створити куди складніше, ніж самі ракети. Ракета стоїть в шахті, в потрібний момент ми натискуємо на кнопочку, і вона з пункту А полетіла в пункт Б. Ціль величезна, нерухома. Влучити в неї легко. Населений пункт Нью-Йорк розкинувся широко. Коли не поцілимо в Манхеттен, то вже напевно влупимо по Бронксу. Заряд мегатонного класу, тому хмарочоси на Манхеттені все одно поваляться як кістки доміно.

Тепер уявіть, що нам необхідно вирішити проблему знищення головних частин ворожих ракет, що летять на нас.

Перше. Ми не знаємо, коли вони з’являться в нашому небі — зараз, через хвилину або через десять років. Готовність мусить бути постійною.

Друге. Головна частина — це конус. Висота — півтора метри, діаметр основи — 40-50 сантиметрів, вага — 150-200 кілограмів. Ця, в порівнянні з розмірами країни, порошинка раптово прилітає до нас з космічною швидкістю — 5-7 кілометрів на секунду. Як її виявити? Це ж якими радарами доведеться покрити територію країни, що встежити за раптовою появою цілого рою таких метеоритів!

Третє. Одна ракета може нести не одну, а три, а то й десять головних частин. Частини ці можуть розділятися, маневрувати і йти до своїх цілей різними траєкторіями. Крім того, кожна ракета крім бойових частин може нести хибні цілі і апаратуру постановки перешкод нашим радарам.

Четверте. Коли ви виявили головні частини, що летять на вас, на їх знищення у вас залишилися б лічені секунди.

П’яте. Балістична ракета стартує ніби знехотя, стрімко набираючи швидкість. А щоб перехоплювати головні частини, які летять з космічною швидкістю, вам потрібні ракети з принципово іншими характеристиками, ракети, які миттєво набирають швидкість і мають якусь неймовірну точність. Це вже не по Манхеттену гепнути.

Шосте. Для розрахунку траєкторій потрібні неймовірно потужні комп’ютери. У ті роки Радянський Союз в цьому питанні, м’яко кажучи, відставав.

Сьоме. Боєголовки, що влітають, можна було в той час знищувати тільки ядерними вибухами. Над своєю територією. З усіма наслідками, що випливають з цієї обставини.

Одним словом, створення протиракетної оборони було куди більш складною і руйнівною справою, ніж створення ракет. Розгортання протиракетної оборони було гігантським ривком в гонці озброєнь і мало безліч негативних наслідків. Коли у кожного з нас є по револьверу, цього достатньо для підтримання миру між нами. Та лиш тільки у мене з’явився броньований лімузин (або негайно після мої заяви про це), у вас виникає бажання не тільки стати власником такого ж, а ще і обзавестися протитанковим гранатометом, яким можна було б знищити мене в моєму броньованому притулку.

Коротше кажучи, розгортання систем протиракетної оборони одним з противників змушувало іншого удосконалювати свою ракетну зброю, щоб вона змогла подолати таку протиракетну оборону. А це в свою чергу призводило до розробки ще більш досконалих протиракетних систем нового покоління. Коло замикалося.

5

І радянські, і американські керівники розуміли, що ступили на шлях, який веде в нікуди, — вірніше, веде до розорення. Ось чому в Женеві йшли безперервні переговори щодо обмеження та скорочення ядерної зброї. В кінці 1960-х і початку 1970-х років питання про протиракетні системи було ключовим. Для обох сторін бажано було взагалі відмовитися від розгортання систем ПРО, однак і СРСР, і США в розробці таких систем вже зайшли досить далеко. Шкода було згортати розпочату справу. Домовитися не вдалося. Проте вдалося звести проблему до мінімуму. Вирішили, що кожна зі сторін може розгорнути на своїй території протиракетну оборону для захисту тільки одного стратегічного об’єкту, заздалегідь обумовивши, якого саме[23]. Обмежувалося і число протиракет у кожної сторони — не більше ста.

Радянське керівництво не мало ніяких сумнівів в тому, який саме стратегічний об’єкт на території СРСР слід прикрити. Ясна річ, це мала бути Москва. Це і мозок, і серце великої держави, це найважливіший транспортний вузол країни, найбільший залізничний центр всієї планети.

А ось американці, на превеликий подив радянських вождів і воєначальників, вирішили прикрити район авіабази Гранд-Форкс в Північній Дакоті, де знаходилися пускові установки міжконтинентальних балістичних ракет «Мінітмен», які несуть ядерні боєголовки.

Нам ні до чого було прикривати свої міжконтинентальні балістичні ракети створенням системи протиракетної оборони — почнеться війна, і всі наші ракети миттю полетять до Америки! А американці вирішили залишити без захисту серце і мозок країни — столицю, де працювали президент і уряд США. Замість цього вони вирішили захистити свій «револьвер» і тим самим показали всьому світу, що в разі конфлікту вони не збираються скористатися ним першими, однак очікують цього від ймовірного противника. Це «одкровення» з найбільшим задоволенням було сприйняте в Кремлі і Генеральному штабі Радянської Армії.

Своїм дивним рішенням американці підтвердили, що дійсно вірять в теорію ескалації і вважають, що інтенсивність і сила ядерних ударів в ході майбутньої війни зростатимуть поступово.

6

А у нас все було просто. Філософія вищого політичного керівництва Радянського Союзу, Міністерства оборони та Генерального штабу Радянської Армії нічим не відрізнялася від філософії ковбоїв, яких я бачив у американських фільмах. Ця філософія так само зрозуміла й логічна, як дії сімох сміливих хлопців, які захищали мексиканське село від банди Калвери у фільмі «Чудова сімка»: коли хочеш вижити, убий свого ворога; чим швидше ти порішиш його, тим менше шансів залишиться у нього для того, щоб скористатися своїм револьвером. По суті, це і є вся теоретична база, яку радянські генерали поклали в основу розробки планів Третьої світової війни. У Генеральному штабі ця теорія неофіційно називалася «теорією сокири». Радянські воєначальники справедливо вважали, що нерозумно намагатися набити морду противнику, у якого є ніж. Так само безглуздо нападати з ножем на того, у кого є сокира. Чим більш смертоносну зброю має в своєму розпорядженні противник, тим рішучіше необхідно атакувати його і тим швидше потрібно його порішити. Будь-яке зволікання чи нерішучість дають противнику ще одну можливість вдарити вас сокирою. Коротше, щоб він не встиг скористатися своєю найстрашнішою зброєю, необхідно без зволікання використовувати все найпотужніше, що у вас є.

«Теорія сокири» на найпростіших прикладах була пояснена всьому командному складу Радянської Армії, починаючи з командирів полків і вище, а також офіцерам управління, починаючи з оперативних і розвідувальних відділів штабів загальновійськових, танкових і повітряних армій. Основна ідея: кращий і єдино можливий спосіб оборони — нищівний удар на випередження по ворогу.

Найкращою демонстрацією прихильності до цього принципу стала відмова радянського керівництва від захисту засобами ПРО місць дислокації своїх стратегічних ракет. Кращий спосіб захистити стратегічні ракети в разі війни — негайно їх використати.

7

На додачу до цієї елементарної логіки існували вагомі політичні і економічні причини, які буквально примушували радянське керівництво першим використати практично весь ядерний арсенал в перші хвилини війни.

З політичної точки зору Радянський Союз мусив домогтися остаточного перелому у війні вже в перші кілька хвилин після її початку. Радянське керівництво добре пам’ятало гіркий досвід літа 1941 року. За весь час війни в полон за радянськими даними потрапило 4,5 мільйона радянських бійців і командирів (за німецькими даними — понад 5 мільйонів), і велика частина з них опинилася в полоні влітку і восени 1941 року. Таку неймовірну, небувалу у світовій історії кількість полонених можна пояснити в першу чергу небажанням народу воювати за кремлівських вождів і політвідділи, за стукачів і катів НКВС, за масовий терор і голод, за концтабори, колгоспи та інші «принади» першого в світі соціалістичної держави. Влітку 1941 року мільйонам людей раптом стало ясно, що справи на фронті пішли зовсім не так, як було показано в фільмі «Коли завтра війна». Бойовий дух армії не був зломлений, одначе різко ослаб.

Щоб не допустити повторення сумного досвіду 1941 року, радянські генерали мусили домогтися перелому у війні в найперші її хвилини. Кожен радянський солдат мав чітко розуміти, що з самого початку війни він не знайде притулку на боці супротивника, де буде лише пустеля, вкрита радіоактивним пилом.

З економічної точки зору війну також слід завершувати якомога швидше. Радянський Союз був неспроможний прогодувати себе сам. Інші соціалістичні держави були не в змозі допомогти йому в цьому. До революції 1917 року Росія, Польща, Естонія, Литва і Латвія експортували продовольство. У 1970-ті роки їм не вистачало резервів, щоб дожити від одного врожаю до іншого. Дефіцит продовольства дуже швидко призводить до невдоволення населення, бунтів і заколотів: згадаймо повстання в Новочеркаську в 1962 році, заворушення по всьому Радянському Союзу в 1964 році, коли зняли Хрущова, заворушення в Польщі в 1970-х і 1980-х роках. Коли соціалістичні держави були неспроможні прогодувати себе за мирного часу, коли вся армія допомагала мужикам збирати урожай, що станеться, коли армія буде битися, а всіх мужиків і весь транспорт з села мобілізують на потреби війни?

Тому війна, коли вона виникне, могла бути тільки короткою. В іншому випадку Радянський Союз сконає від голоду.

Про ініціативу в стратегії і тактиці

1

Мої книги про Радянської Армії мали на Заході певний успіх, і мене стали запрошувати на конференції військових експертів. Я погоджувався з умовою: виступати буду останнім. Коли не можна останнім, запрошення не беру.

Кожен прагне виступати в перших рядах, поки аудиторія не розвезло, поки вона не впала в дрімоту. Останнім нікому бути не хочеться. Тому проблем не виникало.

В ті часи на нашій планеті були дві наддержави — США і Радянський Союз. Радянська Армія була гігантською, озброєння мала першокласне, інтерес до неї у всьому світі був величезним: Радянську Армію вивчали науково-дослідні центри та кафедри вищих військово-навчальних закладів, про неї писали статті і книги, знімали фільми, для обговорення збирали грандіозні симпозіуми.

В ході наукових конференцій та диспутів полеміка крутилася навколо сили і слабкості. Експерти одностайно визнавали, що танків, літаків і ракет в Радянській Армії багато, вони гарної якості, от тільки радянському офіцеру і солдату не вистачає ініціативи. У російській мові навіть слова такого немає — ініціатива. Радянські люди змушені використовувати англійський термін. Подібні міркування підкріплювалися прикладами: командир радянської мотострілецької роти не має права вимагати вогневої підтримки батальйонними мінометами, командир мотострілецького батальйону не має права вимагати підтримки полковими гарматами, командир мотострілецького полку не має права вимагати підтримки з боку артилерії дивізії — і так далі до самого верху. Яка до біса в Радянській Армії ініціатива: роби що наказали і не смій турбувати вищих начальників!

Все це я уважно слухав, тільки ж робив вигляд, що не слухаю. І виступав останнім так, немов щойно увійшов до зали і не відаю, про що тут йшлося.

Ось, кажу, панове, в країнах Заходу потужні армії, хороші гармати, танки і літаки. Тільки ініціативи не вистачає. В англійській мові навіть слова такого немає. Змушені латинський термін запозичувати. Радянська Армія, продовжую, дуже потужна. Однак головна її сила полягає зовсім не в танках і літаках, а в розумінні вищим політичним і військовим керівництвом країни значення ініціативи у війні. Це розуміння у нас в крові. Недарма в російській мові крім латинського термін існують дуже давні синоніми: почин, починання.

Радянська тактика незмірно перевершує тактику західних армій. Ви тільки зверніть увагу на такий, здавалося б, простий момент: радянський командир не має права вимагати від вищих начальників вогневої підтримки. Ось де таїться справжня сила!

Те, що вам здається дивним, має своє обґрунтування і пояснення. І коли ви чогось не розумієте в діях радянських командирів, це зовсім не означає, що вони дурніші від вас.

Звернемо увагу на те, що більшість чемпіонів світу з шахів — з Радянського Союзу. Що значить ініціатива в шаховій грі? Це прояв активності з метою надати діям своїх фігур атакуючий характер, змусити суперника перейти до оборони.

А що таке шахи? Так це найпримітивніша модель війни: вісім солдатиків з дерев’яними головами, жирний король, ні на що не здатний, баба при ньому настирлива, два коня, ще дещо. І це все! Простіше нікуди. Так ви навіть і на цьому найпростішому рівні рідко перемагаєте. Після Другої світової війни лише один чемпіон світу з шахів був з США, він три роки корону тримав. Жодного німця, британця, француза, італійця! Решта семеро чемпіонів світу — з Радянського Союзу. Вони тримали корону загалом більше чотирьох десятків років. Так невже, панове, ви думаєте, що в більш серйозних речах радянські стратеги гірші за ваших?

Звернемося до витоків. Що означає латинське слово initium, від якого пішов іменник «ініціатива»? «Початок». Ініціювати — значить починати. Наприклад, починати Третю світову війну. Як у вас щодо ініціативи? Ви готові починати Третю світову? Та у вас і в думках такого немає. Навіть коли у вас було не просто переважаюча, а абсолютна кількісна і якісна перевага, ви війну розв’язати не наважилися.

У 1945 році Америка мала атомну бомбу і засоби доставки. Радянський Союз не мав ні того, ні іншого.

У 1945 році Америка мала надпотужну стратегічну авіацію. Напередодні і в ході Другої світової війни в США було вироблено чотиримоторних бомбардувальників:

Б-29 — 3 970 машин;

Б-17 — 12 731 машина;

Б-24 «Ліберейтор» — 18 482 машини.

І це не рахуючи тактичних двомоторних. Навіть коли вважати, що половина цих кращих в світі стратегічних бомбардувальників була втрачений в боях або списана після вироблення льотного ресурсу, все одно в строю на кінець війни залишалося більше десяти тисяч стратегічних бомбардувальників. Крім цього, американська промисловість була готова продовжувати випуск цих машин в тому ж темпі — по чотири-п’ять тисяч бомбардувальників на рік.

Не тільки США, а ще й Великобританія мала стратегічні бомбардувальники. За роки війни в Британії було побудовано 7377 одних тільки «Ланкастерів». До середини 1945 року біля 3 тисяч літаків цього типу було втрачені в боях або списані. Близько 4 тисяч залишалися в строю.

А у товариша Сталіна 1945 року кількість чотиримоторних бомбардувальників виражалася двозначним числом.

Мало того, американська стратегічна авіація могла діяти з території Великобританії, Франції, Західної Німеччини, Італії, Норвегії, Японії та багатьох інших країн. А радянські бомбардувальники не могли досягти Америки ні за яких умов.

На морях співвідношення сил було приблизно таким же. Крім того, Америка могла годувати себе і півсвіту, а в Радянському Союзі була постійна гостра нестача продовольства, яка в 1946 році стала причиною масового голоду.

У цих умовах Захід ініціативу не виявив, ситуацією не скористався. От би товаришу Сталіну такий розклад! Він би вже показав всьому світу, що таке стратегічна ініціатива!

І сьогодні всі ваші, панове, грандіозні навчання проходять за простим сценарієм: Радянський Союз починає, а ви реагуєте. І ось ви тут один одного переконуєте, що розумієте роль ініціативи у війні!

Добре, погоджувалися експерти. На стратегічному рівні ініціатива за радянським командуванням. А як щодо ініціативи на рівні тактичному?

Була у мене відповідь і на це питання: ніяк! Уявіть себе на місці великого завойовника давнини. Стратегічна ініціатива в ваших руках. Починається битва. Ви віддаєте наказ: центру — війська вперед, правому і лівому крилу — сильно відставати! У вас задум такий: втягнути військо противника у бій і тільки після цього захлеснути його з двох доків своїми флангами. А хтось із ваших підлеглих заперечує: а я буду діяти не так! Я командую правим флангом і стрімко рушу вперед з самого початку бою!

Що накажете робити з вискочкою? Правильно: голову йому рубати, щоб іншим не кортіло. Бо коли вам належить стратегічна ініціатива, будь-які самовільні дії підлеглих ламають ваш задум.

2

Як відомо, в Радянському Союзі було три сили, які визначали зовнішню і внутрішню політику: партія, армія, КДБ.

До кінця 1970-х років Радянська Армія була остаточно поставлена під контроль комуністичної партії і КДБ. Вперше за багато десятиліть міністром оборони стала людина, яка в армії не служила, — член Політбюро ЦК КПРС товариш Устинов, якому начепили маршальські погони.

З цього моменту партія і КДБ отримали можливість визначати політику країни, ігноруючи позицію керівництва Збройних сил СРСР, бо міністр Устинов висловлював не точку зору армії і її інтереси, а точку зору Комуністичної партії Радянського Союзу.

Глава КДБ товариш Андропов, який жодного дня в армії не служив, проте в генеральську форму одягнений, вирішив зміцнювати безпеку південних рубежів Радянського Союзу шляхом надання міжнародної фінансової допомоги дружньому народові Афганістану. Його підтримали члени Політбюро Громико і Устинов, які, як і Андропов, війну бачили лише в кіно.

Генеральний секретар ЦК КПРС товариш Брежнєв Леонід Ілліч на фронті побував, хоча і на посаді політичного комісара досить високого рангу, щоб не годувати вошей в окопах. Він був проти.

Категорично проти був начальник Генерального штабу Маршал Радянського Союзу Огарков. Але хто стане його слухати, коли він всього лише заступник міністра оборони, а сам міністр Устинов ідею інтернаціональної допомоги гаряче підтримував.

Браві «стратеги» з КДБ і Міністерства закордонних справ війни в Афгані не припускали і не передбачали. Участь радянських військ в бойових діях не передбачалося. Був відданий наказ на введення військ, при цьому Андроповим, Громико і Устиновим не був визначений порядок застосування зброї навіть для самооборони.

25 грудня 1979 року 781-й окремий розвідувальний батальйон 108-ї мотострілецької дивізії 40-ї армії перетнув кордон Афганістану. Так почалася найдовша війна в історії Радянського Союзу, яка стала для нього фатальною і останньої.

Ця війна налаштувала проти Радянського Союзу весь світ. Щоб зупинити війну, американці вирішили обвалити світовий ринок енергоресурсів. У них були важелі, які дозволяли знизити ціни на нафту на світовому ринку. Що трапилося далі — відомо.

Війна в Афгані була колоніальною. Радянська Армія була створена зовсім для іншого війни. Війна в Афгані зажадала повного перегляду тактики військ. Командири всіх рангів отримали право викликати вогонь артилерії і мінометів, командири не тільки полків, а й батальйонів отримали можливість і право викликати бойові вертольоти і літаки-штурмовики. Одним словом, афганська війна зруйнувала самі засадничі підвалини радянської тактики.

Після Афгану радянська, а потім і російська армія брали участь у безлічі локальних збройних конфліктів, все далі відходячи від тих прийомів і способів дій, якими була сильна Радянська Армія.

Не судіть про тактику і стратегію по Афгану. Радянська Армія була створена не для таких війн.

3

Вся мудрість військового мистецтва може бути виражена одним словом. Це слово — концентрація.

Тим, хто далекий від військової справи, суть військового мистецтва доводиться пояснювати не одним словом, а цілої фразою: концентрація сили проти слабкості.

Пояснюю на прикладі.

Де у людини найсильніші м’язи? Правильно, в ногах.

А де у вашого противника найуразливіше місце? Правильно, межи ногами.

Суть стратегії: найсильніші м’язи вашого тіла раптово і рішуче використовувати проти самого уразливого місця вашого ворога, вкладаючи в удар всю вашу злість, все вміння і натхнення.

А коли противник очікує такого удару? Коли він захистить своє найуразливіше місце?

Коли очікує, коли готовий захищати, значить, це не найуразливіше місце. В тому і полягає мистецтво бою, щоб найуразливіше місце визначити і вперіщити саме туди. Ось чому дуже часто замість настільки багатообіцяючого удару правою ногою межи ворожих ніг доводиться бити кулаком в лоб або в щелепу, ламати ворогові руки, кидати через себе і молотити ногами по ребрах.

Коли нам абсолютно ясно, де найслабше місце супротивника, проблем не виникає. Приклад: в серпні 1945 року найслабшим місцем японської армії, яка тримала оборону в Маньчжурії та Китаї, був лівий фланг. Слабкість японської оборони на цьому напрямку була обумовлена тим, що обороняти доводилося колосальний фронт протяжністю понад дві тисячі кілометрів. По всьому фронту бути сильним неможливо. Та й не потрібно. Прагнення бути сильним скрізь веде до розпорошення сил і загальної слабкості. Тому найпотужніша оборона була створена японцями на тих напрямках, які були найбільш сприятливими для наступу Червоної Армії і, отже, найбільш небезпечними для японських військ.

Чесно кажучи, для наступу Червоної Армії там всі напрямки незручні: на одному фланзі сухий безводний степ, за ним гірський хребет, по центру і на іншому фланзі — сопки, болота, непрохідна тайга, повна відсутність доріг. Шлях перетинали широкі, глибокі, повноводні (особливо в серпні) річки з сильною течією, серед них одна з найбільших водних перешкод світу — ріка Амур. Всі напрямки можливих ударів Червоної Армії можна було розділити на три категорії: незручні, дуже незручні і цілком незручні.

На тих напрямках, які хоч якось годилися для наступу Червоної Армії, японці звели майже неприступні укріплені райони і готувалися стійко їх боронити. На напрямках, які були дуже незручні для настання, оборона була слабшою. А на лівому фланзі, де територія для наступу не годилася навіть теоретично, японська оборона була ще більш слабкою.

Саме тому Генералісимус Радянського Союзу Сталін і Маршали Радянського Союзу Василевський і Малиновський вибрали цей напрямок, щоб завдати головного удару. Саме тому тут була зосереджене найпотужніше угруповання радянських військ, зокрема, 6-а гвардійська танкова армія, яка завдала раптового нищівного удару через Хінган на Мукден, в обхід укріплених районів і головних угруповань японських військ.

4

Радянська Армія була створена для нищення дуже потужного противника в ході великої війни континентального розмаху.

Однак велика війна — це щось на кшталт бійки в темному підвалі. Удар 6-ї гвардійської танкової армії через Хінган — це рідкісний, майже винятковий випадок, коли ми точно знаємо, де найслабше місце супротивника, і впевнені, що воно захищене мінімальними силами. А в більшості випадків, як в минулих, так і в прийдешніх війнах, ми не можемо точно знати сили противника, не впевнені, де саме він сильний, а де слабкий, не ризикнемо ручатися за те, що він зробить в наступний момент.

Тому потрібно не молотити кулаками в темряві, а перш за все намацати противника. Лівою рукою нишпоримо в просторі, правою б’ємо в щелепу, лиш тільки визначили, де вона.

В бою і бойовищі хтось має організувати чітку взаємодію і тверде управління танковими, мотострілецькими, розвідувальними, артилерійськими і всіма іншими підрозділами і частинами. Командирів для такої роботи готували вищі загальновійськові командні училища. За моїх часів у Радянському Союзі таких училищ було сім. У цих училищах вивчали багато чого, від тактики до вищої математики, від іноземних мов до військової психології і педагогіки. Найголовніші правила ведення бою вбивали ще на першому курсі, потім на всіх наступних курсах тисячократно повторювали. Правил цих було всього два.

Перше: твій успіх у наступі визначається не результатами дій всіх підлеглих тобі військ, а тільки результатами тих, хто спромігся найбільшого успіху.

Друге: твої поразки в обороні визначаються не результатами дій всіх підлеглих тобі військ, а тільки результатами тих, хто відступив далі за інших.

Структура військ Радянської Армії була організована так, що кожен командир мав на руках інструмент, яким він міг здійснювати особистий вплив на хід і результат бою, битви, всієї війни. Чим вищий командир, тим потужнішим інструментом він був наділений.

Ось як це виглядало на практиці.

Мотострілецький батальйон мав в своєму складі три мотострілецькі роти, мінометну батарею і протитанковий взвод. Припустимо все, що в даному випадку до справи не відноситься: штаб, взвод зв’язку, медиків, ремонтників і все інше.

Починається наступ, артилерія відпрацювала по передньому краю противника і перенесла вогонь в глибину. Мотострілецькі дивізії підняті в атаку.

Кожен командир мотострілецького батальйону кидає в бій всі три свої роти. Це ті самі руки, якими він намагається намацати слабке місце супротивника. Ось залягла одна рота, зупинена ворожим вогнем. Ротний — комбату: підкинь вогнику! Мовляв, підтримай мінометами своїми.

А це вже дзуськи! Успіх командира батальйону в наступі визначається не за гіршою ротою, а за кращою. Тому роті, яку зупинив противник, чекати допомоги від комбата не доводиться. Не допоможе! Допомога — кращому!

Ось друга рота напоролася на мінне поле і також застрягла.

Коли зупиниться і третя рота, це буде означати, що батальйон зупинений. Цього не бути! І командир батальйону вводить в дію свій ударний кулак — це мінометна батарея і протитанковий взвод.

Мінометна батарея не витрачає свої боєприпаси порівну на підтримку вогнем всіх трьох рот. Ні! Всі боєприпаси — на підтримку тільки однієї роти! І тільки тієї, яка досягла найбільшого успіху.

На тому ж напрямку діє і протитанковий взвод. У повному складі. Він за назвою протитанковий. Це головне його призначення, проте коли немає попереду ворожих танків, він і по іншим цілям працювати здатний. І працює він тільки в інтересах кращої роти.

Коли я розповідав про це західним експертам, в залі завжди стояла сувора тиша. Потім лунали шалені крики: так як же так! Та де ж гуманізм? А де братство бойове?

На це я відповів: товариші капіталісти, уявіть, що ви володієте трьома невеликими фірмами, у вас є якийсь резерв грошей. Одна ваша фірма аніскільки доходу не дає. І від другої ніякої користі. А третя фірма дає нехай жалюгідний, та хоч-якийсь прибуток. В яку з них ви вклали б свої грошики?

Ах, в ту, яка дохід дає? І де ж ваш гуманізм? Де братська християнська солідарність? Там же люди працюють, їх вдома дружини чекають і діти плачуть.

Так ось, командир радянського мотострілецького батальйону вкладає всі засоби, тобто мінометні міни та протитанкові снаряди, тільки в найуспішніший бізнес. І не думайте, що радянський комбат дурніший, ніж ваші дрібні торгаші.

Потрібно мати на увазі ще й істотну різницю між бізнесом і війною. Коли у вас три фірми, а всі ваші інвестиції йдуть тільки в одну, найуспішнішу, то дві інші зав’януть. А на війні не так. Дві роти зупинені, одна рота повільно йде вперед, на її успіх працює і мінометна батарея, і протитанковий взвод батальйону. Противник змушений перенести весь свій вогонь саме на цю роту. Ось це і є допомога двом іншим ротам, які залягли. Вогонь проти них ослаб, і одна з них, а то й обидві, повільно, а потім все більш і більш впевнено рухаються вперед.

Командиру батальйону робота: дивитися, яка вирветься далі за інших. Лиш тільки це станеться, він наказує мінометній батареї і протитанкового взводу перенести вогонь і працювати тільки на ту роту, яка пішла вперед швидше.

Проте ж не винен же той ротний, чия рота напоролася на мінне поле або на більш сильного противника! Правильно, не винен. Йому не пощастило. Це означає, що сусідньому ротному пощастило більше: перед ним ні мінного поля, ні сильного противника. Оборона не може бути однаково потужною всюди. Можливо, ротний тямущий попався або просто перед ним більш зручні для наступу умови, однак на його ділянці ми намацали якусь слабину, тому допомагаємо саме йому.

5

Ось тут саме час поставити запитання: а що трапиться, коли противник на цьому напрямку всього лише прикидається слабким? Коли він навмисно пропускає одну радянську роту вперед, щоб вона потрапила в вогневої мішок під перехресний обстріл з трьох боків?

Відповідь: нічого страшного не трапиться. Просто на цьому напрямку буде зупинений весь батальйон. Однак наступає він не один. У мотострілецькому полку — танковий і три мотострілецьких батальйони, артилерійський дивізіон, протитанкова і зенітна батареї, роти розвідувальна, саперна, зв’язку.

Для командира мотострілецького батальйону три мотострілецькі роти — це руки, які намагаються намацати вразливе місце супротивника, а мінометна батарея — ударний кулак.

Для командира мотострілецького полку всі три мотострілецьких батальйони разом з їхніми мінометним батареями — це тільки руки, які намацують слабке місце супротивника. Один батальйон потрапив в вогневої мішок і поніс великі втрати. Другий зупинений, а третій повільно йде вперед. Коли й він буде зупинений, командир полку буде змушений послати до вищого штабу таке повідомлення, яке там отримувати не люблять, на яке в Радянській Армії прийнято відповідати матом.

Тому, лиш тільки два мотострілецьких батальйони зупинені, командир полку вводить в бій свій нищівний кулак — танковий батальйон і артилерійський дивізіон. Вся ударна і вогнева міць полку — в допомогу тільки одному мотострілецькому батальйону, тому, який діє краще за інших, або просто тому, якому пощастило опинитися на напрямку, де у противника менше сил, де його оборона слабша.

Тут доводиться звернути увагу на одну невелику деталь. Танковий батальйон мотострілецького полку існує заради того, щоб діяти спільно з мотострілецькими підрозділами. Тому ще перед боєм командир полку одну танкову роту зі складу танкового батальйону може тимчасово передати в підпорядкування одному з мотострілецьких батальйонів — тому, який, на його думку, знаходиться на найвигіднішому напрямку.

Проте командир полку ніколи не розділить танковий батальйон на три окремі роти, щоб порівну посилити всі три мотострілецьких батальйони.

Танковий батальйон мотострілецького полку в повному складі або без однієї танкової роти — це ударний кулак командира полку. Коли ворог опору не чинить, танковий батальйон негайно йде в прорив. А коли ворог огризається, тоді командир мотострілецького полку свій танковий батальйон тримає в резерві і кидає в діло лише у вирішальний момент бою.

Стоп. А як командир дізнається, який момент став вирішальним? Може статися, вирішальний момент ще не настав? Або, можливо, вирішальний момент був п’ять хвилин тому? Як його вловити?

Легко!

Коли всі три мотострілецьких батальйони наступають, значить, все йде добре. Один мотострілецький батальйон (нехай навіть той, який посилений танковою ротою) зупинений. Не біда.

Та ось зупинений і другий батальйон. Вперед просувається тільки один третій батальйон. Коли і його зупинять, командиру полку дістанеться по шапці або по якомусь іншому місцю. Не потрібно йому бути великим полководцем, щоб це зрозуміти. Лиш тільки з трьох мотострілецьких батальйонів зупинені два, командиру полку дзвіночок: пора. І в допомогу тому мотострілецькому батальйону, який діє краще за інших або просто випадково опинився на ділянці зі слабшою обороною, командир полку кидає свій танковий батальйон, дії якого підтримує вся полкова артилерія.

6

У мотострілецької дивізії — танковий, артилерійський, зенітно-ракетний і три мотострілецьких полки. Крім ракетного дивізіону, розвідувального, саперного, зв’язку, ремонтного, транспортного та інших батальйонів і окремих рот.

Я не буду повторювати прості істини про те, що три мотострілецьких полки з усіма своїми танками, артилерією і мінометами — це всього лиш руки, які нишпорять в темряві, а танковий і артилерійський полки — ударний кулак. Лиш тільки один з мотострілецьких полків намацає слабину у ворожій обороні, у вирішальний момент бою командир дивізії завдасть по цьому місцю удару танковим полком, атака якого буде підтримана полком артилерійським.

У загальновійськовій армії одна-дві танкові і три-чотири мотострілецькі дивізії, артилерійська, ракетна і зенітно-ракетні бригади, окремі полки і батальйони. Як вони діють, ви вже здогадалися.

Фронт — це одна танкова, одна повітряна і дві, три або чотири загальновійськові армії, корпус ППО, артилерійська дивізія, протитанкова, ракетні і зенітно-ракетні бригади, бригада спеціального призначення (СпП) і багато інших частин і з’єднань. Як вони діють, повторювати не буду.

В обороні все працювало так само, та тільки у зворотному порядку. Дії командира оцінювали не по всім підрозділам, а по одному, на ділянці якого противник домігся найбільшого успіху.

Мінометна батарея і протитанковий взвод — це ті інструменти, якими командир мотострілецького батальйону робить свій вплив на хід і результат бою. Знаючи, що оцінювати результат оборонного бою будуть по результату підрозділу або частини, яка відступила далі за інших, командир батальйону не розпорошує свої засоби порівну між мотострілецькими ротами, а підтримує тільки одну — ту, якій довелося гірше за інших, ту, по якій завданий більш потужний удар противника.

З тієї ж причини командир полку своїми танками і артилерією може підтримувати не всі три свої батальйони, а лише той, у якого справи зовсім кепські.

Про командира дивізії розповідати не буду, ви вже все зрозуміли.

А західні експерти півстоліття вивчали Радянську Армію і робили висновки: немає у них ініціативи, в наступі командир, рота якого зупинена вогнем противника, просить у комбата допомоги, та її не отримує... Хіба це тактика?

7

Тепер приклад з історії, який допоможе засвоїти викладене вище.

12 січня 1945 року раптово, немов гроза морозною зимою, вибухнула Вісло-Одерська операція. У битву вступили два найпотужніших радянських фронти: 1-й Український під командуванням Маршала Радянського Союзу Конєва і 1-й Білоруський під командуванням Маршала Радянського Союзу Жукова.

З радянського боку — 2 мільйони 112 тисяч бійців і командирів, 37 тисяч гармат і мінометів, 7 тисяч танків і самохідних гармат, 5 тисяч бойових літаків. Радянським військам потрібно було зламати оборону противника з плацдармів на Віслі, розгромити супротивне угруповання його військ, зробити ривок до Одеру, захопити плацдарми на його західному березі і тим самим перенести бойові дії в центральні райони Німеччини, на ближні підступи до Берліну. Наступ розвивався стрімко відразу на багатьох напрямках.

25 січня 17-а гвардійська механізована бригада 6-го гвардійського механізованого корпусу 4-ї танкової армії 1-го Українського фронту, пройшовши з боями 430 кілометрів, першою вийшла до Одеру і відразу його форсувала силами одного стрілецького батальйону. Командир 17-ї гвардійської механізованої бригади гвардії підполковник Чурилов Леонід Дмитрович з групою управління переправився на західний берег разом з цим батальйоном. І негайно доповів про це командиру 6-го гвардійського механізованого корпусу гвардії полковнику В.Ф.Орлову.

Успіх полковника Орлова визначався не за всіма його бригадами і полками, а тільки за кращою бригадою. В даному випадку навіть не так: за кращим батальйоном цієї бригади.

Інтерес командира корпусу — успіх закріпити, плацдарм утримати. Тому наказ Чурилову: не чекаючи підходу важких переправних засобів, терміново перекидати на плацдарм інші стрілецькі батальйони і легку артилерію, перш за все 57-мм протитанкові гармати, рити окопи і траншеї вдень і вночі, плацдарм тримати хоч зубами! Готувати до переправи танковий полк бригади, при підході перших понтонних підрозділів переправляти танки за всяку ціну!

Від командирів двох інших механізованих бригад корпусу полковник Орлов зажадав зробити стрімкий кидок до Одеру. Їхнє завдання — зайняти оборону на східному березі, праворуч і ліворуч від місця переправи бригади Чурилова, вогнем з місця підтримати 17-у гвардійську бригаду на західному березі. Три танкових і два самохідно-артилерійські полки, підлеглі безпосередньо командиру корпусу, були висунуті туди ж на максимальній швидкості.

Полковник Орлов, не гаючи часу, доповів генерал-полковнику Д.Д.Лелюшенку, командувачу 4-ї танкової армії: Чурилов з батальйоном на західному березі!

Успіх командувача танковою армією визначається не за всіма корпусами, які входять до складу армії, а тільки за найкращим. В даному випадку — 6-м гвардійським механізованим. Вірніше, за однією його бригадою. Ще точніше — за одним батальйоном.

Інтерес командувача 4-ї танкової армії генерал-полковника Лелюшенка — успіх закріпити. Тому все, що тільки можна, — в допомогу Чурилову. Перш за все туди зенітно-артилерійський полк танкової армії перемістити, щоб зі свого берега відбивати повітряні нальоти. Туди ж — понтонно-мостовий полк для переправи танків на плацдарм, полк зв’язку для організації безперебійного управління. І головне — швидше перекинути на плацдарм весь 6-й гвардійський корпус, вритися в землю, відбити контратаки.

Та насамперед — дзвінок командувачу фронтом Маршалу Радянського Союзу І. С. Конєву: один батальйон на плацдармі, терміново перекидаю інші! Так! Зрозумів! Дію!

Успіх підполковника Чурилова — це успіх полковника Орлова і генерал-полковника Лелюшенка. І Маршала Радянського Союзу Конєва.

Маршал Конєв — командувачу 2-ї повітряної армії генерал-полковнику авіації С. А. Красовському: батальйон на західному березі. Скоро буде бригада, потім і корпус. Наказую: забезпечити винищувачами повне панування в повітрі над плацдармом. Головне завдання бомбардувальникам і штурмовикам — не допустити підходу ворожих танків, піхоти і артилерії до місця переправи.

І Конєв жене на плацдарм всіх незадіяних в боях штрафників, спеціально для такого випадку заощаджених, — роти і батальйони, укомплектовані як рядовими, що вчинили проступки та злочини, так і розжалуваний сержантами і офіцерами: утримаєте плацдарм — всім прощення, повернення військових звань і нагород.

Туди ж, до місця переправи, він повним ходом жене полки і бригади 152-мм гаубиць-гармат МЛ-20 і багато-багато снарядів. З східного берега вони будуть молотити будь-якого, хто спробує скинути Чурилова з плацдарму.

Та до того, як віддати всі ці розпорядження, Маршал Радянського Союзу Конєв Іван Степанович насамперед доповів Верховному Головнокомандувачу Маршалу Радянського Союзу Сталіну: один батальйон форсував Одер. Командир бригади переправився разом з батальйоном. Чи забезпечена протиповітряна оборона плацдарму? Так точно, товаришу Сталін! Чи є радіозв’язок? Так точно!

Чи прокладений кабель по дну? В першу чергу, товаришу Сталін!

І під розривами снарядів, під виттям мін і свистом осколків, оглухлий зв’язківець просить до апарату гвардії підполковника Чурилова. Успіх підполковника — це успіх Верховного головнокомандувача. І Верховний головнокомандувач вітає командира 17-ї гвардійської механізованої бригади з достроковим присвоєнням звання гвардії полковника, цікавиться, чи буде утриманий плацдарм? Отримавши запевнення, трубку не кладе: чим можу допомогти, товаришу гвардії полковник?

Справедливості заради треба відзначити: Верховний головнокомандувач слів на вітер не кидав. Коли обіцяв допомогу, то її надавав. Негайно і з розмахом.

І вмів нагороджувати. 6 квітня 1945 гвардії полковнику Чурилову Леоніду Дмитровичу було присвоєно звання Героя Радянського Союзу, а після війни — звання генерал-майора.

8

Кожна стратегічна наступальна операція Червоної Армії, починаючи з Сталінградської, розроблялася і проводилася за тією ж схемою, за якою вода прориває бетонну греблю: спочатку вода проникає в найдрібніші тріщини в бетоні, поглиблюючи їх, потім через щілину в прорив з постійно зростаючою швидкістю ринуть перші сотні і тисячі літрів води, і, нарешті, могутній потік в мільйони тонн змітає все на своєму шляху. Ось вам концентрація сили проти слабкості.

Мораль: коли кожен командир взводу і роти матиме право вимагати від вищих командирів підтримати вогнем свій підрозділ, значить командир корпусу, командувач армією або фронтом не зможе сконцентрувати свої резерви на вузькій ділянці фронту і ніколи не прорве оборону противника.

Або ближчий нам усім приклад: заснували якісь талановиті хлопці маленьку фірму з виробництва комп’ютерів і комп’ютерних програм. Заснували, попрацювали і прогоріли.

А інші хлопці заснували точно таку ж фірму. Та щось зробили правильно. Хоч самі поки про це не здогадуються. І отримали якийсь дохід. І якийсь дядько вирішив ризикнути і додати своїх грошенят. Гроші до грошей липнуть.

І пішло. Точно як в 17-й гвардійській механізованій бригаді 6-го гвардійського механізованого корпусу 4-ї танкової армії в ході Вісло-Одерської операції.

* * *

Ядерна зброя змінила принципи ведення військових дій, як це зробила артилерія в Середні століття, кулемети під час Першої світової війни і танки під час Другої світової війни. Однак ці зміни не торкнулися фундаментальних основ військового мистецтва. Принцип концентрації сил залишився непорушним: розпорошиш свої сили — програєш; збереш свої сили в один кулак — переможеш.

Новий визвольний похід до Західної Європи

Стратегічний наступ в планах радянських воєначальників

1

Радянські воєначальники абсолютно справедливо вважали, що наступ — найкращий спосіб оборони. Відповідно, ніякого планування або підготовки стратегічних оборонних операцій на рівні загальновійськової армії і вище ніколи не велося.

Щоб перемогти супротивника, радянських генералів вчили наступати.

Щоб захистити свою країну від іноземної агресії, радянських генералів так само вчили наступати.

Саме тому Червона Армія зазнала настільки нищівного розгрому влітку 1941 року: в Радянському Союзі все було готове для проведення колосальної стратегічної наступальної операції, а стратегічна оборона не передбачалося взагалі, не було навіть теоретичних розробок на цю тему.

Війна змусила радянських воєначальників вести оборону в масштабі фронтів, груп фронтів і навіть перейти до оборони по всій лінії бойових дій від Білого моря до Чорного. Стратегічною обороною Червона Армія зупинила наступ противника, потім боязко і невміло почала проводити наступальні операції, які спочатку повільно і невпевнено, а потім все швидше набували гігантського розмаху і нищівної сили.

Після розгрому Німеччини досвід початкового періоду війни знову був забутий і відкинутий. Оборона — це рівень батальйону, полку, бригади, дивізії, армійського корпусу, іноді — загальновійськової армії, та не вище. Завдання війни радянське командування планувало вирішувати тільки наступом.

Тому, коли ми говоримо про підготовку Радянською Армією великомасштабних військових операцій на рівні фронту або стратегічного напрямку, ми маємо на увазі тільки стратегічні наступальні операції.

Філософія таких операцій гранично проста: легко порвати карти, дістаючи їх з колоди одну за одною, проте вже десяток карт, складених разом, порвати важко. І зовсім неможливо порвати цілу колоду. Мало того: жодна карта в колоді не постраждає коли ми спробуємо рвати їх всі відразу.

Подібним чином радянські воєначальники готувалися розбивати противника лише величезними масами військ, групуючи їх разом немов колоду карт, де кожна дивізія захищена діями безлічі інших дивізій.

2

Радянські воєначальники у всіх випадках дотримувалися єдиного сценарію стратегічної наступальної операції. Як приклад візьмемо Західний стратегічний напрям.

Командування військ Західного напрямку перебувало в Польщі, в місті Легніца. За мирного часу в підпорядкуванні цього командування було п’ять танкових і шість загальновійськових армій (24 мотострілецькі, дві артилерійські і 26 танкових дивізій), п’ять повітряних армій, дві армії ППО і один флот (Балтійський).

Все пізнається в порівнянні. П’ять танкових армій — це багато чи мало? Кожен може судити по-своєму. Та коли пам’ятати, що в усьому іншому світі після Другої світової війни не було жодної танкової армії, то ми будемо змушені визнати: п’ять танкових армій — це багато.

У разі війни в розпорядження Головнокомандувача військами Західного напрямку передавалися кілька повітрянодесантних дивізій. В його інтересах наносилися ядерні удари силами Ракетних військ стратегічного призначення і Дальньої авіації. Крім того, в підпорядкуванні Головнокомандувача перебували збройні сили Польщі, Чехословаччини і НДР. Сама лише Польща виставляла 5 танкових і 11 мотострілецьких дивізій, не рахуючи авіації, флоту, окремих бригад і полків сухопутних військ. У разі війни сюди перекидалися війська з внутрішніх округів Радянського Союзу — Прибалтійського, Московського, Приволзького.

У самий останній момент перед початком бойових дій на Західному стратегічному напрямку в першому ешелоні розгорталися три фронти: два в Східній Німеччині, один в Чехословаччині. Ще один фронт — у другому ешелоні. Група танкових армій — в третьому. На правому фланзі — об’єднаний Балтійський флот. Кожний фронт першого ешелону мав в своєму складі одну танкову, одну повітряну і дві загальновійськові армії, кілька окремих дивізій, бригад і полків.

За задумами радянських воєначальників стратегічна наступальна операція мала складатися з п’яти етапів.

Перший етап мав тривати кілька годин. В ході цього етапу планувалося нанесення масованого ядерного удару одночасно силами Ракетних військ стратегічного призначення, ракетних бригад фронтів і армій, ракетних дивізіонів мотострілецьких і танкових дивізій.

Цілями такого удару мали стати:

• Командні пункти та штаби, адміністративні та політичні центри, вузли і лінії зв’язку — іншими словами, мозок і нервові центри противника та його збройних сил.

• Ракетні бази, сховища ядерної зброї, бази підводних човнів і стратегічних бомбардувальників. Ці цілі потрібно було уразити для того, щоб знизити до мінімуму можливість ядерних ударів у відповідь.

• Аеродроми, позиції зенітних ракет, лінії РЛС ППО — щоб радянська авіація змогла успішно завдавати ударів по силам противника.

Ще однією важливою ціллю для радянських ракетних військ стратегічного призначення на цьому етапі були головні морські порти — удар по ним мав був забезпечити ізоляцію Європейського континенту з тим, щоб не допустити перекидання великих військових формувань з-за океану.

Радянські стратеги абсолютно справедливо вважали, що перший ядерний удар мав бути нанесений несподівано, він мусив бути коротким і гранично інтенсивним. Коли розтягнути його хоча б на кілька годин, ситуація може радикально погіршитися: частини противника можуть піти з місць постійної дислокації, авіація буде розосереджена, вище керівництво сховається в спеціальних укриттях, де знищити його буде дуже складно або взагалі неможливо. Саме тому перший удар мав бути нанесений максимально можливою кількістю ядерних боєприпасів.

3

Другий етап мусив початися негайно після закінчення першого і тривати кілька годин. У цей період по противнику мав бути завданий масований удар силами всіх повітряних армій всіх фронтів і дальньої бомбардувальної авіації, яка передана в розпорядження Головнокомандувача військами стратегічного напрямку.

Повітряні сили, які планувалося використовувати для нанесення цього удару, мали розділитися на кілька хвиль, які йдуть одна за одною. У першій хвилі мусили діяти всі літаки розвідувальної авіації стратегічного напрямку, причому не тільки літаки, безпосередньо призначені для повітряної розвідки, а й ті екіпажі винищувальних і винищувально-бомбардувальних частин, які мали підготовку в якості повітряних розвідників — всього більше тисячі машин плюс безпілотні літальні апарати.

Головне завдання цієї хвилі — оцінка результатів першого ядерного удару і виявлення цілей, які не були знищені.

Відразу за цією хвилею мав статися виліт основних сил всіх повітряних армій. Їхня зброя — як звичайна, так і ядерна. Цілі повітряного удару на цьому етапі майже ті ж самі: потрібно підчистити те, що не зметене першим ракетним ударом. Крім того, авіація здатна робити те, чого не можуть ракети, — виявляти і знищувати рухливі цілі: танкові колони, які зуміли вийти з місць дислокації, групи літаків, які покинули аеродроми і перелетів на тимчасові злітно-посадочні майданчики, обладнані на автострадах, рухливі ракетні батареї, розосереджені засоби ППО.

У третій хвилі знову йдуть розвідники — для того, щоб зафіксувати результати повітряних ударів.

Радянські стратеги вважали, що масована повітряна операція може бути проведена без значних (за радянськими поняттями) втрат, оскільки багато радіолокаційних станцій противника до того моменту будуть зруйновані, комп’ютерні системи і лінії зв’язку пошкоджені, а частини противника — деморалізовані.

Під час проведення повітряної операції особовий склад радянських штабів і розвідувальних органів мав з граничною точністю оцінити інформацію, що надходить як про результати першого ядерного удару, так і наступного за ним удару авіації.

У цей же самий час ракетні частини і з’єднання, які завдавали першого удару, мали готувати удар повторний. Деякі ракетні бригади фронтів, загальновійськових і танкових армій, ракетні дивізіони мотострілецьких і танкових дивізій не приймали участі в першому ударі тому, що знаходилися занадто далеко від лінії фронту. У момент нанесення першого удару всі вони мусили почати стрімке висування до заздалегідь визначених вогневих позицій і в міру готовності завдавати ударів по призначеним для них цілям.

4

Відразу після повернення авіації на свої бази мав початися третій етап операції. Цей етап мусив тривати зовсім недовго, як і перший. За своєю силою він, звичайно, не міг бути таким же потужним, як перший. Бо в першому ударі найважливіша роль була відведена 43-й і 50-й ракетним арміям (штаби відповідно у Вінниці і Смоленську). Їхній інтерес — відстрілятися якомога швидше при першій можливості. Все, що стояло на бойовому чергуванні, має полетіти в перші хвилини, інакше противник все це накриє, і від мегатонних зарядів і стратегічних носіїв не буде ніякого толку. Зрозуміло, ракетні армії мали деяку кількість запасних носіїв і зарядів для повторного залпу, однак цей резерв завжди був менший половини початкової сили.

З іншого боку, в повторному ракетному ударі могли взяти участь ті ракетні частини тактичних і оперативно-тактичних носіїв, які встигли висунутися з глибини території.

На четвертий етап відводили від 10 до 20 днів. Він являв собою наступальні операції окремих фронтів.

Кожний фронт мав зосередити всі сили, щоб забезпечити успішний наступ своєї танкової армії. Загальновійськові армії проламували оборону противника, а командувач фронтом вводив в бій танкову армію на тому напрямку, який представлялася найбільш перспективним для стрімкого кидка вперед. Вся артилерія, підпорядкована особисто командувачу фронтом, мусила працювати в інтересах танкової армії, розчищаючи для неї шлях.

Завдання фронтових ракетних бригад — розтрощити будь-кого, хто заважатиме ривку танкової армії.

Завдання повітряної армії фронту — прикрити прорив.

Фронтові протитанкові бригади призначалися для дій на флангах танкової армії. Десантно-штурмові бригади мали завдання на захоплення мостів і ключових транспортних вузлів на шляху танків, які рвуться вперед. Диверсійні частини завжди діяли в авангарді і на флангах танкової армії. Їхнє завдання — пошук і знищення штабів, вузлів зв’язку, ядерної зброї і засобів її доставки.

Танкову армію фронту рекомендувалося вводити в бій після того, як в обороні противника вдається зробити реальний прорив, коли сили фронту отримають свободу маневру. Танковій армії належало здійснювати ривок з максимально можливою швидкістю і на максимально можливу глибину, не втягуючись в непотрібні бої місцевого значення і обходячи стороною осередки опору. Танкова армія фронту могла відриватися на значну відстань від головних сил фронту. Її завдання, її мета — розтинаючий удар, подібний удару сокири по черепу: чим глибше, тим краще.

5

Глибина завдань загальновійськових армій в ході фронтової наступальної операції визначалася в 500 кілометрів. Глибина завдань фронту — 800 кілометрів. Танкова армія діяла на всю глибину фронтової операції, тобто на 800 кілометрів.

Від командувачів загальновійськовими арміями вимагали таких же темпів наступу, яким був темп наступу танкової армії. Однак всі розуміли, що на практиці ці темпи будуть нижчими, бо загальновійськовим арміям доведеться, крім усього іншого, зачищати територію і знищувати осередки опору і сили противника, які потрапили в оточення.

Рух танкової армії має бути подібним стрімкому потоку, який ринув в пролом у греблі, і змітає все на своєму шляху.

Дії загальновійськових армій, навпаки, мали нагадувати спокійне і в той же час нестримне затоплення місцевості, яке накриває острівці, підмиває будівлі і споруди доти, поки вони не розваляться.

6

Фронт другого ешелону Західного стратегічного напрямку передбачалося розгорнути перед початком війни в Польщі. Його керівництво мало бути радянським (командування Північної групи військ), ядерна зброя — також. У його складі мали знаходитися дивізії зі складу Північної групи військ і Прибалтійського військового округу, а також дивізії Війська Польського. Після прориву трьох фронтів першого ешелону до Західної Німеччини цей фронт другого ешелону мав завдати удару на північ — в Данію. Після розпаду Варшавського договору країни Східної Європи, які входили до нього, відкрили документи і плани цієї операції, тому все сказане тут підтверджене документально (див. карту з архіву Генерального штабу Збройних сил Республіки Польща на стор. 48).

У третьому ешелоні цього колосального угруповання мав перебувати Білоруський військовий округ. У його складі офіційно було чотири армії: 26-а повітряна, 5-а гвардійська танкова, 7-а танкова, 28-а загальновійськова. Вже одне це било по мізках немов кувалдою: не може бути такого фронту, в якому танкових армій більше, ніж загальновійськових!

Однак реальність була ще суворішою. І загальновійськова, і обидві танкові армії мали однакову структуру: в складі кожної — одна мотострілецька і три танкових дивізії, не беручи до уваги бригад і окремих полків. Тобто насправді всі три армії були танковими.

Так ось, в разі війни війська Білоруського військового округу не перетворювалися у фронт, та й не могли в нього перетворитися просто через колосальну перевагу танкових дивізій над мотострілецькими. Це був не фронт. Це була група танкових армій.

У перші кілька годин або днів війни один або кілька фронтів могли понести колосальні втрати, проте це не повинно було змусити командування стратегічного напрямку ввести в дію танкові армії з третього ешелону, щоб зміцнити сили одного з фронтів, який несе найбільші втрати, чи замінити їх. Група танкових армій мала вводитися в бій там, тоді і остільки, де, коли і оскільки сили фронтів першого ешелону домоглися максимального успіху, де гребля оборони противника була повністю зламана або, як мінімум, в ній виникла дуже обнадійлива тріщина.

П’ятий етап — це введення в бій групи танкових армій.

До групи танкових армій командування могло приєднати сили танкових армій фронтів першого ешелону, які вже були введені в бій. При такій кількості одночасно діючих танків обов’язково мав проявитися ефект колоди карт. Більш того, успішна операція групи танкових армій мала підтримуватися всіма силами Головного командування військ стратегічного напрямку і всіма збройними силами країни, включаючи резерви Верховного головнокомандувача. До кінця операції в групі могло бути чотири або навіть п’ять танкових армій. Навіть коли ця броньова кувалда в ході боїв втрачала половину або дві третини своєї могутності, все одно зупинити її без нанесення ядерних ударів ніхто б не зміг.

Ось чому ніякі сценарії ескалації ядерної війни радянськими маршалами ніколи всерйоз не сприймалися і не розглядалися навіть теоретично. Ядерні засоби противника і засоби їхньої доставки під час війни підлягали негайному знищенню відразу після отримання даних про місце їхнього знаходження.

Питання: чи можна було розраховувати на стійкість військ Східної Німеччини, Польщі та Чехословаччини, включених до складу радянських армій і фронтів?

Відповідь все та сама: коли завдати ядерних ударів раптово і масовано, так, щоб нашим братам по зброї не було куди б перекинутися, тоді на їхню вірність пролетарському інтернаціоналізму розраховувати можна було цілком.

* * *

Холодна війна тривала майже півстоліття. За ці роки в Головному оперативному управлінні Генерального штабу ЗС СРСР неодноразово робилися спроби розробити плани розгрому західноєвропейських держав без застосування ядерної зброї. Сила-то он яка! На Західному стратегічному напрямку офіційно одних тільки танкових армій чотири. А насправді їх шість!

Рано чи пізно в ході відпрацювання цих планів в штабних іграх наступав момент, коли радянські танки на картах навіть без застосування ядерної зброї проривалися до Рейну. І ось тут-то у радянських стратегів в черговий раз і народжувалися сумніви в правильності обраного сценарію: добре, ми прорвемося, а ось коли вони тепер по нам ядерною зброєю гепнуть? Втрачати-то їм вже нічого.

Після чергової спроби розіграти без’ядерний сценарій вторгнення все поверталося на круги своя: поки країни Заходу мають ядерну зброю, визвольний похід в Європу зі звичайною зброєю неможливий, і доводиться планувати таку війну, в якій Радянський Союз використав би свою ядерну зброю для знищення ядерної зброї Заходу.

Як забезпечити постачання величезних мас військ в ході стратегічної наступальної операції

1

Перш ніж воювати, необхідно навчитися забезпечувати армію. Це класика. Сам Бонапарт так вважав.

Багато хто із західних військових фахівців був впевнений, що для проведення стратегічної наступальної операції на кшталт тієї, про яку розказано вище, необхідно сконцентрувати колосальні ресурси, і радянське командування в разі проведення такої операції напевно зіткнеться із непереборними труднощами в організації постачання таких величезних сил.

Західні експерти оцінювали Радянську Армію своїм мірилом. Вони помилялися, бо виходили зі своїх уявлень про те, як потрібно постачати війська і поповнювати запаси. А Радянська Армія жила за своїми законами і правилами, які західним експертам незрозумілі.

Почнемо з головного. Повторимо триста разів: тільки рух приносить перемогу. А щоб рухатися, потрібне пальне. Багато пального. Подивимося на танки західних армій, а потім на радянські танки. Різницю вловлюємо неозброєним оком. У радянського танка над гусеницями полиці, а на полицях нічим не захищені плоскі паливні баки. Та ще й на кормі дві круглі бочки.

Західні розумники над цим потішалися: весь танк обвішаний паливними баками! Потрапить випадкова трасуюча кулька, і танк спалахне факелом! Ну чи ж не дурість?

Ні, громадяни, не дурість. Танк — зброя стратегічна.

Пояснюю. Західноєвропейський лицар перемагав боєм. Для цього йому був потрібен величезний кінь, залізні обладунки, важкий щит і довжелезний спис. А великі східні завойовники обходилися без усього цього: невеликі коники, легкі вершники, ніякої броні, ніякого важкого озброєння. Проте коней і вершників було багато, і перемагали вони не боєм, а маневром. Стратегічним маневром. Вони обходили важких лицарів стороною, йшли далеко вперед і грабували села і міста. За ними не вгнатися.

Для таких дій створювалися й радянські танки. Їх було багато, і їхня сила була в маневрі. У стратегічному маневрі. У січні 1945 року німецький фронт був прорваний, і чотири радянські танкові армії ривком з плацдармів на Віслі вийшли до Одеру і форсували його. У цьому русі їх могла зупинити тільки нестача пального. Ось чому радянські танки були обвішані ємностями для палива.

Одначе ж це небезпечно! Правильно. Тільки ж радянські воєначальники не були ідіотами. У радянському танку є внутрішні баки під бронею і зовнішні, без бронювання. Поки йдуть бої місцевого значення, поки ворог перед вами, поки йде млява перестрілка, тримайте своє пальне лише в внутрішніх баках, а зовнішні нехай будуть порожніми.

А коли одного разу перед вами відкриється чудова перспектива, коли фронт прорваний, коли попереду немає противника, коли треба рвонути до океану, тоді заповнюйте всі бочки до краю і несіться вперед з гиком і посвистом, як ті завойовники, що перемагали тільки маневром.

2

Після Другої світової війни в Радянській Армії був введений стандарт: всі бойові і транспортні машини у внутрішніх і зовнішніх баках мусять мати запас палива на марш в 500 кілометрів. Це багато. Це глибина армійської наступальної операції. Зрозуміло, танки йдуть не по прямій. Вони маневрують. Однак мистецтво великого танкового командира визначалося тим, наскільки успішно він зможе обійтися без кривуляння місцевістю.

Існував показник, який називався коефіцієнтом маневру. Командир вважався успішним, коли коефіцієнт маневру у нього був не вищий за 1,3. Тобто у хорошого командира при висуванні на глибину 100 кілометрів танки мали намотати на гусениці не більше 130 кілометрів.

Виходячи з того, що танки та інші бойові машини у внутрішніх і зовнішніх баках мають запас палива на 500 кілометрів, радянські командири сміливо планували кидки на 200-300 кілометрів без дозаправки.

Під час війни існувала практика на заключному етапі операції, коли паливо у всіх закінчувалося, зливати залишки палива з машин зі слабкою ходовою частиною, розбовтаною під час безперервних маршів, і передавати їх тим машинам, у яких двигуни, трансмісія і ходова частина в кращому стані, з тим, щоб вони продовжували рух.

Пальне — кров війни. Ще перед війною в Червоній Армії створювалися окремі трубопровідні підрозділи і частини. В ході війни вони себе повністю виправдали. В останній рік життя товариша Сталіна ці окремі трубопровідні батальйони і полки були зведені в трубопровідні війська, які мали загальне керівництво, власні навчальні заклади та відзнаки.

Трубопровідні війська! До цього таких військ не було в жодній країні світу. У 1970-х роках у складі трубопровідних військ Радянської Армії було 24 бригади по чотири батальйони в кожній, не рахуючи окремих батальйонів і рот. Одна бригада була здатна за добу прокласти трубопровід довжиною 120 кілометрів і прокачати по ньому тисячі тонн пального.

Уже за мирного часу Радянська Армія виводила до кордонів магістральні лінії трубопроводів. Під час війни трубопровідним бригадам залишалося тільки підключитися до магістральних ліній і прокладати нові гілки слідом за мотострілецькими і танковими дивізіями, що йдуть вперед. Від фронтових магістралей кожна загальновійськова та танкова армія тягнула свій рукав. На кінці кожної нитки трубопроводу обладнувалися безліч заправних станцій, кожна з яких могла одночасно заправити паливом техніку цілого батальйону і навіть полку. І тільки на самих віддалених ділянках до справи додавалися батальйони і роти підвозу пального на автомашинах Урал-375.

На додаток до цього в кінці 1960-х років в Радянській Армії активно розроблялися методи використання вертольотів для постачання пальним наступаючих військ. У Радянському Союзі був розроблений вертоліт Мі-10 — літаючий кран на довгих «ногах». Він міг підняти великий автомобіль, контейнер або будь-який інший великогабаритний вантаж. Основне його призначення — доставка стратегічних ракет на далекі позиції в тайзі та інших важкодоступних місцях. Друге призначення — забезпечення наступаючих військ, перш за все пальним. Уявімо ситуацію: дивізія стрімко наступає. Один батальйон зупиняється для дозаправки, інші йдуть вперед. Сідає вертоліт з контейнером на 1012 тонн пального, залишає його, а сам повертається назад. Танки ненажерливі. Т-62, наприклад, мав ємність внутрішніх баків 675 літрів і ще 685 літрів в зовнішніх ємностях. Всього 1360 літрів. 10-12 тонн на батальйон — це небагато, однак все ж краще, ніж нічого. А вертоліт працює, продовжуючи носити контейнери.

У Радянському Союзі був створений вертоліт В-12, найбільший вертоліт в історії авіації. Створювався він з тією ж метою: першою і основною задачею була доставка міжконтинентальних балістичних ракет на віддалені бази, другою — заправка наступаючих танків. Діяти він мав за тією ж схемою. Дивізія наступає, один батальйон зупиняється в тилу для дозаправки, поруч сідає великий вертоліт, який приносить 30-40 тонн палива. Дозаправленний батальйон наздоганяє наступаючі частини, вступає в бій, тим часом якийсь інший батальйон зупиняється і заправляється пальним. Один вертоліт робить п’ять-шість рейсів в день. Висоти польоту низькі. Швидкість 250 кілометрів на годину. Літає вертоліт над нашими тиловими районами, які прикриті засобами ППО.

Важкі і надважкі вертольоти не отримали розвитку тільки тому, що використовувати трубопровідні частини було простіше, дешевше і надійніше. Однак, коли б виникла необхідність, радянська промисловість побудувала б важкі і надважкі вертольоти в достатніх для постачання наступаючих армій кількостях. До цього все було готовим.

3

Другим за важливістю було постачання наступаючих військ боєприпасами.

Під час війни і німецькими, і радянськими генералами було помічено, що чим швидший наступ, тим менша витрата боєприпасів. Часто на всю операцію військам вистачало одного боєкомплекту, який знаходився безпосередньо в танках та інших бойових машинах.

Крім того, кожен командир мав на своєму розпорядженні транспортний підрозділ. Після війни був встановлений стандарт: в кожному полку — транспортна рота, здатна одноразово підняти 200 тонн вантажів, в кожній дивізії крім того — транспортний батальйон, здатний підняти 1000 тонн вантажів, в кожній загальновійськовій і танковій армії була автотранспортна бригада і так далі. В ході наступальних операцій всі ці частини передбачалося використовувалися майже виключно для доставки боєприпасів наступаючим військам.

Західні експерти намагалися уявити, як будуть забезпечуватися радянські дивізії. Але уявити не могли. Бо в їхньому розумінні радянським військам доводилося б тягнути за собою занадто багато вантажу.

А це не так. Почнемо хоча б з того, що радянський солдат не мав спального мішка і не потребував його. Радянського солдата можна було не годувати кілька днів. Йому були потрібні лише боєприпаси. Це вирішувало безліч проблем. Завдання постачання радянських військ в будь-який операції зводилася до забезпечення їх пальним і боєприпасами. При цьому кожен командир або командувач не ділив боєприпаси порівну між підлеглими, а направляв більшу їх частину на ту ділянку, де наступаючі частини домоглися найбільшого успіху. Всі інші задовольнялися залишками.

4

Тепер подивимося, як це все мало працювати на практиці. Дивізія з другого ешелону, повністю укомплектована особовим складом і технікою, нагодована і заправлена паливом, з двома тисячами тонн боєприпасів вводиться в бій. Вона проводить в боях від трьох до п’яти днів без будь-якого відпочинку для солдатів і офіцерів. Поранені після надання першої допомоги евакуюються в тил медичним батальйоном.

Роти, батальйони і полки цієї дивізії не стануть втрачати часу, чекаючи запасні частини для ремонту техніки, яка вийшла з ладу. Таку техніку вони просто кидають. Нею займуться ремонтні батальйони, які йдуть за наступаючими частинами — вони відремонтують те, що можна відремонтувати, розібравши при цьому один несправний танк, щоб використовувати його вузли для ремонту і відновлення двох або трьох інших таких машин.

У боях дивізія, діючи рішуче, буде нести втрати в живій силі і техніці. Невелика частина пошкодженої техніки буде відремонтована і повернута в дивізію. Через три-п’ять днів важких боїв бійці і командири, що залишилися живими, будуть зупинені на досягнутих рубежах, а в бій буде введена свіжа дивізія з другого ешелону, сита і добре відпочила.

У зупинену дивізію увіллють резервістів з бойовою технікою. Її підрозділи і частини доведуть до прийнятної боєздатності і знову кинуть у бій.

Існує два способи відновлення боєздатності: доукомплектування та переформування.

Доукомплектування проводиться поблизу районів бойових дій, коли система управління полком або дивізією не порушена.

Переформування проводиться в тилу, коли система управління порушена, тобто звичайного доповнення солдатами, офіцерами і бойовою технікою для відновлення боєздатності буде недостатньо.

Яка зброя нам потрібна

1

Я люблю зброю. Одного разу я відкрию маленький музей. Першим моїм експонатом буде американський джип «Вілліс». Це справжнє диво техніки. Розроблений на самому початку Другої світової війни, він з честю пройшов всю війну як вірний і стійкий солдат. Його скидали на парашутах, купали в солоній морській воді, він тонув у гарячих пісках лівійських пустель і в болотах тропічних островів Тихого океану. Він служив в горах Норвегії та Кавказу, в Альпах і Арденнах. Він дійшов до Неаполя і Риму, до Варшави, Праги, Парижа і Берліна. Жоден інший автомобіль не пройшов стільки військових доріг — вся Друга світова, Корея, В’єтнам, Синайський півострів, Африка, Південна Америка, Індонезія, Індія, Пакистан. Яка тільки зброя не встановлювали на джипі! Безвідкатні гармати, протитанкові рушниці і ракети, кулемети... Джип служив розвідником, десантником, диверсантом, зв’язківцем, санітаром, кухарем, ремонтником. Він був добрим доктором і лютим військовим поліцейським. На ньому роз’їжджали офіцери і солдати, на ньому доставляли в тил поранених і полонених, на ньому генерали приймали паради, на ньому відвозили до місця страти засуджених до смерті дезертирів.

За весь той час, коли джип перебував на військовій службі, на озброєння армій світу було прийнято безліч танків, гармат, літаків і ракет. Вся ця зброя була складною, дорогою, грізною і страшною, а джип був простеньким, сіреньким (швидше — сіро-зелененьким) і непримітним. Та вся ця настільки потужна зброя приходила і відходила в минуле, а джип залишався в строю. Джип багато разів збиралися зняти з озброєння, однак замінити його було нічим: в пустелі він був надійнішим за верблюда, на широких просторах — швидшим за леопарда, в Арктиці — витривалішим за білого ведмедя.

Іншим експонатом мого музею буде автомат Калашникова. Не той, з яким я увійшов до Чехословаччини в 1968 році, і не той, з якого в Камбоджі «червоні кхмери» вбивали лікарів. Це буде один з тисяч тих стволів, які американська морська піхота захопила у В’єтнамі. Під час в’єтнамської війни деякі американські солдати, не довіряючи своїй примхливій автоматичній гвинтівці М-16, воліли використовувати трофейні калаші. Це був ризикований хід. Хто буде забезпечувати патронами?

Це завдання кожному, хто вирішив взяти в руки калаш, доводилося вирішувати самостійно. Незважаючи на це, американські солдати на такий хід зважувалися. Вони знали: життя одне, а калаш в бою не підведе.

У чому секрет автомата Калашникова? Секрет в тому, що він простий і надійний, як старий товариш. На війні це найголовніше.

У моєму музеї будуть зібрані зразки зброї з самих різних країн світу — Німеччини і Великобританії, Франції і Японії, але найбільша кількість експонатів буде з Радянського Союзу. З комуністами я не згоден в поглядах, одначе радянську зброю люблю.

Радянські конструктори давним-давно, багато десятків років тому, зрозуміли одну істину: на війні працює лиш тільки те, що просте і надійне. Бо простий механізм краще за той, який з викрутасами. Бо простий план кращий, ніж складний. Бо яловий чобіт на війні кращий за черевик зі шнурочками. Вибір зброї для майбутньої війни подібний вибору дружини.

Як ми вибираємо собі дружин? Можна знайти витончену і складну натуру. Що матимемо? Будемо мати проблеми.

Моя порада: юнаки, вибирайте дружину просту і надійну. І давайте розставимо крапки над «ї»: я не кажу, що дружина, зброя або план військової операції мають бути примітивними — я говорю, що вони мають бути простими, а це не одне й те саме. Знайти просту і вірну дружину, розробити простий, проте безпрограшний план, створити простий і надійний автомат зовсім не легко. Це як книгу скласти: незрозумілими фразами вам будь-який професор напише, розуму великого не потрібно, а от щоб все просто і ясно було — це скільки праці доводиться вкласти, скільки часу витратити!

2

Одного разу в Західній Німеччині американці запросили мене відвідати військове містечко, подивитися, як живуть американські солдати, розповісти про Радянську Армію. Побував. Подивився. Переконався: живуть добре. Розповів про порядки в радянських казармах, про квартирну проблему радянських офіцерів. (Цьому вони, зрозуміло, не повірили.) На закінчення вони з гордістю показали мені свою бойову машину піхоти «Бредлі». Машина гарна, зручна, водити її легко. І я її хвалив. Особливо хвалив бойове відділення, в якому знаходяться місця командира і навідника. У тому відділенні невимовна краса. Чого ж там тільки немає! Все світиться і переливається різнокольоровими вогниками. Стільки там важелів, кнопочок, циферблатів і лампочок, що можна те бойове відділення використовувати для зйомок фантастичного фільму про космічні подорожі. Достоту — «Аполлон-13», на якому астронавти на Місяць літали.

Так я їм і сказав. А вони образилися. І пояснили, що солдат у них — професіонал. Він здатний в бою за всіма цими вогники і стрілочками встежити.

У мене і на це відповідь знайшлася. Ось на вулиці стоїть довжелезний автомобіль, який власник особисто модернізував, встановивши і на моторі, і на даху додаткові фари, напхавши безліч циферблатів на приладову дошку. Заради чого? Тільки заради того, щоб перед дівками випендрюватися. Тепер подивимося на приладову дошку гоночної машини, на якій великий гонщик, ризикуючи життям, ганяє вулицями Монте-Карло заради срібного кубка і багатомільйонної винагороди. У нього на приладовій дошці один тільки індикатор. Один! Який йому покаже, що паливо закінчується. А ще в тій машині є звуковий сигнал, який повідомить водієві, що двигун горить. Вся ця гранична простота досягнута тільки тому, що призначена машина для професіонала найвищого класу. Його робота — перемогти або загинути, вліпившись в стінку. Вся його увага під час гонки зосереджена не на приладах управління машиною, а на ситуації, яка миттєво змінюється на його шляху і навколо його машини. Йому ніколи розглядати покази безлічі приладів і датчиків.

Саме так конструктор радянського танка або БМП прагне скоротити до мінімуму кількість приладів в бойовому відділенні. Ніколи екіпажу в бою на ті прегарні кольорові вогники милуватися. Екіпажу в цій машині на смерть іти! Йому в ній вмирати. Вся увага командира і навідника — не на різнокольорову космічну красу приладів, а на поле битви.

3

Головними вимогами до радянської зброї були простота у виробництві та користуванні. Солдата легко навчити користуватися такою зброєю, її простіше обслуговувати і ремонтувати.

Всю зброю світу можна розділити на три категорії[24]:

• порнографічна,

• демократична,

• людська.

Що є збройове порно? Це німецький танк «Тигр-Б», який іноді помилково називають «Королівським тигром». Чисельність вермахту під час війни доходила до десяти і навіть одинадцяти мільйонів солдатів і офіцерів. А цих танків було випущено 489 штук. Всього. Був цей танк таким дорогим і складним, що більше не вийшло випустити. Крім того, на заключному етапі війни не вистачало кваліфікованої робочої сили, електроенергії, виробничих площ, багатьох матеріалів.

І вийшло так, що на двадцять тисяч солдатів і офіцерів вермахту припадав один такий танк. І пропаганда його розхвалювала. І в кіно його показували. І газети розписували його видатні якості. І після війни шанувальники битих гітлерівців захопленням спливали: та у нього така гармата! Та у нього така броня!

Правда, про його фізичну неміч мовчали. Про нездатність ходити мостами — також. Через непомірну вагу «Тигр-Б» мав незадовільну прохідність, гусеницями ламав дороги, провалювався на мостах.

Німецька пропаганда у військових журналах малювала цей танк справжньою чудо-зброєю; таким його показували і в кіно очманілий тиловим бюргерам. Та запитаємо німецького солдатика: а ти його в бою бачив? На це питання він напевно відповість негативно.

Що ж виходить? А виходить порнуха: в глянцевому журналі бачив, і в кіно бачив, однак не більше того.

До розряду військової порнухи я б відніс і ті зразки зброї, які випускають дрібними серіями. Для параду. Це канкан. На великій сцені. З музикою. Зізнаюся: піднімає настрій, та й по тому.

Радянські генерали військову порнуху недолюблювали. У нас було простіше: можете, панове, що завгодно говорити про наші танки, тільки це не порно. Можете вважати, що вони гірші за західні, та тільки нашому солдатику не потрібно красиві картинки показувати. У нас танки були справжні, і їх вистачало на всіх.

У страшному 1941 році і в ще більш страшному 1942 році танкова промисловість Радянського Союзу була зірвана з місць постійної дислокації і перекинута на Урал і далі. Перед війною танки в Радянському Союзі виробляли в Ленінграді і Харкові. У найостанніші місяці перед війною на виробництво танків перейшов Сталінградський тракторний завод.

Під час війни Ленінград був блокований. Не вистачало палива, електроенергії, броньової сталі і всього іншого. Танкове виробництво довелося різко скоротити.

Харків був захоплений німцями. У 1942 році німці вийшли до Сталінграда. Він не був втрачений, тільки там творилося те, що виробництву танків не сприяло.

Після нападу Німеччини в спішному порядку танкове виробництво було розгорнуте в Горькому, на Уралі і за Уралом.

Зірвані з фундаментів верстати ставили в цехи, над якими ще не було дахів. Решта відомо: в ході війни в Радянському Союзі було побудовано 102 тисячі танків — в основному це були Т-34, Т-3485 і самохідні гармати на їхній базі. Кращі в світі. А ще КВ-1 і КВ-85, ІС-1 і ІС-2. Знову ж кращі в світі.

Ось це не порнуха.

4

Друга категорія бойової техніки — зброя демократична. Під цим терміном розумілося ось що. У демократичних країнах питання про те, приймати той чи інший зразок на озброєння і в яких кількостях його виробляти, в кінцевому підсумку приймав парламент, конгрес чи інший аналогічний орган.

Приїжджає конгресмен в чорному лімузині на полігон, бажає зброю сам особисто подивитися і випробувати. Йому показують новітній американський танк М1 «Абрамс». Забирається слуга народу в відділення управління. Що для нього є важливим? Йому важливо, щоб сидіння було зручним. Важливо, щоб коробка передач була автоматичною. Важливо, щоб кондиціонер працював справно. Покатався слуга народу, задоволений залишився, повернувся до Вашингтона, відповідні папери підписав. І танк пішов в серію.

А те, що у танка питомий тиск на ґрунт більше кілограма на кожен квадратний сантиметр опорної поверхні гусениць, слугу не дуже цікавить. Він про це й не замислювався. Він в цьому й не тямить нічого. Йому до лампочки. Він не розуміє, що танк з таким питомим тиском на озброєння приймати не можна.

А яка гармата на ньому? Слугу народу і це питання не цікавило. І танки «Абрамс» до 1984 року клепали зі 105-мм гарматою. Приймати на озброєння основний бойовий танк з 105-мм гарматою в останній чверті XX століття — злочин. Зате сидіння у водія зручне і коробка передач автоматична.

Так справа йшла і під час Другої світової війни. Наклепала Америка танків навіть більше, ніж Радянський Союз. Та тільки клепала їх з 37-мм гарматами. Потім на «Шерманах» у них ставили гармати калібру 76 мм, при цьому танк мав висоту 2,74 метра! І карбюраторний двигун! І питомий тиск на ґрунт близько кілограма на квадратний сантиметр.

У жодній нормальній країні такий танк просто не міг бути прийнятий на озброєння.

5

Третя категорія бойової техніки (зокрема, танків) — це зброя, створена з турботою про людину. Ви вже здогадалися, що я маю на увазі радянські танки.

Радянські конструктори танків завжди думали про екіпаж. Це стосується всіх наших конструкторів танків, будь то Герой Соціалістичної Праці чотириразовий лауреат Сталінської премії генерал-полковник Котін Жозеф Якович, двічі Герой Соціалістичної Праці лауреат Ленінської і трьох Сталінських премій генерал-майор Морозов Олександр Олександрович або тричі Герой Соціалістичної Праці лауреат Ленінської і п’яти Сталінських премій генерал-лейтенант Духов Микола Леонідович.

Радянські конструктори не просто думали про людину в танку. Вони думали про те, що люди в цьому танку підуть на смерть. Конструктори думали про найважливіші, критичні і, можливо, останні хвилини і секунди в житті танкіста.

Ось така хвилина настала: попереду забовванів силует ворожого танка. Зараз ворожий танк вріже, і весь радянський екіпаж загине. Що важливе для екіпажу в цей критичний момент? Зручні сидіння? Чисте повітря кондиціонера? Автоматична коробка передач?

Ні, панове-товариші! Ні і ще тисячу разів ні! У цей критичний момент екіпажу танка хотілося, щоб їхній танк мав найнижчий в світі силует, щоб бронебійний снаряд прошелестів над баштою, не зачепивши. І Котін, Морозов, Духов, а також Карцев, Венедиктов та інші видатні (коли не сказати геніальні) конструктори радянських танків такий силует нашим екіпажам забезпечували.

А ще в цей критичний момент радянському танковому екіпажу хотілося б побільше броні та під великими кутами: коли вже бронебійний і зачепить, так щоб відскочив. І наші конструктори робили саме такі танки.

Нарешті, екіпажу в вирішальний момент бою хотілося б мати найпотужнішу в світі танкову гармату — не яку-небудь, калібром 75 мм, як на «Пантері», а щось більш серйозне, як на Т-34-85. Не жалюгідні 88 мм, як на «Тигрові», а 122 мм, як на ІС-2.

І в останній чверті XX століття, коли на «Абрамс» ще ставили гармату калібром 105 мм з ручним заряджанням, радянський танкіст мав гармату калібром 125 мм з автоматом заряджання — тобто з удвічі вищою скорострільністю.

Заперечать: на американському танку з кондиціонером та зі зручними сидіннями екіпаж не так сильно втомлюється. Згоден. Та тільки вони з кондиціонерами і чистим холодним повітрям в бою загинуть від того, що гарматка слабенька і скорострільність її низька. А наші — втомлені, брудні, спітнілі і смердючі, тільки живі. Так у кого ж більша турбота про людину виявлена?

Тут я змушений зробити відступ. Жуков кинув у Берлін, у вуличні бої, дві танкові армії. І вони там банально згоріли. Та не тому, що танки погані, а тому, що Жуков був безграмотним солдафоном. Він не знав, для чого танки призначені і як їх потрібно використовувати. Потужні танкові угруповання призначені для стрімких кидків на величезні відстані з тим, щоб оточити і відрізати ворожі дивізії і корпуси, щоб перерізати їхні лінії постачання. Їхня доля — вихід на ворожі комунікації в глибокому тилу: на флангах радянського Південно-Західного фронту прориваються дві німецькі танкові лавини і замикають кільце оточення. Або дві радянські танкові лавини прориваються на двох напрямках, йдуть далеко вперед і замикають кільце оточення під Сталінградом. Ось робота для танка. А в місті йому робити нічого.

Минуло півстоліття, і якийсь настільки ж безграмотний, як і Жуков, полководець на прізвисько Пашка-мерседес кинув танки на вулиці Грозного, де вони горіли точнісінько так, як танки Жукова в Берліні.

І нам кажуть: танки погані.

6

Технології постійно удосконалюються, щороку зброя стає все більш і більш складною, однак цей факт не вступав в конфлікт із загальною філософією радянських конструкторів зброї. Вони продовжували суворо дотримуватися залізного, непорушного принципу простоти. Навіть коли використання складних інструментів, обладнання і технологій в процесі розробки нового зразка озброєння чи військової техніки виявляється неминучим, у конструкторів завжди є вибір між декількома різними технічними рішеннями. І радянські конструктори завжди вибирали найпростіше з усіх можливих.

Наприклад, на танк можна поставити автоматичну коробку передач. Але радянський конструктор, звичайно, обере коробку механічну.

Будь-який водій, спробувавши керувати американською бойовою машиною з автоматичною трансмісією, безумовно, її похвалить. Я сам проїхався на «Бредлі» і похвалив. Коли уявляти собі війну як приємну розвагу, то для такої війни краще мати техніку з автоматичною коробкою передач.

Проте радянські конструктори вважали, що майбутня війна буде виглядати інакше. Вони справедливо припускали, що, коли в результаті ядерних ударів будуть зруйновані цілі промислові райони і порушені комунікації, масове виробництво танків з автоматичною трансмісією стане неможливим. Неможливим стане ремонт і обслуговування танків з автоматичною трансмісією, вироблених до війни. Тому вибір може бути тільки один: простіше, ще простіше!

Так, водієві танка з механічною коробкою передач нелегко. Так, він до краю втомлюється. Тільки ж промисловості і всій країні буде легше: танки можна буде продовжувати виробляти в величезних кількостях на простому обладнанні в недобудованих цехах.

7

Простота радянської зброї дивує кожного. Тільки радянським воєначальникам і цього було мало. Тому крім зброї, яка вироблялася «для себе», Радянський Союз випускав так звані «мавпячі варіанти» — спеціальні, ще більш спрощені модифікації бойової техніки для експорту в зарубіжні країни і для поставок в армії країн Варшавського договору, яким Радянський Союз не хотів розкривати особливо секретне устаткування і технології.

Однак в разі війни ці вкрай спрощені модифікації бойової техніки планувалося випускати і для себе.

Наприклад, незважаючи на те, що радянський танк Т-62 був однією з найпростіших бойових машин в світі, в процесі його розробки була спроектована ще простіша модифікація цього танка для виробництва в умовах війни. Такий танк не мав стабілізатора гармати, оснащувався зовсім простою апаратурою зв’язку та управління вогнем, його гармата наводилося вручну. Радянські генерали вважали, що в умовах воєнного часу краще мати такі танки, ніж не мати ніяких.

Одного разу я бачив спрощену версію БМП-1, кинуту в пісках арабами. Найважливішою її відмінністю була відсутність механізму заряджання. У нас натискаєш на кнопочку, барабан обертається, знаходить потрібний тип боєприпасу для 73-мм гармати і подає його в ствол. У спрощеному варіанті все це треба було робити вручну. У машинах, які надходили на озброєння Радянської Армії, на внутрішніх стінках були закріплені панелі з матеріалу, який називали піносвинцем. В ядерній війні такі панелі мали знизити вплив радіації на екіпаж і десант. Вони також знижували розліт осколків всередині машини при попаданні в неї снаряда. У спрощеному варіанті БМП-1 нічого цього не було. Оптика, засоби зв’язку і все інше внутрішнє обладнання було простішим і дешевшим.

Такі спрощені експортні варіанти радянської військової техніки потрапляли в руки західних військових фахівців і вони, природно, отримували неправильне уявлення про реальні можливості цих машин. А це ж були пустушки, на кшталт скарбничок без грошей.

Радянський Союз чинив мудро, виробляючи і накопичуючи першокласну зброю в кількостях, достатніх для перших декількох тижнів війни, і одночасно випускаючи його спрощені варіанти на експорт. У мирний час промисловість отримувала досвід виробництва обох варіантів кожного зразка зброї. Спрощені варіанти йшли на експорт та постачалися в братські країни під виглядом найсучасніших. У разі великої війни промисловість мала перейти на виробництво тільки експортних версій, цього разу вже для власної армії.

* * *

Радянські інженери завжди шукали найпростіші технічні рішення не тільки в області військової техніки. Ось приклад з космонавтики. Відомо, що коли помістити кулькову ручку в невагомість, то вона або писати не буде, або з неї витече вся паста і вимаже інтер’єр космічного корабля, бо не діють в невагомості ті сили, які діють на Землі. Перед американськими конструкторами було поставлене завдання створити ручку, якою можна було б писати в космосі. Завдання виявилося складним. Однак американці народ діловий, заповзятливий, технічно підкований. Ручку створили. Коштувала вона дорого: коштів витратили без ліку, а потрібно було цих ручок зовсім небагато, масовим виробництвом всіх витрат на розробку не окупиш.

Заповзятливі американці свого не проминуть. Витрачені кошти потрібно повернути. Тільки ж кому ще може знадобитися ручка, яка пише в космосі? Тільки росіянам. Крім них і американців в ті часи ніхто більше в космос не літав. Розповідають, що тоді американці звернулися до росіян з пропозицією купити цю унікальну технологію.

— А нам ручки в космосі не потрібні, — відповіли росіяни, — ми в космосі олівцями пишемо.

З тих часів ручки, якими можна писати в умовах невагомості, продаються в американському Національному музеї авіації і космонавтики. Як сувеніри. Будете в Вашингтоні — купіть на пам’ять. Річ унікальна.

Улюблена зброя радянських командирів

1

У другій половині XIX століття технічний прогрес йшов з небаченою раніше швидкістю. Люди вигадували всякі розумні штуки, серед них і задля винищення один одного.

Міни люди застосовували давно. Однак міна — зброя оборонна. Зарили в землю, ворог пройшов, наступив, підірвався. Або встановив під водою, пройшов ворожий корабель, напоровся, потонув.

Та на жаль, море велике. Корабель мимо пройде, не помітить. Чекай, поки напореться. Щоб не доводилося чекати, вирішено було зробити міни зброєю наступальною. До невеликого кораблика кріпили на носі довгу жердину, на кінець жердини припасовували міну, вночі підходили до ворожого корабля, упиралися тією жердиною з міною у ворожий борт і міну підривали. Потім втямили ту жердину перед атакою розміщувати під водою. І ворогам вибух підводний куди гірший, ніж надводний, і атакуючим більше шансів на порятунок.

Так і пішло. Топили ворожі кораблі, нерідко гинули разом з ними. Тоді комусь в голову ідея прийшла зробити міну плаваючою і приладнати до неї моторчик, припустимо, на стиснутому повітрі.

І нехай пливе до ворожого корабля. Так з’явилися торпеди.

Тут і XX століття настало. Російсько-японська війна. Порт-Артур, російське місто, фортеця і військово-морська база на китайській землі блоковані японцями. Місцевість сильно порізана. Японські траншеї поруч, за сорок кроків. Артилерією по ним гатити неможливо — своїх поб’єш. Та й снаряди над головами летять, тих, хто в траншеях, не зачіпаючи. Глухий кут: висунешся з траншеї — вб’ють. Тому намагалися не висовуватися.

Що ж робити?

А на складах Порт-Артура — безліч шестових мін, вже нікому не потрібних, бо флот на торпеди перейшов. Щоб добру не пропадати, командир батареї капітан Гобято Леонід Миколайович вирішив використовувати шестові міни для обстрілу ворожих позицій. 47-мм морську гармату (їх на складах зберігалося багато) він поставив на коліщатка, ствол під великим кутом задер вгору. Через дуло вставив викидний заряд, потім вставляв коротку тичину, на кінці якого була надкаліберна міна — тобто міна, діаметр якої більший за діаметр ствола.

І стріляв.

Звідси і пішла дивна назву — міномет: штука ця спочатку плювалася морськими шестовими мінами.

Запам’ятаємо головне: Росія — батьківщина мінометів.

2

Перша світова війна дала потужний імпульс розвитку мінометів у всіх воюючих країнах. Незабаром після Першої світової війни з’явилася конструкція міномета, яка до цього часу залишається класичною. Як в 1930-х роках, так і сьогодні більшість мінометів представляють собою звичайну трубу, один кінець якої глухий, а другий — відкритий. Глухий кінець впирається в опорну плиту, а відкритий під великим кутом спрямований вгору, його підтримують дві тонкі ніжки. Грубо кажучи, це все. Коли хтось почне чіплятися, то погодимося: гаразд, ще у міномета є приціл, казенник із спусковим механізмом, найпростіший підйомний і поворотний механізми, а після Другої світової війни на деяких мінометах стали ставити запобіжники від подвійного заряджання.

Міномет — улюблена зброя радянських командирів.

Коли ми зіставимо вогневу міць міномета і його вартість, простоту виробництва і обслуговування, надійність, довговічність, то змушені будемо визнати: це найефективніша зброя. Звичайно, існує, ще більш проста зброя. Я маю на увазі лом і кувалду. Однак, як не старайтеся, у вас не вийде жбурнути кувалду навіть на пару кілометрів. А коли й вийде, то навряд чи ви жбурнете десяток кувалд за одну хвилину.

А радянський 120-мм міномет зразка 1938 року здатний за хвилину кинути 15 мін вагою 15,9 кілограмів кожна на відстань 5700 метрів. Коли в батареї чотири міномета, то за хвилину батарея здатна вивалити на супротивника майже тонну вибухівки та розпечених осколків. Коли ж у батареї шість мінометів, тоді корисне навантаження — майже півтори тонни за хвилину.

Спробуємо уявити: хвилин двадцять працює 240-й мінометний полк 6-го гвардійського механізованого корпусу — дев’ять вогневих батарей. Нехай навіть не з максимальною скорострільністю.

Як то опинитися під таким вогнем? Поет Олександр Трифонович Твардовський ці враження висловив у віршах:

Гірше, брат, як мінометний

Раптом вдарить сабантуй.

Міномет жбурляє міни під кутом від 45 до 85 градусів. Траєкторія дуже крута. Це дозволяє бити ворога в окопах і траншеях, в яругах і балках, в лісах і на зворотних схилах висот. Бій в місті. Ви по один бік великого будинку, противник — по інший. Чим дістати противника? Нічим. Крім міномета.

Ствол міномета казенником впирається в плиту. Плита приймає на себе всю силу відкату. Тому міномету не потрібні важкі станини і складні противідкотні пристрої.

122-мм гаубиця М-30, прийнята на озброєння в тому ж 1938 році, має приблизно такий же калібр, стріляє снарядами на чверть більш важкими, початкова швидкість і дальність вдвічі більша. Зате в похідному положенні гаубиця важить в п’ять разів більше, ніж міномет приблизно такого ж калібру. А в бойовому положенні — майже в дев’ять разів. Гаубиця незмірно більш дорога і складна у виробництві. Міномет завжди може знаходитися в бойових порядках піхоти. Про інші артилерійські гармати цього не скажеш.

Незаперечною перевагою міномета є простота і дешевизна виробництва. Нарізка стволів — найбільш трудомістка технологічна операція на будь-якому артилерійському заводі, яка вимагає високої точності. Під час нарізки ствол перегрівається і вібрує. На цій операції найвищий рівень браку. Найменше порушення технології, і дорогий ствол котиться в купу металобрухту на переплавку. І ось уже товариш з Особливого відділу примружив пильне око: шкідництвом пахне, пора вживати заходів.

А у міномета гладкий ствол. І робити легко, і зношується значно менше.

Після Другої світової війни у Франції і США міномети були значно вдосконалені. Вони отримали нарізні стволи, завдяки чому точність їхньої стрільби підвищилася. Ще в 1944 році радянський конструктор Борис Іванович Шавирін запропонував виробляти міномети з нарізними стволами, однак отримав категоричну відмову: було набагато простіше і дешевше виготовити десять гладкоствольних мінометів, ніж один нарізний. Міномет з нарізним стволом стріляє вдвічі точніше гладкоствольного, проте складність виробництва і його вартість зростають на порядок. І було вирішено: не наш шлях.

З цією точкою зору я абсолютно згоден. Тільки ж як бути з низькою точністю? А ніяк. Висока точність стрільби в даному випадку не має значення. Точність потрібна танковій гарматі. І протитанковій. Вони б’ють по цілям. По рухомим цілям. А міномет б’є по площах, найчастіше цілей все одно не бачачи. Радянські воєначальники розсудили так: коли два простих і дешевих гладкоствольних міномета за результатами стрільби замінять один складний і дорогий міномет з нарізним стволом, ми вибираємо два простих. Роботу вони виконають ту ж саму, однак крім прямого результату дають і додатковий ефект: більше гуркоту, вогню і диму в розташуванні противника. А це на війні завжди є додатковою перевагою. Чим більше гуркоту ви робите, тим вищий бойовий дух ваших військ і нижчий бойовий дух військ противника.

І ще: два дешевих міномета складніше знищити, ніж один дорогий.

3

Гладкоствольний міномет має і ще одну перевагу. Не тільки він сам простий та дешевий у виробництві, а й боєприпаси для нього прості та дешеві.

Тиск порохових газів метальної заряду в стволі міномета відносно невеликий, тому міномет на відміну від гармати або гаубиці стріляє не сталевими, а чавунними боєприпасами. Їх не доводиться точити на верстатах. На заводі розплавлений чавун розливають у форми, немов суп в солдатські казанки. Корпус міни, зроблений з чавуну, при розриві розлітається на безліч дрібних осколків, які створюють щільну хмару осколків. Снаряди для гармат і гаубиць не тільки більш дорогі, вони й більш міцні, тому під час вибуху у них менш щільна хмара осколків.

Сталевий артилерійський снаряд має ведучий поясок, який виступає над поверхнею корпусу снаряда. Він виготовлений з червоної міді або зі сплаву міді з нікелем. При пострілі ведучий поясок врізається в нарізи каналу ствола і змушує снаряд йти вперед по гвинтоподібним нарізам. Снаряд розкручується навколо поздовжньої осі, і в результаті різко підвищується точність стрільби.

Але виготовлення ведучих поясків — справа дорога і клопітна. Крім того, вони псують ствол. Внаслідок інтенсивної стрільби — обміднення ствола, явище, що різко знижує бойові якості гармат. А мінометна міна — ніякого нікелю, ніякої міді. І не потрібно цей поясок на корпус снаряда насаджувати. І ніякого обміднення ствола.

У 1942 році, найстрашнішому році для Радянського Союзу, коли виробництво військової продукції впало до катастрофічно низького рівня, міномет був єдиною зброєю, доступною кожному радянському командиру.

За чотири роки війни Радянський Союз зробив 348 тисяч мінометів. Третина мільйона! У той же самий період Німеччина зробила лише 68 тисяч мінометів. За кількістю вироблених мінометних боєприпасів Радянський Союз набагато перевершив увесь інший світ.

Радянські міномети були кращими в світі.

Ходять чутки, що радянські конструктори запозичили конструкцію у французів. Своєї думки з цього приводу не нав’язую. Судіть самі. У 1940 році німці розгромили Францію, захопили багато зброї, військові заводи, технічну документацію. Проте французькі міномети виробляти не стали. У 1941 році німці в Запоріжжі захопили технічну документацію на радянські 120-мм міномети. І негайно розгорнули їхнє виробництво.

В чому справа? Як виявилося, в плиті. Опорна плита французького міномета прямокутна. Тому міномет міг стріляти в одному напрямку. Не змінюючи положення плити, можна було розвернути ствол на два градуси в один бік і на два в інший. Радянський міномет, маючи такий же калібр, спирався зовсім на іншу плиту круглої випуклої форми. Тому ствол можна було розвертати дуже далеко як в один, так і в інший бік. Німці відразу оцінили цю перевагу. Після війни до цього дійшли й всі інші, включно з французами.

4

Радянські командири цінували міномет за його високу надійність, легкість в освоєнні (солдата можна навчити стрільбі з міномета за кілька хвилин) і невибагливість; міномет майже не вимагав обслуговування. Зібраний міномет завжди знаходиться в повній бойовій готовності, в будь-якій ситуації з нього можна негайно відкрити вогонь по ворогу важкими мінами.

Під час Другої світової війни Червона Армія мала на озброєнні міномети калібрів 37, 50, 82 і 120 мм.

37-мм і 50-мм міномети себе не виправдали як занадто легкі. Вони були зняті з виробництва, а потім і з озброєння.

Більш цікавий 82-мм міномет. На озброєнні армій багатьох західних країн стояли міномети калібру 81 мм (точніше — 81,4 мм.) Радянський міномет мав калібр 82 мм. Чи велика різниця? Різниця трохи більше половини міліметра. Всього лиш. Однак! З нашого міномета можна було стріляти трофейними німецькими мінами, а ось трофейні радянські міни в німецький міномет не лізли: зайвих півміліметра, хай їм грець.

З радянського мінометів можна було стріляти і мінами, які поставлялися союзниками. Для стрільби іноземними боєприпасами були розроблені спеціальні таблиці, тому точність стрільби не знижувалася.

82-мм міномет зразка 1937 року має вагу 56 кілограмів, розбирається на три частини і переноситься розрахунком з трьох осіб. Він кидає міни вагою по три з половиною кілограми максимум на три кілометри. Скорострільність... до 30 (тридцяти!) пострілів на хвилину.

В кінці 1950-х років 82-мм міномети забрали з військ і поклали на склади. Вирішили так: вони каші не просять, нехай лежать.

У 1960-х року найбільший американський міномет мав калібр 106,7 мм, а найменший радянський — 120 мм. Найважча американська мінометна міна важила 12,3 кг, найлегша радянська — 15,9 кг.

Крім «маленького» 120-мм міномета на озброєнні Радянської Армії стояли великі і дуже великі міномети.

У 1971 році був прийнятий на озброєння 82-мм автоматичний міномет 2Б9 «Васильок». Красиві назви давали у нас артилерійським гарматам: «Гвоздика», «Акація», «Гіацинт». Поява автоматичного міномету «Васильок» зовсім не означала, що Радянська Армія відмовляється від простої конструкції і від важкої міни 120-мм міномета. 120-мм міномет залишався на озброєнні, однак був доповнений 82-мм автоматичним. «Васильок», хоча і мав більш легкі міни, та з вогневої потужності різко перевершував всі існуючі зразки зброї цього класу в світі.

Звичайно, «Васильок» складніший за звичайний міномет, проте все ж він відносно простий і надійний як автомат Калашникова. Він може вести вогонь як одиночними пострілами, так і в автоматичному режимі. Темп стрільби — 120 пострілів на хвилину. Він стріляє як по настильній, так і по навісній траєкторії. Він використовує як звичайні міни, ті, якими стріляють міномети зразка 1937 року, так і спеціально створені для нього протитанкові боєприпаси.

У разі необхідності командир мотострілецького батальйону може поставити батарею таких мінометів на напрямі прориву танків противника і бити по ним чергами, немов з великих кулеметів.

В Афгані народні умільці поставили «Василька» на легкий броньований гусеничний тягач МТ-ЛБ, що повністю себе виправдало.

5

Радянські командири в усі часи вважали, що вогневої потужності ніколи не буває занадто багато. Чим більше тим краще. Сметаною вареників не переведеш! Тому ще в ході війни з Німеччиною, 17 січня 1944 року, на озброєння Червоної Армії був прийнятий 160-мм міномет МТ-13. Вага його міни — 41 кілограм. Скорострільність — 3-4 постріли на хвилину. Максимальна дальність стрільби — 5100 метрів.

А як же його заряджати, коли дульна частина ствола піднята над землею на три метри? Єдино можливе рішення — заряджати з казенної частини. Ствол нахиляють вперед. Розрахунок вставляє міну так, як заряджають сучасні гармати і гаубиці, — не з дульної, а з казенної частини. Лиш тільки міну вставили, ствол під дією додаткової ваги повертався у вихідне положення, після чого робився постріл.

До кінця війни радянська промисловість випустила 512 мінометів цього типу. Жодна армія світу не мала нічого подібного. Після війни їхнє виробництво тривало.

Цього було мало, і товариш Сталін в 1944 році наказав розробити більш потужний міномет. Він поступив на озброєння вже після війни. Калібр 240 мм, міни масою 130 кілограмів. Скорострільність — один постріл на хвилину. Максимальна дальність стрільби 9650 метрів.

Виняткова простота, надійність і невибагливість — найважливіші характеристики всіх мінометів взагалі, і 240-мм міномета зокрема. Саме це було прийняте до уваги, коли прийшов час вибирати підходящу гармату для стрільби тактичними ядерними боєприпасами. Міномет був найбільш безперечним варіантом. У порівнянні з гарматою його розміри відносно невеликі, він більш маневрений, його набагато легше заховати. У той же час його калібр величезний, що дозволяє вирішити безліч технічних проблем. Початкова швидкість боєприпасу при стрільбі з міномета значно нижча, ніж при стрільбі з гармати чи гаубиці, тому технічні вимоги до ядерного боєприпасу можуть бути набагато нижчими. На нього не впливають такі термічні і динамічні навантаження, як в стволі гармати чи гаубиці.

Тому артилерійський ядерний боєприпас був розроблений насамперед для 240-мм міномета і тільки через якийсь час для гаубиць і гармат.

6

У січні 1971 року Головне ракетно-артилерійське управління Радянської Армії проводило якийсь експеримент на Тоцькому полігоні Приволзького військового округу. В цей же час на полігоні завершувалися командно-штабні навчання управління і штабу округу. Командувач військами генерал-полковник О.М.Паршиков наказав зробити оперативну паузу: товариші офіцери, є на що подивитися.

Так, подивитися було на що. Одночасно стріляли 12 мінометів калібру 240 мм. За двадцять хвилин кожен випустив 15 мін вагою 130 кг кожна. Це означає, що за цей час на позиції противника було доставлено в цілому 23 тонни вибухових речовин і розпечених осколків. Ревище цих монстрів потрясло не лише мене, а й усіх інших. Я не розумів, як самі мінометники могли залишатися при тямі під час цієї приголомшливої канонади. Мені здавалося, що навколо вибухали тисячі тонн вибухівки, а сама стрілянина тривала цілу вічність. Та ж ми перебували біля вогневих позицій, а міни падали і рвалися далеко. Коли тим, хто стріляє, настільки важко, яке буде тим, по кому стріляють?

Там же ми побачили ще одне диво. 240-мм міномет, але не буксирований, а самохідний. Він стояв осторонь і того разу не стріляв. Завершувалися його державні випробування. У тому ж році він був прийнятий на озброєння. Йому також дали красиве ім’я — «Тюльпан».

* * *

У 1979 році Радянський Союз вплутався в Афганську війну. Міномет в горах річ незамінна. Згодилися всі міномети, від автоматичного «Василька» до надпотужного «Тюльпана». А ще згадали радянські командири старий добрий 82-мм міномет зразка 1937 року. Тисячі цих мінометів лежали на складах і чекали свого часу. Час настав. Ну не потягнеш же на собі самий розчудесний «Васильок» на захмарну висоту. А цей розібрали на три частини, завдали на плечі і понесли. Або в якомусь дикому неприступному місці висадилися з гелікоптерів. Не візьмеш з собою ні 120-мм, ні 160-мм міномет, а міномет калібру 82 мм, та ще на частини розібраний, — без проблем.

Потім розвалився Радянський Союз, і пішли низкою уповільнені війни в усіх напрямках. Зі сховищ і складів витягли не тільки міномети 1937 року, а й протитанкові рушниці ПТРС і ПТРД, які були прийняті на озброєння в 1941 році, а після війни зняті з озброєння і покладені на склади. Мало того, зі складів забрали навіть кулемети «Максим» і кинули в бій. У 2015 році з цих кулеметів стріляли на Донбасі.

Для довідки: винахідник кулемета Хайрем Стівенсон Максим відвідав багато країн, демонструючи своє дітище імператорам, королям, генералам і міністрам. 8 березня 1888 року з кулемета «Максим» стріляв Імператор Всеросійський Олександр III.

Висновок: застарілої зброї не буває. На війні важливим є тільки бажання воювати. І вміння воювати. Добре мати найсучаснішу зброю. А коли її немає, згодиться гвинтівка Мосіна зразка 1891 року. І навіть лом та кувалда.

Фотоархів 3

Винищувачі проходять над рядами військової техніки під час параду на аеродромі авіаційного заводу Антонова на околиці Києва після закінчення навчань «Дніпро-67» (вересень 1967 року).

Радянський розрахунок протитанкової рушниці Дегтярьова (ПТРД) веде вогонь по німецькому середньому танку PzKpfw III (Південно-Західний фронт, квітень 1942 року). Радянські воєначальники справедливо вважали танк найважливішим зброєю, тому головною задачею оборони була для них боротьба з танками противника. Оборона може вважатися міцною, коли Червона Армія буде успішно відбивати атаки танків противника. Коли зупинити ворожі танки, міркували радянські стратеги, весь наступ противника буде зупинений. Саме тому розвитку протитанкової зброї в Радянському Союзі приділялася велика увага, а діапазон протитанкових засобів був величезним. Правильність такої точки зору визнавали згодом генерали вермахту, серед них і творець німецьких танкових військ генерал-полковник Гейнц Гудеріан.

Солдати викочують міномет на вогневу позицію (вчення Туркестанського військового округу, серпень 1970 року). Міномет був улюбленою зброєю радянських командирів. Вони цінували міномет за його високу надійність, легкість в освоєнні (солдата можна навчити стрільбі з міномета за кілька хвилин) і невибагливість; міномет майже не вимагав обслуговування. Зібраний міномет завжди знаходиться в повній бойовій готовності, в будь-якій ситуації з нього можна негайно відкрити вогонь по ворогу важкими мінами. Коли ми зіставимо вогневу міць міномета і його вартість, простоту виробництва і обслуговування, надійність і довговічність, то змушені будемо визнати: це найефективніша зброя.

Батарея 240-мм мінометів М-240 на вогневій позиції на навчаннях однієї з частин Радянської Армії (1968 г.). Зліва на знімку чотири бійці несуть чергову міну (вага міни — 130 кг). Міномет заряджався з казенної частини (тобто, з боку дна ствола): ствол нахиляли вперед і переводили горизонтально, розрахунок вставляв міну в ствол міномета так, як заряджають сучасні гармати і гаубиці. Після заряджання ствол під дією додаткової ваги повертався у вихідне положення, після чого робився постріл.

Радянські солдати допомагають колгоспникам укладати сіно в стіжки (1970 р).

Солдати прямують до сусіднього колгоспу допомагати колгоспникам збирати врожай (25 серпня 1968 г)

Радянські десантники завантажуються в транспортні літаки. Загальновійськові навчання «Двіна»,Білорусія, березень 1970 року.

Солдати однієї з ракетних частин гасять навчальну пожежу за допомогою піноутворювача (серпень 1970 року).

Солдати однієї з частин Радянської Армії переправляються через гірську річку (червень 1972 року).

Радянсько-китайський прикордонний конфлікт на острові Даманський (березень 1969 року). Китайські солдати, озброєні автоматами Калашникова і карабінами Симонова, намагаються витіснити радянських прикордонників з острова, який був територією СРСР. Так було завжди: Радянський Союз озброював «братські» країни, а потім ця зброя спрямовувалася проти нього.

Заняття зі стройової підготовки (Ленінград, липень 1974 року)

Стяговий взвод з бойовим прапором під час маршу повз Меморіальний музей «Курінь В. І. Леніна» в селищі Розлив Сестрорецького району Ленінградської області (вересень 1967 року). Найімовірніше, прапор виносять перед ритуалом прийняття присяги молодими солдатами.

Кращий взвод риє траншеї на навчаннях «Дніпро-67» (вересень 1967 року). Соціалістичне змагання було прокляттям Радянської Армії. Одні комісії змінювали інші, за ними з ’являлися треті, вони перевіряли і ставили оцінки. Така система неминуче ділила частини і підрозділи на кращі та гірші і в кінцевому підсумку ставила кожного командира перед сумним фактом: не має значення, як підготовлений ввірений тобі підрозділ або частина, важливо, як ти зумієш пустити пил в очі комісії.

Чи відмовимося ми коли-небудь від танків?

1

Одного разу на барахолці в Парижі я купив пошарпану книжку 1937 року, яка розповідала про війни майбутнього. Автор міркував тверезо і послідовно, оперуючи залізною логікою і приводячи неспростовні аргументи. Проаналізувавши розвиток військової техніки за останні десятиліття, автор стверджував, що танки незабаром займуть місце в музеях поряд з муміями фараонів і скелетами динозаврів. Його доводи були простими і логічними: танки з’явилися під час Першої світової війни, коли не було протитанкових гармат; тепер ці гармати досягли такого рівня досконалості, що в майбутній війні зупинять і знищать танки точнісінько так само, як в Першій світовій війні кулемети зупинили кавалерію, перетворивши її в абсолютно непотрібний рід військ.

Не виключаю, що автор дожив до 1940 року і мав можливість побачити німецьких солдатів на вулицях Парижа там, де півстоліття потому я й купив примірник його книги з пожовклими від часу сторінками. Німецькі солдати топтали землю Франції тільки тому, що німецькі генерали, маючи менше танків, зрозуміли, як їх необхідно використовувати.

Теза про те, що час танків збігає, існує з моменту першої появи танків на полях битв. Франція, в 1940 році розгромлена німецькими танками, на початку 1960-х років виробництво танків вирішила припинити. На щастя для французів, ця хибна думка розсипалося в прах, коли в 1967 році під час Шестиденної війни ізраїльські танкісти на стареньких американських «Шерманах» за кілька днів оволоділи Синайським півостровом.

Чому ж то в одній, то в іншій країні виникають ідеї про те, що танки своє віджили? Чим противники танків аргументують свою точку зору? Всі вони вважають, що танки віджили своє, бо дуже уразливі. У світі існує якийсь незрозумілий мені «протитанковий расизм»: раз танки уразливі, значить, їхній час минув.

Громадяни, а що у нас є невразливим? Літак збити — жодних проблем, тільки на кнопочку натиснути. Та чомусь ніхто не говорить, що більше не буде літаків. Ворожого десантника можна розстріляти з кулемета, з гармати, з міномета і гранатомета, можна на його шляху міну-пастку поставити. Його можна переїхати танком або просто заколоти багнетом. Тільки ж хіба можна робити з цього висновок, що десантні війська нікому не потрібні?

2

Після Другої світової війни противники танків знайшла новий аргумент: тільки подивіться, яку дивовижну точність і пробивну здатність мають протитанкові ракети!

Погодимося: штука страшна. Однак танк страшніший. Страшніше, бо у нього ініціатива. А протитанкова ракета — частина пасивної оборонної системи, яка лише реагує на ваші дії. Танковий командир вибирає час, місце і спосіб дій. На його боці фактор раптовості. А протитанковий командир всього лише реагує на дії нападаючих танкових мас.

Припустимо, ви зосередили свої протитанкові засоби на якійсь ділянці. А я своєю танковою дивізією обійду вас стороною. Ви розосередили свої протитанкові засоби рівномірно — по дві установки на кожен кілометр тисячокілометрового фронту. А я вдарю на вузькій ділянці тисячею танків одночасно. Десяток-другий моїх танків згорить, а інші прорвуться і вдарять по ваших незахищених тилах.

Сподівання на те, що вдосконалення протитанкової зброї одного разу призведе до зникнення танків, безпідставні. Ви ж не сподіваєтеся на те, що квартирні крадіжки і пограбування банків одного разу повністю припиняться тому, що будуть придумані нові замки і системи сигналізації. Ви ж не вірите в те, що грабіжники і злодії вимруть ніби мамонти і динозаври лиш тільки тому, що замки стали міцними, а поліція отримала нові камери відеоспостереження.

Тому не вірте в зникнення танків. Грабіжники в усі часи будуть вдосконалювати свої ломики і відмички, засоби розвідки і тактику дій. Іноді пограбування будуть успішними, іноді невдалими, одначе вони не припиняться, поки існують банки. У грабіжників банків та ж перевага, що і у танків — вони нападають, їм належить ініціатива. Вони вирішують, де, коли і як атакувати противника, і вони будуть атакувати, лише коли впевнені в успіху, коли змогли виявити слабке місце в обороні противника, про існування якого невідомо навіть самому противнику.

3

Тисячі років великі полководці знали, що тільки рух приносить перемогу. Стоянням на місці перемоги не досягти. У стародавні часи солдати рухалися в пішому строю. Потім пересіли на коней, слонів і верблюдів. У XX столітті пересіли на машини.

Щоб перемогти, нам доведеться рухатися — і бажано рухатися швидко і будь-якою місцевістю. Та штука, на якій ми рухаємося, мусить нести якусь зброю для знищення ворога, інакше наш рух втрачає сенс. Бажано нашу озброєну всюдихідну машину зробити невразливою для вогню противника.

Стоп! Ось і все. Ми створили всюдихідну машину зі зброєю і захистом. Тобто — танк.

Танки майбутнього стануть ще більш досконалими: можливо, замість гусениць вони будуть пересуватися іншим способом (у історії вже були колісні танки), можливо, замість гармати стануть нести інше озброєння (є танки, озброєні лише ракетами), можливо, зміняться й інші характерні особливості танків, проте їхні ключові, найголовніші характерні особливості — здатність пересуватися, стріляти і залишатися неушкодженими — залишаться.

Поки в світі тривають війни, поки у правителів, генералів і солдатів залишається воля до перемоги, залишаться й танки.

Сценарії ядерної війни не тільки не виключають використання танків, а, навпаки, відводять танкам найважливішу роль, бо жодна бойова машина не пристосована для ведення бойових дій у війні з використанням ядерної зброї так добре, як танк. Коли ви хочете вижити в ядерній війні, вам доведеться вкладати гроші у виробництво цих сталевих машин.

Найважливіша зброя

1

Напередодні Другої світової війни військове керівництво кожної великої європейської країни дотримувалося власної концепції оборони в разі широкомасштабного воєнного конфлікту.

Виходячи з досвіду Першої світової війни, французи вважали головною проблемою виживання військ в траншеях під час масованих артилерійських обстрілів противника, які могли тривати від кількох днів до кількох місяців. Заради цього левова частка військового бюджету країни в буквальному сенсі була зарита в землю: уздовж кордону з Німеччиною зводилася лінія абсолютно неприступних (як тоді здавалося) залізобетонних оборонних споруд.

Німецькі генерали вирішили, що їхнє головне завдання — забезпечити можливість відбиття такого нападу противника, в якому беруть участь усі роди військ.

Радянські військові теоретики і практики прийшли до висновку, що ні в якому разі не можна розпорошувати ресурси країни, а слід зосередити їх на розвитку найважливіших видів озброєння. Оскільки найважливішим з них вони вважали танк, то і головним завданням оборони вони вважали виключно захист від танків противника. Оборона може вважатися міцною, коли Червона Армія зможе успішно відбивати атаки танків противника. Коли зупинити ворожі танки, міркували радянські стратеги, весь наступ противника буде зупинений.

Бойовий статут Червоної Армії вимагав: оборона має бути в першу чергу протитанковою.

Така точка зору виявилася правильною. Це визнавали згодом генерали вермахту, серед них творець німецьких танкових військ генерал-полковник Гейнц Вільгельм Гудеріан.

Наступальні операції вермахту проти Польщі, Франції, Югославії, Греції та інших країн починалися за стандартним сценарієм. Раптово, після короткої артилерійської підготовки, а часто і без неї, німецька танкова лавина навалювалася на позиції противника. Так було і влітку 1941 року, коли Німеччина напала на Радянський Союз.

Спочатку така тактика давала разючі результати. Однак вже починаючи з жовтня 1941 року німецька військова машина стала пробуксовувати. У травні-червні 1942 року світ став свідком нових німецьких перемог на Східному фронті, які, втім, були не настільки грандіозними, щоб переможно завершити війну і підняти прапор зі свастикою над Уральським хребтом. Весною 1943 року радянські війська навчилися зупиняти німецькі танкові лавини і успішно робили це до самого закінчення війни. Так було в Курській битві, так було в Балатонській оборонної операції. Починаючи з літа 1943 року Німеччина вже не мала здатності готувати і проводити наступальні операції великого масштабу. На Східному фронті Німеччина вимушено перейшла до стратегічної оборони. Головна задача її військ в цей період — зупинити радянські танки. Цю задачу німецька армія вирішити не змогла.

2

Пам’ятаючи деякі уроки війни (аж ніяк не всі), радянські генерали в повоєнний час рішуче відстоювали твердження про те, що будь-яка оборона в першу чергу мусить бути протитанковою. Логіка проста і зрозуміла: противник може здобути перемогу лише в результаті наступу; в ядерний вік, як і раніше, наступальні операції будуть проводитися силами танків і піхоти. Інші роди сухопутних військ самостійних операцій не ведуть. Вони тільки підтримують і забезпечують дії наступаючих танків і піхоти. Коли зупинити танки, то піхота, хоч сама, хоч на бронетранспортерах або бойових машинах піхоти, все одно далеко не прорветься.

Таким чином, оборона — це боротьба з танками противника.

Найголовніша зброя перемоги — танк.

Найголовніша зброя, яка дозволяє відібрати перемогу у супротивника — протитанкова зброя.

Саме тому розвитку протитанкової зброї в Радянському Союзі приділялася велика увага. Діапазон протитанкових засобів був величезним.

Були створені і прийняті на озброєння Радянської Армії міни ТМ-57 і ТМ-62, які вибухають під гусеницями танка, кумулятивна міна ТМК-2, яка вибухає під гусеницями або під днищем танка, під самим уразливим його місцем. Ще страшнішою була кумулятивна міна ТМ-83: вона била в борт танка, який йшов повз неї на відстані до 50 метрів від міни, пробиваючи броню товщиною 100 мм.

Проти танків Радянська Армія мала ранцеві і фугасні вогнемети.

Інженерні підрозділи відпрацьовували різні способи зупинити танки. Траншейні машини могли в короткі терміни створити потужні протитанкові рови на шляху танків противника, які прорвалися. Сам по собі протитанковий рів серйозною перешкодою не є; він стає перешкодою для танків тільки тому в разі, коли прикритий вогнем, коли за ним розгорнуті протитанкові підрозділи.

У 1970-х роках в ході великих радянських навчань перед танками умовного противника, які прорвалися, неодноразово виникали протитанкові рови. Траншейна машина БТМ-3 рила звичайну траншею, нібито для піхоти. Три-чотири машини за годину роботи відривали 2-3 кілометри траншей. На дно укладалися ящики з вибухівкою. Розвідка противника сприймала таку траншею як звичайну траншею для піхоти, до того ж військами не зайняту.

У найостанніший момент перед атакуючими танками відбувався одночасний підрив величезної кількості вибухівки по всій лінії траншеї. Навіть один тільки психологічний ефект від такого підриву був дуже сильним. Перед танками раптово виникала стіна здибленої, викинутої землі. Для наступаючого противника ситуація раптом кардинально змінювалася. Командирам танків, танкових взводів і рот потрібно прийняти рішення: що ж робити далі? Наступав момент замішання, який використовувала заздалегідь розгорнута і добре замаскована протитанкова артилерія.

3

Ще в 1955 році в Радянському Союзі була розроблена 100-мм гладкоствольна протитанкова гармата Т-12 «Рапіра», а потім її покращений варіант — МТ-12. Тут без удаваної скромності доведеться визнати, що в цьому питанні Радянський Союз знову опинився попереду планети всієї.

На подив різноманітний арсенал радянських протитанкових ракет, від найперших «Джмеля» і «Фаланги» до «Малютки», «Фагота» і «Кобри», від переносних комплексів, які солдат піхоти носить за спиною, до тих, якими стріляють танкові гармати, якими ведуть вогонь бойові машини піхоти і бойові вертольоти.

Найбільше протитанкових засобів потрібно піхоті. У червні 1961 року на озброєння Радянської Армії був прийнятий протитанковий гранатомет РПГ-7. Згодом його прийняли на озброєння багато країн світу. За своєю популярністю в світі він поступається лише автомату Калашникова. Через півстоліття РПГ-7 все ще перебуває на озброєнні десятків держав і залишається першокласною зброєю.

Оскільки радянські воєначальники надавали настільки важливе значення боротьбі з танками противника, кожен радянський солдат, який перебував на передньому краї, був зобов’язаний внести свій вклад в цю боротьбу, і його слід було відповідним чином озброїти. Для цього була створена реактивна протитанкова граната РПГ-18 «Муха». Ці гранати мали навіть водії армійських транспортних засобів і солдати допоміжних частин.

Інші радянські системи зброї, навіть коли їхнім основним завданням не було знищення танків, мусили мати таку здатність. Так, радянські гаубиці мали в боєкомплекті протитанкові боєприпаси, а їх розрахунки в обов’язковому порядку навчалися вести вогонь по танках. У усі часи зенітні гармати були одночасно і чудовими протитанковими гарматами через високу початкову швидкість снаряда, настильну траєкторію і можливість вести вогонь в усіх напрямках. Тому для всіх зенітних гармат розроблялися і вироблялися бронебійні снаряди, а їхні розрахунки мали відповідну підготовку.

Але й це не все. Автоматичні міномети «Васильок» також могли використовуватися для боротьби з танками, хоча це і не основне їхнє призначення. Нарешті, радянські реактивні системи залпового вогню БМ-21 «Град», БМ-27 «Ураган» і БМ-30 «Смерч» можуть вражати скупчення танків.

Навіщо створювалися штурмові гармати

1

Радянський Союз — батьківщина самохідної артилерії. З цим, сподіваюся, ніхто сперечатися не буде. У 1932 році в Радянському Союзі на базі танка Т-26 була створена гусенична броньована бойова машина, яку назвали АТ-1 — артилерійський танк перший. Ця машина не мала башти, яка обертається. Замість неї — броньова коробка. Гармата була встановлена в лобовій броньовий плиті і могла стріляти тільки вперед.

Ідея проста і геніальна у своїй простоті. Що втрачаємо? А втрачаємо можливість стріляти навсібіч. Що маємо натомість? А натомість отримуємо машину, яка дешевша і простіша у виробництві та експлуатації. Її конструкція міцніша: у танка башта рухається відносно корпусу, а тут — незламний каземат, зварений з броньових плит. Це справжній непробивний сейф на гусеницях. Через те, що башти немає, силует цієї машини набагато нижчий, тому в неї важче вцілити. Незважаючи на меншу висоту, у неї більш просторе бойове відділення, в якому зручно працювати екіпажу і де можна розмістити більше боєприпасів.

Найголовніше: в броньову казематі можна встановити гармату більш потужну за ту, яка встановлена в башті, що обертається.

Танк Т-26, який послужив базою для створення АТ-1, був озброєний 45-мм гарматою і двома кулеметами. На такий легкий танк пробували встановлювати і більш потужну гармату, та з цього починання нічого доброго не вийшло. А на АТ-1 вдалося поставити 76-мм гармату і два кулемети.

У 1932 році ідею оцінили тільки німці, проте у них в той час не було ні танків, ні танкової промисловості. Лиш тільки у німців з’явилися танки, вони ідею перехопили і приступили до випуску схожих бойових машин.

Згодом машини такого типу в Червоній Армії назвуть самохідно-артилерійськими установками — САУ. У німецькій армії такі машини називали штурмовими гарматами.

На мій погляд, це той рідкісний випадок, коли німці мали рацію. Справа в тому, що самохідні гармати з першого моменту свого виникнення розділилися на два принципово різних типи бойової техніки. Одні самохідки призначалися в основному для дій на передньому краї, для стрільби прямою наводкою по цілях, в тому числі і рухомих, а інші — в основному для стрільби не по цілях, а по площах з закритих вогневих позицій.

Тактика перших була близькою до тактики танків. Ці машини мали броню як у танків, їх озброювали, як правило, гарматами. По суті, це були танки без башт. Найперша назва такої машини була більш точною — артилерійський танк.

А самохідки другого типу були артилерією в чистому вигляді, тільки дуже рухомою і захищеною бронею. Способи їхнього бойового застосування нічим не відрізнялися від застосування звичайної артилерії. Ці машини мали легку броню — важка їм не потрібна. Їх озброювали в основному гаубицями. Німці називали їх самохідними лафетами.

У німців під час війни притиск був зроблений як на розвиток самохідних гармат, які за своїм призначенням фактично були танками, так і на розвиток самохідних гармат, які були артилерією. Тому для таких машин у німців було дві різних назви.

У Радянському Союзі притиск був зроблений на випуск тільки першого типу самохідних гармат — тих, які можна було сміливо називати танками без башт. Тому у нас для таких машин була одна назва, хоч вона і не повністю відображає їхнє єство. Краще було б назвати їх артилерійськими танками або штурмовими гарматами.

Виникає питання: як же воювати в танку, у якого немає башти? Відповідь проста: ця машина призначена не для самостійної роботи, а для вогневої підтримки танків і піхоти. Танки, які можуть стріляти в будь-якому напрямку, йдуть у першому ешелоні. Самохідки — у другому. Лиш тільки танки зіткнулися з дуже сильним противником, лиш тільки стало ясно, де цей противник знаходиться, в бій вступали самохідки. Їхнім екіпажам вже не треба крутити головами в пошуках цілі. Цілі перед ними, самохідки розвернуті своїми гарматами проти найнебезпечніших цілей.

Так само самохідки діяли і з піхотою: піхота попереду, самохідки — за нею. Лиш тільки піхота зіткнулася з сильним противником, в бій вступають самохідки.

Найкращий варіант — танки разом з піхотою попереду, самохідки — за ними.

2

В ході Другої світової війни Радянський Союз значно перевершив всі країни світу в області створення штурмових гармат — як за якістю, так і за кількістю.

Танки Червоної Армії ділилися відповідно до їхньої бойової ваги: до 20 тонн — легкі, до 40 тонн — середні, понад 40 тонн — важкі. На базі цих танків створювалися самохідки трьох аналогічних вагових категорій.

На базі легкого танка Т-70 була створена самохідка СУ-76. Найголовніше призначення будь-якої зброї — знищувати противника. Звідси найголовніша характеристика будь-якої зброї — його вогнева сила. Ось чому в назвах радянської бронетанкової техніки часто присутній номер, який означає калібр зброї. СУ-76 — це самохідна установка з 76-мм гарматою. Всього було випущено 13 900 таких машин.

На базі середнього танка Т-34 була створена самохідка СУ-122. Вона була озброєна 122-мм гаубицею, проте призначалася для дій на передньому краї і ведення вогню в основному прямою наводкою. Коли щось заважає танкам йти вперед, СУ-122 виходить на зручну позицію і гатить снарядами вагою 21 кілограм кожен. Було випущено 638 таких САУ.

Незабаром замість СУ-122 почався випуск СУ-85. Це було спричинено тим, що у німців з’явилися важкі танки. У гаубиці снаряд важкий, однак у нього відносно низька початкова швидкість і крута траєкторія. Для боротьби з танками така гармата не зовсім годиться. Потрібна дуже висока початкова швидкість і настильна траєкторія. Найвища початкова швидкість у зенітної гармати. Ось її й переробили так, щоб можна було встановити ствол у броньовій рубці. Танк Т-34 мав 76-мм гармату, а самохідка СУ-85 на його базі — гармату калібром 85 мм. Таких машин було випущено більше двох тисяч.

Тим часом конструктори зуміли кардинально вдосконалити танк Т-34, встановивши на нього гармату калібром 85 мм. Цю машину назвали Т-34-85. Відповідно була створена і нова самохідка СУ-100 зі 100-мм гарматою. До кінця Другої світової війни було випущено 2 170 таких машин.

Найпотужніша штурмова гармата світу, яка випускалася великими серіями, була створена на базі важкого танка ІС-2. Називалося ця гармата ІСУ-152 «Звіробій». Замість башти — броньова рубка з броньових плит товщиною 90 міліметрів. Озброєння — 152-мм гаубиця-гармата. Бронебійний снаряд для цієї гармати важив 48,8 кілограмів і мав дульну швидкість 600 метрів на секунду.

У німців були «Пантери» і «Тигри», у нас — «Звіробій». Цю нашу машину німці називали «консервним ножем» або «відкривачкою консервних бляшанок». Відносно невисока швидкість снаряда компенсувалася його великою вагою. Удар такого снаряда по броні супостата практично завжди виводив ворожий танк з ладу. Особливо гарним «Звіробій» був у вуличних боях. Своїми снарядами він пробивав нові вулиці там, де їх раніше не було.

3

В області штурмових гармат Німеччина йшла тим же шляхом. На базі танка з гарматою калібром 50 мм створюється штурмова гармата з низьким силуетом, більш потужною бронею і 75-мм гарматою. На базі танка з гарматою калібром 75 мм створюється штурмова гармата з 88-мм гарматою. І, нарешті, на базі танка з гарматою калібром 88 мм створюється штурмова гармата зі 128-мм гарматою.

Ніде, крім Радянського Союзу і Німеччини, машини подібного класу не випускалися. Мало того, у Великобританії і США навіть не було розуміння того, навіщо потрібні такі машини. Нещодавно я зустрів таке пояснення причин створення штурмових гармат, автором якого був один вельми авторитетний американський експерт: радянським і німецьким танкобудівникам нібито не вистачало танкових башт, тому вони клепали коробки з катаних броньових плит.

Ні, громадяни експерти, танкових башт вистачало. У німецькій армії башти танків «Пантера» використовували в якості нерухомих вогневих точок, а в цей час заводи випускали «Пантери» з баштами і без них. У Радянському Союзі під час війни башти від Т-34 ставили на бронекатери проектів 1124 і 1125. Після війни радянська промисловість могла дати скільки завгодно танкових башт, проте виробництво СУ-100 спочатку в Радянському Союзі, а потім в Чехословаччині тривало до середини 1950-х років.

Чому? Та тому, що Т-34-85 важив 32,2 тонни, а СУ-100, створена на його базі, важила на 600 кілограмів менше, мала таку ж рухливість[25], проте була нижчою майже на півметра. Товщина лобової броні корпусу Т-34-85 — 45 міліметрів, СУ-100 — 75 міліметрів. У танка — башта, яку ворожий снаряд або навіть осколок снаряда може заклинити, а у СУ-100 — суцільна броньова плита.

Та найголовніше — вогнева могутність. Т-34-85 стріляв бронебійними снарядами вагою 9,3 кілограма з початковою швидкістю 800 метрів в секунду, а СУ-100 стріляла бронебійними снарядами вагою 15,88 кілограма з початковою швидкістю 897 метрів в секунду. На СУ-100 стояла гармата, калібр якої був на 15 міліметрів більшим, ніж на танку, довжина ствола була збільшена на півтора калібри. Вага снаряда зросла в півтора рази, його початкова швидкість зросла на 97 метрів в секунду. В результаті дульна енергія була в два рази вищою.

Повторюю: вага машини менша, силует нижчий, броня товща, гармата в два рази потужніша.

4

Під час війни і в перші роки після неї в Радянському Союзі було випущено понад 25 тисяч штурмових гармат різних типів масою від 11 до 46 тонн, із гарматами калібром від 76 до 152 міліметрів.

Після війни Німеччина була роззброєна і ніякої зброї не виробляла. Та лиш тільки обмеження були послаблені, Німеччина приступила до виробництва танків і штурмових гармат. У 1956 році в Західній Німеччині була прийнята на озброєння штурмова гармата (винищувач танків) з 90-мм гарматою. Армія Західної Німеччини отримала 770 самохідних гармат цього типу.

У Радянському Союзі на базі танка Т-54 була створена чудова штурмова гармата СУ-122-54. Ця машина мала надпотужну 122-мм гармату (ні у кого в світі нічого подібного не було) і два 14,5-мм кулемета (і таких кулеметів ні у кого в світі не було). Питома потужність СУ-122-54 — 14,5 кінських сил на тонну ваги. Питомий тиск — 0,81 кг на квадратний сантиметр. Лоб корпусу — 100 мм броні під великими кутами, борт — 85 мм. Про що після цього мріяти?

Однак таких машин було випущено... рівно в десять разів менше, ніж в Німеччині — 77 одиниць. Виробництво їх завершилося в 1956 році. Нічого на заміну цій машині більше в Радянському Союзі не створювалося.

Чому?

Тому що з того часу танку цілком вистачало вогневої потуги для боротьби з собі подібними. Починаючи з другої половини 1960-х років на озброєння Радянської Армії надійшли танки з 125-мм гарматами. Гармати ці мали автоматичне заряджання, тобто були здатні вести вогонь з високою скорострільністю. Крім того, вони могли стріляти керованими снарядами. Такий танк здатний уражати танки противника на дальності 4 кілометри. Тому відпала необхідність мати поруч з танком штурмову гармату з ще більш високою здатністю уражати танки противника.

Одначе у танка з’явилися інші, не менш страшні вороги. Вже на кінцевому етапі Другої світової війни німці створили ручні протитанкові гранатомети. Лиш тільки танки встряють у ближній бій, особливо на пересіченій місцевості, в лісі чи в населеному пункті, вони несуть величезні втрати.

У той же самий час у танка з’явився й ще більш грізний противник — протитанкова керована ракета (ПТУР[26]). В кінці 1944 року німці першими в світі створили ПТУР Х-7 «Rotkäppchen» ( «Червона шапочка»).

Одночасно з цим під час Другої світової війни і після її завершення в найбільш передових країнах світу йшов бурхливий розвиток вертольотів. Носієм протитанкової ракети міг стати вертоліт, бронетранспортер, легкий автомобіль або навіть солдат піхоти з переносним комплексом.

Стріляти з 125-мм танкової гармати по піхоті, озброєної гранатометами, безвідкатними гарматами і переносними протитанковими комплексами, — значить майже в буквальному сенсі стріляти з гармати по горобцях. Ось чому танкам стала потрібна зовсім інша машина підтримки. Вона мала бути створена на базі танка, тобто мати таку ж рухливість на полі бою і такий самий захист, що й танк, та на відміну від танка мусила мати можливість вести боротьбу з безліччю дрібних рухливих цілей на кшталт гранатометника, який причаївся в кущах, або вертольота, що раптово з’явився над сусіднім гаєм.

Іншими словами, щоб вижити на полі бою, танку потрібна підтримка не ще більш потужними гарматами, а менш потужними, однак з набагато більшою скорострільністю і великим запасом боєприпасів. На такій машині потрібно мати автоматичні гармати калібром 20-30 мм, які діставали б дрібні цілі на великій дальності, і автоматичні гранатомети, здатні накрити будь-який підозрілий кущик лавиною осколків.

У Радянському Союзі для цих цілей розроблялися бойові машини підтримки танків (БМПТ). Після краху СРСР роботи над ними тривали. Зараз такі машини існують, проте з ряду причин насичення ними російської армії затримується.

Чому більшість радянських протитанкових гармат не були самохідними

1

Одночасно зі штурмовими гарматами в Радянському Союзі у величезних кількостях випускалися буксировані протитанкові гармати. В СРСР їх було випущено більше, ніж у всіх інших країнах світу разом узятих.

Напередодні Другої світової війни на озброєння Червоної Армії була прийнята 45-мм протитанкова гармата. Перед війною і в перші два роки війни Червона Армія отримала 48 177 таких гармат.

Починаючи з другої половини війни основною гарматою радянської протитанкової артилерії стала 57-мм гармата. Під час війни і відразу після неї Червона Армія отримала 13 710 гармат цього типу.

На заключному етапі війни була прийнята на озброєння 100-мм гармата, виробництво якої тривало і в перші повоєнні роки. Всього було випущено 3 816 гармат цього типу.

Частина цих гармат калібром від 45 до 100 міліметрів загинула на війні, частина була віддана в братські соціалістичні країни, та в Радянській Армії все одно залишалося величезна кількість буксированих протитанкових гармат.

Після війни в арміях ймовірних противників буксировані протитанкові гармати належного розвитку не отримали. Притиск був зроблений на безвідкатні гармати і керовані протитанкові ракети. А ми йшли своїм шляхом.

У 1961 році в Радянському Союзі почалося серійне виробництво 100-мм гладкоствольних протитанкових гармат Т-12 «Рапіра» з запаморочливою початковою швидкістю бронебійного підкаліберного снаряду — 1548 метрів в секунду. Ці гармати виробляли тисячами.

Питання: чому ж радянські воєначальники так любили буксировані протитанкові гармати, в той час як в жодній країні Заходу їх більше не виробляли? На те є кілька причин.

По-перше, буксирована гармата в багато разів дешевша і простіша у виробництві і експлуатації, ніж самохідна. Буксирована гармата — це ствол з затвором і відкатними пристроями, дві станини і два колеса. Ну й ще невеликий щит та приціл. І це все.

У воєнний час допустимо знизити виробництво танків. Результатом буде лише зниження інтенсивності наступальних операцій. А зниження виробництва протитанкових гармат може мати катастрофічні наслідки. Що б не трапилося, вони мусять проводитися в достатній кількості, інакше будь-який прорив танків противника може завдати непоправної шкоди армії, країні та її економіці. І тоді країна не зможе виробляти ні танків, ні літаків, ні протитанкових гармат. В кінцевому підсумку це завершиться поразкою у війні.

Щоб виробництво гармат не зупинялося навіть в самий розпал ядерної війни, їхня конструкція має бути гранично простою і дешевою. Гладкий ствол має незаперечні переваги і настільки ж незаперечні недоліки. У гладкоствольної зброї точність стрільби нижча. Зате початкова швидкість снаряда в півтора рази вища — вже коли вцілив, то вдруге стріляти не доведеться. У порівнянні з самохідною гарматою буксирувана протитанкова гармата має нижчий профіль — як мінімум на метр нижча. Звичайно, переваги самохідних винищувачів танків незаперечні: за запасом ходу, швидкістю і прохідністю вони нічим не поступаються танкам і надійно захищені бронею. Однак в поєдинку з танком один на один, особливо на далеких дистанціях, низький профіль забезпечує більший захист, ніж броня або маневреність.

2

Протитанкові гармати використовуються в двох ситуаціях: в обороні, коли противник прорвав фронт, стрімко розвиває наступ, і його потрібно зупинити за будь-яку ціну, і в наступі, коли наші війська проривають оборону противника, наступають, а противник фланговими ударами намагається відрізати наступаючі частини.

Буксирувана протитанкова гармата створювалася для утримання рубежів, які ні в якому разі не можна віддавати ворогові. Можливість маневрувати на полі бою цим гарматам не потрібна. Завдання підрозділів протитанкової артилерії — зупинити противника або померти. Розрахунки буксируваних гармат не можуть відійти просто тому, що, лиш тільки гармати розгорнулися на позиції, тягачі йдуть в укриття, що розташовуються далеко позаду вогневого рубежу. Викликати їх під вогнем противника, зачепити гармати і потягти в тил — справа ризикована. Простіше знищити ворожі танки.

Зупинивши противника на певному рубежі, одна протитанкова батарея навіть ціною своєї загибелі рятувала полк, а то й цілу дивізію. Коли б протитанкові гармати були самохідними, їхні командири, зіткнувшись з наступаючими танками противника, мали б можливість відійти, а потім виправдатися.

Щоб можливість відійти під натиском противника не бентежила ні командирів протитанкових підрозділів, ні розрахунки гармат, протитанкові гармати були позбавлені можливості самостійно покинути вогневі позиції.

Втрати у винищувально-протитанковій артилерії завжди були і будуть високими. Добре відомо, що деякі види радянської зброї мали свої фронтові прізвиська: «Катюша», «Чайка», «Папаша» (автомат ППШ). «Звіробій» і так далі. Радянська 45-міліметрова протитанкова гармата мала не саме надихаюче ім’я — «Прощавай, Батьківщино!»

Під час війни з Німеччиною однією з причин твердості бойових порядків частин і з’єднань Червоної Армії була наявність в них великої кількості саме буксированих протитанкових гармат, які не можна було так просто відвести з вогневих рубежів.

Високі втрати в протитанкових підрозділах під час війни змушували командування ввести ряд привілеїв для їхнього особового складу. За наказом Сталіна солдати і офіцери протитанкової артилерії отримували більш високу платню в порівнянні з іншими артилерійськими підрозділами та частинами. За наказом Сталіна для солдатів і офіцерів протитанкової артилерії був введений спеціальний нарукавний знак на лівому рукаві: чорний суконний ромб з червоним кантом і артилерійською емблемою.

Цікаво, що особовий склад частин самохідної артилерії не мав ні такого знака, ні таких привілеїв. Пояснювалося це тим, що частини самохідної артилерії були частиною танкових військ, а не частиною протитанкової артилерії; екіпажі радянських самохідних гармат вважалися танкістами, до них ставилися як до звичайних танкістів. А підрозділи буксированих протитанкових гармат — це війська особливого ризику. Це ті, кому не можна відходити. Ті, хто був свідомо позбавлений такої можливості.

3

Була і ще одна причина підвищеного інтересу радянських генералів саме до буксированих протитанкових гармат.

Поставте свою машину на зберігання років на двадцять-тридцять, а потім спробуйте її завести і на ній покататися. Багаторічне зберігання танків і самохідних гармат — справа дорога і невдячна. Після того, як танк пару десятків років простояв в консервації, його потрібно відправляти в ремонт.

Коли ж у мирний час ми зробимо тисячі протитанкових гармат і поставимо їх на зберігання, з ними нічого не трапиться. Головне масла в ствол не пошкодувати і підняти вісь над землею, аби провисли колеса. Розпочнеться війна — знімай буксировані гармати з консервації і відправляй у бій, хоч через двадцять років зберігання, хоч через півстоліття.

Чому в Радянському Союзі не дотримувалися стандартних калібрів при

розробці зброї

1

Коли силу танків ми приймемо за одиницю, то в порівнянні ними сила піхоти буде дорівнювати нулю. Коли танки і піхоту ми об’єднаємо під загальним керівництвом, то їхня сила зросте багаторазово. Піхота — це той самий нулик, який одиницю перетворює на десятку.

Танки і піхота — це як сталь і бетон. Бетон кришиться, проте не гнеться. Сталь гнеться, однак не кришиться. Разом сталь і бетон дають новий матеріал, який має кращі властивості як сталі, так і бетону. Танки мають величезну вогневу і ударну силу, проте не здатні успішно діяти в населених пунктах, в лісах і болотах, на пересіченій місцевості, в умовах обмеженої видимості. Піхота впевнено діє в населених пунктах, в лісах і болотах, на пересіченій місцевості, а також в умовах обмеженої видимості, та у неї немає такої вогневої і ударної потужності. Разом танки і піхота утворюють мотострілецькі полки, бригади і дивізії, які мають ударну і вогневу силу, здатні діяти в будь-якій обстановці, на будь-якій місцевості, проти будь-якого супротивника.

Танки і піхота Радянської Армії в боях діяли в єдиному бойовому порядку відповідно до єдиної тактики, яку диктував Бойовий статут Сухопутних військ (БУ СВ)[27]. Однак з технічної точки зору між танками і піхотою зберігалася значна різниця: танк має потужну гармату і кілька кулеметів, бронетранспортер — тільки кулемет; танк має — гусениці, більшість бронетранспортерів — колеса; танк має протиснарядне бронювання, а бронетранспортер — протикульове.

Все це підводило військових інженерів і експертів різних країн до ідеї створення такої бойової машини, яка, продовжуючи залишатися транспортером для піхоти, за своїми ходовими характеристикам, озброєнням і броньовим захистом наближалася б до танків — якийсь симбіоз між танком і бронетранспортером. У військовій пресі багатьох країн ця ідея активно обговорювалася. Тільки в Радянському Союзі все було тихо. Наші газети все більше писали про урожай і боротьбу американських негрів за свої права.

Та в 1967 році якось одного разу квітневої ночі ворота Київського вищого загальновійськового командного училища широко відчинилися, і на територію училища в’їхав величезний МАЗ-537 з напівпричепом, на яких возять танки. МАЗ привіз щось закутане в брезент. Тільки це був не танк. Коли сучасний танк закутати брезентом, то все одно під брезентом буде вгадуватися потужний ствол гармати. А тут він не вгадувався. Машину відвезли в парк, замкнули, ворота ангару опечатали, вартовий прийняв ангар під охорону. Це була перша в світі бойова машина піхоти БМП-1. До неї допускали тільки курсантів останнього, четвертого курсу.

Восени того ж року в Радянському Союзі пройшли грандіозні навчання «Дніпро», а після навчань відбувся настільки ж грандіозний парад на аеродромі в околицях Києва. На параді вперше був показаний батальйон на БМП. Однак це для своїх. Чужих на тому параді не було.

7 листопада того ж року радянський народ і все прогресивне людство святкували 50-ту річницю Великої Жовтневої соціалістичної революції, і на військовому параді на Красній площі серед безлічі новинок з’явився батальйон БМП.

Це була сенсація на весь світ. Тактико-технічні дані машини не розголошувалися, секретним залишалася і її назва. Для західних військових експертів було очевидно, що перші три букви назви цієї машини — БМП. А ось що має стояти в назві після цих букв? Після ретельного вивчення фотографій західні військові аналітики прийшли до висновку, що калібр гармати мусить знаходитися в діапазоні від 70 до 80 мм. У Радянському Союзі в той час на озброєнні стояла лише одна гармата, калібр якої потрапляв в ці межі — гармата калібру 76 мм. Такий калібр мала наша рідна тридюймівка, а після неї — полкова гармата і дивізійна. Гармата такого калібру стояла на багатьох танках, на бойових кораблях від лінкорів і крейсерів до есмінців і бронекатерів. Ця гармата була найпоширенішою з усіх радянських артилерійських систем до Другої світової війни, під час цієї війни і після неї. Калібр цієї гармати знову і знову з’являвся в позначеннях радянської зброї: Т-34-76, СУ-76, ПТ-76.

І західні експерти вирішили, що машина називається БМП-76.

Через деякий час кілька БМП-1 були захоплені на Близькому Сході. Західні військові фахівці ретельно їх вивчили. Неймовірним відкриттям виявився калібр гармати — 73 мм.

Це майже те ж саме, що і 76 мм, так чому ж радянські конструктори відмовилися від такого звичного калібру 76 мм? Навіщо розробляти гармату іншого калібру, коли він так незначно відрізнявся від широко поширеного радянського стандарту?

Тим часом у радянській військовій пресі проскочила фотографія показу нового танка радянським генералам. Поруч з танком стояв екіпаж і були викладені боєприпаси. На гільзах снарядів — маркування. Знімок збільшили і прочитали: 125 Д-81. Не потрібно бути фахівцем, щоб зрозуміти сенс. Будь-якій нормальній людині зрозуміло, що так позначений калібр гармати і її індекс.

Але такого просто не могло бути! Гармати такого калібру ніколи не випускалися ні в Радянському Союзі, ні в інших країнах світу. Західні військові експерти відмовлялися в це вірити. Вони вважали, що нові радянські танки мусять мати гармату калібром 122 мм.

Калібр 122 мм мала ще гаубиця 1909 року. Потім такий же калібр мала гаубиця М-30 1938 року й Д-30 1963 року. Цей калібр мала гармата А-19, потім Д-74. Багато важких танків і самохідних артилерійських установок мали гармату такого калібру — ІС-2, ІС-3, Т-10, Т-10М. Не раз цей калібр виносився в індекси бойових машин: СУ-122, ІСУ-122, СУ-122-54.

Самохідна гаубиця «Гвоздика», яка з’явилася пізніше танка Т-64, мала калібр 122 мм. Навіщо ж на Т-64, Т-72 та інші танки, які були створені після них, ставили гармату приблизно такого ж, та все ж іншого калібру? Чому конструктори вирішили відійти від усталеного стандарту? Що стояло за цими рішеннями?

2

Після революції в Радянському Союзі почався бурхливий розвиток артилерії всіх типів, серед них і мінометів. Армія мала 122-мм гаубицю зразка 1909 року. Передбачалося створити і міномет такого ж калібру. Та якійсь розумній людині прийшла в голову велика думка: така стандартизація не потрібна! Вона створює плутанину. У міномета одні боєприпаси, у гаубиці — зовсім інші. Так навіщо ж робити калібри цих гармат однаковими? Давайте зробимо калібр міномета трохи іншим. Наприклад, використовуємо флотський калібр 120 мм. Флот далеко, з флотськими снарядами нам плутанина не загрожує. А мати в стрілецької дивізії і міномети, і гаубиці однакового калібру дуже небезпечно. Хтось просить гаубичні снаряди, а отримує мінометні міни, а хтось навпаки вимагає мінометні міни, проте отримує гаубичні снаряди. Коли калібри будуть різними хоча б на пару міліметрів, плутанини можна буде уникнути.

Так і вирішили.

Влітку 1941 року Червона Армія втратила мільйони бійців і командирів убитими, пораненими, полоненими, були кинуті неймовірні запаси зброї та боєприпасів. Мало того, були залишені території, на яких розташовувалися промислові підприємства, що виробляли до війни більше половини всієї зброї і боєприпасів.

Було потрібно терміново відновити вогневу і ударну міць Червоної Армії. Для цього була потрібна дуже проста у виробництві і дужа потужна зброя. Найкраще для цієї ролі підходив 120-мм міномет. Їхнє виробництво наростили швидко. Командири з фронту слали надзвичайно схвальні відгуки.

А товариш Сталін поцікавився, чи не можна створити щось настільки ж просте, проте хоча б удвічі потужніше. Замовлення було прийняте, конструктори взялися за роботу. Щоб не розчарувати замовника, було вирішено міну робити не вдвічі потужнішу, а в два з половиною рази. Тобто не 16 кілограмів як у 120-мм міномета, а 40 кілограмів. Для такої міни потрібен був ствол калібром приблизно 152 мм. Однак вже на самому початковому етапі проектування згадали про досвід створення 120-мм міномета і свідомо відмовилися від стандартного калібру 152 мм. Міномету був визначений калібр 160 мм.

Просто і надійно: назвав цифру 152, і всім ясно, що мова йде про артилерійський снаряд. Назвав 160, і більше нічого нікому пояснювати не доводиться.

Відразу після війни в СРСР був розроблений 40-мм гранатомет. До цього в Червоній Армії не було зброї такого калібру. Були гармати калібрів 37 мм і 45 мм, однак гранатомет не може стріляти такими снарядами, тому йому і не потрібно мати калібр, який співпадає з зенітними і протитанковими гарматами.

Радянські конструктори також вжили заходів для виправлення помилок минулого. Стандартний калібр радянського піхотної зброї — 7,62 мм. У 1930 році на озброєння Червоної Армії був прийнятий пістолет ТТ калібру 7,62 мм — на додаток до гвинтівок і кулеметів, які мали такий же калібр.

У разі рівного розподілу калібрів пістолетні патрони, звичайно, не могли використовуватися для стрільби з гвинтівок або кулеметів.

У воєнний час, коли все валиться, коли цілі армії і фронти потрапляють в оточення, коли танкова армія Гудеріана обходить ваші позиції з флангу, коли бійці однієї дивізії на смерть б’ються за кожну п’ядь землі, а бійці іншої при одному пострілі в їхній бік тікають і не оглядаються, коли оглухлі телефоністки, що не спали кілька ночей поспіль, змушені викрикувати в слухавку отримані невідомо від кого незрозумілі їм слова, — в такій обстановці може статися все що завгодно. Уявімо собі, що в такий момент дивізія отримує десять вагонів з патронами калібру 7,62 мм, і командир дивізії з жахом виявляє, що в цих вагонах знаходяться тільки пістолетні патрони, в результаті чого тисячі його бійців не можуть вести вогонь з гвинтівок і кулеметів, зате кілька сотень офіцерів, озброєних пістолетами, забезпечені неймовірною кількістю боєприпасів, яку вони ніколи не зможуть витратити.

Не знаю, чи виникали схожі ситуації під час війни, та відразу після її завершення пістолет ТТ — непогана зброя — був знятий з озброєння. Конструкторам наказали розробити і виробляти пістолет іншого калібру. З того часу радянські пістолети мали калібр 9 мм. Навіщо потрібна стандартизація калібрів, коли вона може призвести до смертельно небезпечним непорозумінь?

Кожного разу, коли радянські конструктори розробляли боєприпас принципово нового типу, вони вводили новий унікальний калібр. БМП-1 мала принципово нові боєприпаси. Снаряди для гармати танка ПТ-76 вона використовувати не могла. Це було очевидним ще в той момент, коли розробка конструкції нової машини піхоти та гармати для неї тільки починалася. Отже, БМП-1 мусила мати не 76-мм гармату, а гармату іншого калібру — наприклад, 73 мм.

Снаряди для гармати нового радянського танка Т-62 мали нову конструкцію, вони не годилися для старих 100-міліметрових танкових гармат. І в цьому випадку калібр гармати нового танка також мусив бути іншим — наприклад, 115 мм.

Те ж саме відбувалося при розробці танків Т-64 і Т-72. Для їхніх гармат були розроблені боєприпаси, які значно відрізнялися від боєприпасів важких танків колишніх років, і щоб не переплутати старі і нові типи снарядів, було вирішено, що нові танкові гармати матимуть калібр 125 мм замість звичного калібру 122 мм на старих типах танків.

3

А ось зворотні приклади.

На британських танках стояла виключно потужна танкова гармата калібру 120 мм. Це чудова гармата. Британська армія також мала на озброєнні гарну 120-мм безвідкатну гармату. Ці гармати використовують абсолютно різні боєприпаси. Чому б, щоб уникнути плутанини не зробити їхні калібри різними — наприклад, 120 мм і 121 мм? Або залишити калібри однаковими, проте хоча б присвоїти їм різні назви: 120-міліметрову танкову гармату так і вважати 120-міліметрової, а 120-міліметрову безвідкатну гармату назвати гарматою калібру 121 мм.

Те ж саме відбувалося в арміях Західної Німеччини і Франції. Обидві країни мали чудові 120-мм міномети і розробляли нові 120-мм танкові гармати. У мирний час — ніяких проблем. Та що може статися, коли під час війни призвуть товстих резервістів, які давно все забули, і студентів театральних училищ, які взагалі в армії не служили? Що тоді? А тоді кожного разу, коли будуть потрібні боєприпаси калібру 120 мм, потрібно буде пояснювати солдату, що вам потрібні саме снаряди для танкової гармати, а не для безвідкатної гармати або міномета.

У мирний час зробити це не складно. А в гуркоті світової ядерної війни доведеться крізь виття і шум ефіру кричати комусь на тому кінці дроту і пояснювати, що саме вам потрібно.

На мій погляд, не треба задаватися питанням, чому в Радянській Армії був такий різнобій калібрів. Краще поставити запитання, навіщо арміям Заходу така, м’яко кажучи, не найрозумніша стандартизація.

Про крокодилів

Так якою ж була Радянська Армія насправді?

1

Ніхто ніколи не був байдужим до Радянської Армії. Її любили і ненавиділи.

Коли любили, то всією душею.

Коли ненавиділи, то лютою ненавистю.

Нею пишалися, її проклинали.

Її боялися, над нею сміялися.

Одні експерти вважали її найсильнішою армією світу, інші вважали її гранично слабкою.

У своїй книзі «Оповіді визволителя» я описав Радянську Армію не з найкращого боку. Важка доля у книги цієї. Її довго перекладали. Потім два роки вона ходила редакціями. Її погоджувалися опублікувати, довго редагували, вимагали переписати або просто прибрати то одне, то інше. Потім раптом відмовлялися її видавати. Я ніс рукопис іншому видавцеві, і все повторювалося з самого початку.

І поки тривала ця тяганина, я написав другу книгу під назвою «В Радянській Армії», в якій пояснив, чому ротний командир не має права викликати вогонь батальйонних мінометів, чому в Радянському Союзі не дотримувалися стандартних калібрів при розробці зброї, чому радянські міномети кращі в світі і чому Радянська Армія ніколи не відмовиться від танків. Одним словом, армія ця найпотужніша в світі, зброя чудова, стратегія мудра, тактика дивовижна, радянські командири не гірші від західних.

Тут, нарешті, вийшла перша книга. Вона мала успіх. Видавець більше до моїх текстів не чіплявся. У нього було тільки одне питання: є що-небудь ще? Ось, відповідаю, друга книга.

Другу видали миттєво. Вона негайно вийшла вслід за першою і стала бестселером і в Британії, і в Америці. А я попав в смугу неймовірного везіння.

Західні військові експерти, які вважали Радянську Армію слабкою, звели мене в ранг авторитету і знавця, мою першу книгу рясно цитували і поширювали.

Експерти, які вважали Радянську Армію найсильнішою в світі, також звели мене в ранг авторитету і знавця, мою другу книгу рясно цитували і поширювали.

Ті, хто вважав Радянську Армію слабкою, а керівників СРСР — дурними, збирали конференції, запрошували мене, я виступав, розповідав про слабкість та дурість, зривав оплески.

Ті, хто вважав Радянську Армію сильною, а керівників СРСР — мудрими, збирали свої конференції, запрошували мене, я виступав, розповідав про силу та мудрість і знову зривав оплески.

Ті аплодують, і ці. Ті рекомендують публіці мою першу книгу, ці — другу. Хіба ж погано?

І лише одного разу, після чергового вельми успішного виступу підійшов до мене дідок з двома моїми книгами: підпиши. Підписав. Тоді він взяв мене за ґудзичок піджака, покрутив його і, дивлячись прямо в очі, поцікавився: так де ж правда?

Цим питанням він мене приставив до стінки. Дійсно: де ж правда?

Повернувся я додому, спати не можу: де правда? Я ж не брехав! Ні в першій книзі, ні в другій.

І наступного дня мені спокою немає. Звіряю всі факти — все правильно, все сходиться. Нічого не розумію, чортівня якась: і перша книга правильна, і друга. Першу люди читають, хвалять, і другу також. До дрібниць чіпляються, а з великих питань ніхто мені не заперечує, ніхто не спростовує. Бо все правильно!

Після того випадку запрошення на конференції я відхиляв: мовляв, голова болить, застудився, ноги не тримають. Мені не до конференцій. Я зрозуміти намагаюся, чому така нісенітниця вийшла. Від теми сучасної Радянської Армії повністю відійшов. Пишу книги про Сталіна, про війну, що давно відгриміла. Тільки раз у раз, а то й прокинусь вночі, в стелю втуплюся: в чому ж я помиляюся?

І ось одного разу доля закинула мене до Флориди. А у Флориді живуть не тільки люди, а й крокодили. Потрібно відзначити, що крокодили живуть не тільки на волі, їх ще й на фермах розводять, немов поросят. До слова сказати — досить прибутковий бізнес: сумочці дамській, куртці або чоботам з крокодилячої шкіри зносу немає. Виглядають стильно і розкішно. Коштують шалені гроші.

Тим крокодиловим фермам ще й туристи додатковий прибуток дають. Чого там тільки не показують! Кидають крокодилу ногу кінську на сталевому тросі. Він зубами вчепиться, а ногу з його зубів лебідка тягне. Він, щоб не віддати, з хрускотом кістки з м’ясом розгризає і заковтує, залишаючи на тросі тільки копито.

А ще показували абсолютно дикий трюк. Думаю, зараз з міркувань політичної коректності його заборонили. А тоді коректності ще не було. Так ось, верхню щелепу величезного крокодила якою-небудь дошкою притискали до нижньої. Потім до цього крокодилу підходила темношкіра дівчинка років семи і притримувала його верхню щелепу рученятами, а дошку прибирали. І у крокодила не було сил пащу свою розкрити.

Коли щелепи крокодила працюють на стиск, у них жахлива сила. А коли вони зведені, то навіть дитина утримає їх в такому стані своїми рученятами, і розтиснути щелепи крокодил не зможе — на це у нього сил не вистачає.

— Ось воно! — Вигукнув я. І кам’яна лавина впала з душі.

2

Давайте візьмемо людину, що ніколи крокодила котрий не бачила, відвеземо її в крокодильні місця — в Африку, в Австралію або ж до Флориди, — а потім попросимо описати крокодила. Однак будемо вимагати описувати тільки про те, що він бачив сам, на власні очі.

Один напише, що крокодил зовсім нерухомий. Чотири години, роззявивши пащу, лежав на сонечку, не ворухнувся, навіть не моргнув жодним оком.

Інший опише крокодила, який стрімко бігає.

Один розповість, що крокодил крадеться до своєї жертви дуже повільно і абсолютно безшумно.

Інший заперечить, що крокодил кидається на жертву раптовим страшним ривком.

Один повідомить, що крокодил за один раз розриває і пожирає зебру або антилопу.

Інший не погодиться: крокодил по три місяці нічого не жере.

Один згадає, що мама-крокодилиха порве всякого, хто спробує образити її потомство.

Інший на це відповість, що коли їсти хочеться, то крокодиляча мама сама перша своїх дитинчат і зжере, і не вдавиться.

Хто ж має рацію?

Всі. Правда про крокодила лежить не на одному боці, а на двох протилежних сторонах одночасно, причому на самих крайніх точках діапазону.

Нам з крокодилом навіть і змагатися не варто. Я, наприклад, не здатний, роззявивши пащу, лежати на спеці чотири години, не рухаючись і не моргаючи. Проте й на шматки рвати зубами своїх ворогів не виходить, хоча іноді й хотілося б.

Я не можу три місяці поспіль анічогісінько не жерти. У мене більше одного дня не виходить. Одначе й цілу зебру за один раз я навряд чи здатний змолотити. Коли б смажена — куди б не йшло. А крокодил її рве на частини і величезні шматки ковтає. З кістками. Навіть не жує.

Так ось: Радянська Армія — той же крокодил, тільки дуже великий. Описуйте Радянську Армію будь-якими словами, давайте їй будь-які характеристики, і ви матимете рацію, коли до кожної характеристиці станете додавати: екстремально, вкрай, гранично, надзвичайно. І вам будуть стоячи аплодувати будь-які аудиторії.

Це справедливо не тільки стосовно армії, а й до всієї країни, до всього нашого народу.

Ось, припустимо, питання: Росія багата країна чи бідна?

Відповідей дві.

Перша: гранично бідна.

Друга: гранично багата.

Яка правильна? Обидві. Одночасно.

Прикладів наводити не буду. Бо коли необхідно, ви і без мене знайдете купу неспростовних доказів як першої точки зору, так і другого твердження.

Питання: російська людина талановита чи ні?

Надзвичайно талановита! Ви тільки подивіться, чого вона досягла в одному тільки XX столітті. Це ж неймовірні чудеса! І в той же час... Я не продовжую, щоб не злити цензуру. Тільки про те нагадую, що при таких-то багатства... Ех!

Не мною про Росію сказано, і за сто років до мене:

Ты и убогая,

Ты и обильная,

Ты и могучая,

Ты и бессильная.

Це Некрасов Микола Олексійович, «Кому на Русі жити добре». У тій же поемі так говориться про російський нарід:

Люди холопского звания —

Сущие псы иногда:

Чем тяжелей наказания,

Тем им милей господа.

А потім:

В рабстве спасенное Сердце свободное —

Золото, золото Сердце народное.

Вибирайте не те чи інше, а то й обидві характеристики разом. Вони обидві правильні. Одночасно.

3

І армія така ж: беріть будь-який аспект її діяльності, розповідайте добре чи погане, тільки частіше використовуйте слова: гранично, вкрай, надзвичайно. Успіх гарантую.

Припустимо, ми з вами вирішили написати книгу про те, що Червона Армія не здатна воювати взимку. Жодних проблем. Беремо грудень 1939 року й описуємо бойові дії Червоної Армії в Фінляндії. Що головне в описі? Головне — тон знущальний і гучний регіт, як у гієни в Африці. І в кожному реченні: вкрай, надзвичайно, гранично.

Хоча ту ж війну можна описати інакше: було скоєно диво. Жодна армія світу на такому морозі стратегічних наступальних операцій ніколи не вела — ні до того, ні після. І таких укріплених районів не проривав ніхто і ніколи в історії. Ну і знову не скупіться на прикметники: вкрай, надзвичайно, гранично.

Коли цього мало, беріть, як приклад, грудень 1941 року. Знову зима, знову сніг і мороз. І Червона Армія проводить стратегічну наступальну операцію в районі Москви. Два роки тому в грудні 1939 року в Фінляндії Червона Армія спочатку не мала шапок, валянок, кожухів, теплої білизни, лиж, зимового мастила для зброї, білих маскувальних халатів і багато чого іншого, перш за все — вміння. Незабаром все з’явилося. Навіть вміння.

Німці напали влітку 1941 року, в жовтні дійшли до Москви. Незабаром — зима. Червона Армія має і лижі, і маскувальні халати, і зимове мастило, і кожушки. І все інше. І ось знаходяться розумники, які розгром німецької армії під Москвою в 1941 році списують на погодні умови: це не бійці і командири перемогли, це мороз і сніг німецьку армію послабив і підкосив!

І ті ж експерти зубоскалять: в грудні 1939 року Червона Армія так в Фінляндії осоромилася!

Тобто: коли програє Червона Армія, значить, дурнями укомплектована, а мороз тут ні до чого. Коли ж виграє, й в такому разі тут немає її заслуги, це мороз ворогів знищив.

4

Йдемо далі. Літо 1941 року. Район Мінська. Поля, ліси, річки. Німці наносять два удари по напрямках, які сходяться, радянський Західний фронт оточений. За тиждень він розсипається на шматки. Приклад на віки: ось як не потрібно обороняти великий район з великим містом посередині.

Літо 1943 року. Район Курська. Німці наносять два удари по напрямках, які сходяться, радянські війська цілий місяць стійко витримують надпотужні удари німецьких військ. Потім самі переходять в наступ, вибивають німецькі війська за Дніпро і форсують його. Приклад на віки: ось як необхідно боронити великий район з великим містом посередині.

Від повного невміння до сяючої майстерності Червона Армія була здатна переходити дуже швидко. За історичними мірками — миттєво. Як крокодил — від ледачої сплячки під раптового потужного кидка.

Ще приклад. Літо 1941 року. Велика ріка. Одна з найбільших в Європі. На західному березі величезне місто.

Ріка Дніпро. Місто Київ. Його героїчна оборона під командуванням генерал-майора Власова Андрія Андрійовича тривала 71 день. 37-я армія Власова й далі тримала б оборону, та німецька армія прорвала радянський фронт набагато північніше, в районі Смоленська, і форсувала Дніпро набагато південніше, в районі Кременчука. Дві німецькі танкові лавини замкнулися далеко на схід від Києва, в районі Лохвиці. 664 тис радянських бійців і командирів потрапили в полон. І це приклад на віки: ось як не потрібно захищати велике місто на березі річки.

Літо наступного року. Велика ріка. Одна з найбільших в Європі. На західному березі величезне місто.

Річка Волга. Місто — Сталінград. Ось приклад того, як необхідно захищати велике місто на березі річки.

Ні у кого в історії не було таких грандіозних поразок. Однак і таких перемог також не було. Це були перемоги і поразки однієї і тієї ж армії. І навіть одних і тих же людей. Наприклад, влітку 1941 року під час оборони Києва політичним наглядачем в районі бойових дій був Хрущов Микита Сергійович. Рік по тому, влітку 1942 року, під час оборони Сталінграда політичним наглядачем в районі бойових дій був все той же Хрущов Микита Сергійович.

5

У червні 1967 року арабські країни, отримавши потужну військову допомогу від Радянського Союзу, вирішили розгромити Ізраїль. Армія Ізраїлю, не чекаючи, коли араби почнуть першими, завдала серію нищівних превентивних ударів. Поразка арабів була ганебною і повною. З’ясувалося, що арабські солдати бояться танків і напалму. Негайно за наказом міністра оборони в Радянській Армії була проведена серія перевірок з метою встановити, а як із цим справи у нас.

З’ясувалося: приблизно так само, як і у наших арабських друзів. І тоді був відданий наказ весь особовий склад мотострілецьких і танкових дивізій Радянської Армії від рядових до командирів дивізій включно, а також курсантів військових училищ близько познайомити з напалмом і обкатати танками. Наголос робився на слові «близько».

Солдат, курсантів і офіцерів садили в траншеї. Деякі ділянки траншей перекривали. Там, де був вхід в перекриту ділянку траншеї, дно траншеї поглиблювали, за поглибленням вже під самим перекриттям робили горбки на кшталт високого порогу в проймі дверей.

Потім тих, кого навчають, заганяли під перекриття і поливали цю ділянку напалмом. Палаючий напалм потрапляв в траншею, розтікався по ній, стікав в яму перед входом, не завдаючи шкоди тим, хто був під перекриттям. Коли напалму було багато, тоді додатковою перешкодою йому був горбок землі. Полум’я вирувало поруч, а під перекриття не потрапляло. Мораль: не такий страшний напалм, як його малюють. А ділянки перекритих траншей мають бути метрів по десять або й більше. Коли перекриті ділянки короткі, то напалм від однієї бомби накриє обидва виходи з перекритої ділянки, задихнетеся до дідька.

Після цього почали відбивати у особового складу страх перед танками. Обкатка танками проводилася в три прийоми. Спочатку кожен лягав на дно неглибокого бетонованого окопу. Озброєння — протитанкова кумулятивна граната РКГ-3. Важить вона кілограм. Вона має впасти своєю кумулятивною лійкою на броню танка. Для цього в її руків’ї складений парашутик. Висмикнув колечко, жбурнув, а на кінці руків’я парашутик розкривається. Через це граната падає на танк не боком і не руків’ям, а денцем. І вибухає миттєво від доторку.

Сама вона важка, та ще й парашутик гальмуючий. Зважиш в руці — далеко таку штуку не пожбуриш. А кидок виходить навіть ближчим, ніж розраховуєш. Поки не спробуєш сам, важко уявити, як цей парашут гальмує політ гранати. А гальмує сильно. Тому тренування, тренування і ще раз тренування. Танк пре, лягай на дно, пропустив над собою і кидай гранату на двигун.

Танків на такі вправи не напасешся. Тому гранати кидали точно такі ж за вагою, такої ж форми з такими ж парашутиками, тільки замість бойового заряду — потужна хлопавка з вогнем і димом. Навчальна граната, що імітувала бойову РКГ-3, називалася УПГ-8.

На другому етапі — та ж УПГ-8, та тільки траншея земляна, нічим не укріплена. Дуже неглибока. Танк пропускаєш над собою, він може траншею завалити. Однак нічого страшного. Вибирайся з-під завалу і кидай гранату, поки танк далеко не поїхав.

На третьому етапі — чисте поле. Траншеї немає, як немає й гранати. Озброєння — лопата мала піхотна. Необізнані люди її називають саперною лопаткою.

Запам’ятайте і повторіть три рази: не лопатка, а лопата. Не саперна, а мала піхотна.

Так ось: танк на горизонті. У тебе лопата. Старт обом одночасно. Танк попер, а тобі — вирити... ні, не окоп. І не траншею. Не встигнеш. Лунку рий. І скрутись клубочком. Він страшний, танк цей. Тільки ти не бійся. Він може розчавити, тільки коли над твоєю лункою почне на місці крутитися. Та ж він не дурний. Він крутитися не буде, інакше підставить борти і корму під протитанкові снаряди і ракети. Тому він пройде над тобою. Багнюкою закидає. У ніс і в рот земля наб’ється. Головне — в останню мить не злякатися, зі своєї лунки не вискочити. Тут вже точно з чорноземом змішає.

6

У березні 1969 року на Далекому Сході зчепилися ми з китайцями через острів Даманський.

Березень в тих місцях суворий. Марток — натягнеш троє порток.

Перший удар прийняли на себе радянські прикордонники. Вони не з Радянської Армії. Прикордонні війська — це КДБ.

Перші жертви серед прикордонників — не від китайського вогню, а від російського морозу. Померзли хлопці тільки тому, що ніхто їх не навчив, як правильно спати в лісі на тріскучому морозі.

Незабаром в районі конфлікту з’явилися частини Радянської Армії. Їм також довелося несолодко — і від ворожого вогню, і від страшного холоду.

Вище керівництво Радянської Армії раптом ясно усвідомило, що досвід війни був безповоротно втрачений. Війська на морозі спати не навчені. Спальних мішків у нас ніколи не було. Це не наш шлях. Вогонь на передовій розводити заборонено. Навичок виживання в таких умовах війська не мають. Точнісінько як у Фінляндії в грудні 1939 року.

На щастя, конфлікт швидко (для тих, хто там не воював) завершився. І були вжиті заходи.

Комісія Головного управління бойової підготовки Сухопутних військ розібрала помилки і прорахунки того маловідомого конфлікту. Був проведений експеримент в трьох випадково обраних дивізіях. Висновки були невтішними.

Начальників штабів усіх радянських мотострілецьких і танкових дивізій викликали на збори. Їм дали основи виживання в умовах низьких температур. Потім кожний з них закріпив ці знання на практиці, провівши в березні на полігоні поблизу підмосковного Солнєчногорська три ночі поспіль в снігу при температурі нижче нуля. Після цього начальники штабів повернулися до своїх дивізій, і у всіх частинах і з’єднаннях Радянської Армії пройшли незвичайні і нелегкі навчання — весь особовий склад провів ніч в польових умовах на пронизливому холоді без будь-якого додаткового одягу, крім звичайного зимового обмундирування.

Добре було тим, хто служив в той час на півдні, подумаєте ви. Ні, і тим добре не було. Наступної зими ці частини по черзі вивозили в дуже навіть не південні райони, пояснювали, показували і тренували.

Вся Радянська Армія навчалася і переучувати в гранично короткі терміни.

Кордон між повною нездатністю виконати певне завдання і вмінням виконувати таке завдання на найвищому професійному рівні майже неможливо розрізнити.

Перехід з одного стану до іншого відбувався майже миттєво.

Так було в Радянській Армії.

Бристоль

Липень-грудень 1978 року

Виправлене, перероблене

і доповнене в 2013-2015 роках

Джерела фотографій

МІА «Россия сегодня» / РІА «Новости».

З фонду РДАКФД р Красногорськ.

Getty Images.

Josef Koudelka / Magnum Photos / East News.

ФотоСоюз / Редькіна Марія / Редькін Марк.

ФотоСоюз / Маркін Павло.

Примітки

1

Ця книга вперше вийшла в світ англійською мовою під назвою «The Liberators»; таку назву збереглося в більшості зарубіжних видань книги. — Прим. ред.

2

Під такою назвою вийшло перше видання книги в Росії. — Прим. ред.

3

Перше видання книги російською мовою вийшло в світ в 1986 році у видавництві OPI (Париж) під назвою «Розповіді визволителя». — Прим. ред.

4

Див. зображення листівки на сторінці 1 вклейки 1, розміщеної між сторінками 80 і 81. — Прим. Ред. (Тут і далі — тексти посилань оригінальні (як в книзі), однак всі фото в кінці — Автор електронної версії, «Сотник Крук»)

5

Це поняття вперше і відразу в негативному контексті з’явилося в офіційному повідомленні «В Раднаркомі РСР і Союзу ЦК ВКП(б)» 27 січня 1936 р. де засуджувалися «Помилкові історичні погляди, властиві так званій “історичній школі Покровського”». У зв’язку з такою постановкою питання були знищені не тільки учні Покровського, а й ті історики, що активно критикувалися Покровського за життя. — Прим. ред.

6

Щоденникові записи, які Бунін робив в Москві та Одесі з 1918 по 1920 рік і в яких він висловлював крайнє неприйняття більшовиків і їхніх вождів, видані у вигляді книги «Окаянные дни». — Прим. ред.

7

Щоб не нашкодити своїм товаришам, в попередніх виданнях цієї книги я змінив місце і час дії, змінив імена та прізвища. Зараз можна назвати справжні імена. Сержант Макєєв — мій добрий приятель Толя Магаляс, старший сержант, заступник командира 2-го взводу 4-ї роти. Після випуску наші дороги розійшлися. Ми обидва потрапили в Прикарпатський військовий округ, тільки в різні дивізії. Потім зустрілися в Військово-дипломатичній академії Радянської Армії, про існування якої ніколи відкрито не повідомлялося. Він завершив службу генерал-майором ГРУ. — Прим. автора.

8

Імена тих, кого щадити було нічого, я не міняв. Першим заступником командувача військами Київського військового округу дійсно був генерал-полковник Чиж Володимир Пилипович, той самий, який в 1954 році в Тоцьких таборах командував 128-м стрілецьким корпусом на навчаннях з реальним застосуванням ядерної зброї (докладніше про це читайте в книзі «Її ім’я було Татьяна» (К: Гамазин, 2013. Серія «Нетабачна історія»)); начальником київської гарнізонної гауптвахти в описуваний період був капітан Март’янов, його заступником був молодший лейтенант Кірічок, найлютішим з постійного складу був єфрейтор Алексєєв. Не я один запам’ятав цих славних охоронців порядку на все життя. — Прим. автора.

9

Під такою назвою в Росії вийшло перше видання цієї книги. — Прим. ред.

10

Це добре видно в одному з фрагментів документального фільму «Служу Радянському Союзу», який знятий Центральної студією документальних фільмів на навчаннях «Дніпро-67» і вийшов на екрани в 1968 році. Цей та інші фрагменти фільму, що ілюструють розповідь автора про ці навчання, можна подивитися в інтернеті, пройшовши посиланням https://www.youtube.com/watch?v=V4zMxktcniE — Прим. ред. (Посилання робоче — автор електронної версії, «сотник Крук»)

11

Державна Безпека (Государственная Безопасность — рос.)

12

Ракетні війська стратегічного призначення — РВСП (РВСН, Ракетные войска стратегического назначения — рос.)

13

ГСВГ — Группа советских войск в Германии (рос.)

14

СГВ — Северная группа войск (рос.)

15

ЮГВ — Южная группа войск (рос.)

16

СпН — Специального Назначения (рос.)

17

Помічник начальника штабу. — Прим. автора.

18

Апаратура засекречування зв’язку, засекречивающая аппаратура связи (рос.). — Прим. ред.

19

СГМ — модернізований станковий кулемет Горюнова калібру 7,62 мм; точні абревіатури бронетранспортерної і танкової модифікацій — СГМБ і СГМТ. — Прим. ред.

20

Заступник командира взводу. — Прим. автора.

21

Відмінним вважався підрозділ, в якому три чверті особового складу мали тільки відмінні оцінки на випускній інспекторській перевірці, а решта — оцінки «добре» і «відмінно». — Прим. автора.

22

Номер розрахунку артилерійської гармати великого калібру, який обслуговує гарматний затвор. — Прим. автора.

23

Влітку 1972 року США і СРСР підписали Договір про обмеження систем протиракетної оборони. У 1974 році був підписаний додатковий протокол до цього Договору, згідно з яким кожна країна могла мати тільки одну таку систему для захисту одного з життєво важливих об’єктів. — Прим. ред.

24

Цю класифікацію придумав не я. Нас так вчили. Коли нам показували трофейні зразки західної зброї, викладачі незмінно відносили кожен з них до однієї з цих категорій. — Прим. автора.

25

Рухливість — це сукупність властивостей танка, які характеризують його здатність до самопересування в заданих умовах чи придатність до перевезення транспортними засобами. Розрізняють тактичну, оперативно-тактичну і стратегічну рухливості.

Тактична рухливість танка — рухливість на полі бою і марші при виконанні тактичних завдань (завдання одного дня бою або маршу без дозаправки паливом або боєкомплектом).

Оперативно-тактична рухливість танка — рухливість при веденні армійських і фронтових операцій.

Стратегічна рухливість танка — рухливість в стратегічних операціях при переміщенні танка своїм ходом на великі відстані заздалегідь обладнаними маршрутами або перевезення транспортними засобами (автомобільним, залізничним, морським або авіаційним транспортом).

Рухливість танка визначається швидкохідністю, прохідністю і автономністю. Стратегічна рухливість, крім того, характеризується транспортабельністю (придатністю до перевезення транспортними засобами та десантування). — Прим. ред.

26

ПТУР — ПротивоТанковая Управляемая Ракета (рос.)

27

Бойовий статут Сухопутних військ — Боевой Устав Сухопутных Войск (БУ СВ)

Content

Віктор Суворов
Оповіді визволителя

Передмова до першого видання російською мовою

Оповіді визволителя

Частина перша

Губа Контрольно-пропускний пункт Київського вищого загальновійськового командного двічі Червонопрапорного училища імені Фрунзе 25 березня 1966 року

1

2

3

4

5

6

7

* * *

Повернення з комунізму Київська гарнізонна гауптвахта 29 березня 1966 року

1

2

3

4

5

6

* * *

Ризик Київська гарнізонна гауптвахта 31 березня 1966 року

1

2

3

4

* * *

* * *

Завжди готові! Київ 1967 рік

1

2

Операція «Дніпро» Україна Літо 1967 року

1

2

3

4

5

6

7

Фотоархів 1

Операція «Міст» Київський військовий округ 1967 рік

1

2

3

4

5

6

7

Підготовка Серпень 1968 року

1

2

3

4

5

Визволителі

1

2

3

4

5

Біля останнього рубежу Західна Україна Серпень 1968 року

1

2

3

Білі смуги Район міста Ужгород. Остання зупинка у державного кордону

Вступ

1

2

Банкір 30-й гвардійський окремий розвідувальний батальйон 6-ї гвардійської Львівської ордена Леніна, Червонопрапорної, ордена Суворова мотострілецької дивізії 20-ї гвардійської армії. Центр Праги. Серпень 1968 року

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Фотоархів 2

Контрреволюція 30 окремий гвардійський розвідувальний батальйон 6-ї гвардійської мотострілецької дивізії. Перші дні вересня 1968 року

1

2

* * *

«Польот» Район міста Кошице Початок вересня 1968 року

1

2

3

Проводи визволителів Вересень 1968 року

1

2

3

Земля рідна Район міста Мукачеве 12 жовтня 1968 року

1

Висновок

Частина друга

Чому нас не відправили звільняти Румунію

1

2

3

Навіщо були придумані навчальні дивізії

1

2

3

4

5

6

7

Основи педагогіки Прикарпатський військовий округ. Третій день моєї служби на посаді командира навчального взводу.

1

Умілець 66-а гвардійська навчальна мотострілецька дивізія Прикарпатського військового округу 1969 рік

1

2

3

4

Офіцерська стезя

1

2

3

4

День Наказу

1

2

3

4

5

Занепад

1

2

3

4

5

6

7

Суцільна темінь

1

2

3

4

5

6

* * *

Фінал

1

2

3

4

5

6

7

Частина третя Радянська Армія зовні і зсередини Розповіді та нариси

Теорія сокири

1

2

3

4

5

6

7

Про ініціативу в стратегії і тактиці

1

2

3

4

5

6

7

8

* * *

Новий визвольний похід до Західної Європи Стратегічний наступ в планах радянських воєначальників

1

2

3

4

5

6

* * *

Як забезпечити постачання величезних мас військ в ході стратегічної наступальної операції

1

2

3

4

Яка зброя нам потрібна

1

2

3

4

5

6

7

* * *

Улюблена зброя радянських командирів

1

2

3

4

5

6

* * *

Фотоархів 3

Чи відмовимося ми коли-небудь від танків?

1

2

3

Найважливіша зброя

1

2

3

Навіщо створювалися штурмові гармати

1

2

3

4

Чому більшість радянських протитанкових гармат не були самохідними

1

2

3

Чому в Радянському Союзі не дотримувалися стандартних калібрів при розробці зброї

1

2

3

Про крокодилів Так якою ж була Радянська Армія насправді?

1

2

3

4

5

6

Примітки