Віктор Суворов

СПЕЦНАЗ

Наташі й Олександру

Розділ 1

Лопатки і Люди

Кожен піхотинець у Радянській Армії носить із собою маленьку лопатку. Коли він отримує наказ зупинитися, він негайно лягає і починає копати яму в землі поряд із собою. За три хвилини він викопає невелику траншею завглибшки 15 сантиметрів, у яку може витягнувшись лягти так, що кулі будуть безпечно свистіти в нього над головою. Земля, яку він викинув, формує бруствер попереду і з боків, створюючи додаткове укриття. Якщо танк проїде над такою траншеєю, то у солдата є 50% ймовірності, що він не заподіє йому ніякої шкоди. В будь-який момент солдату можуть наказати рухатися знову і, кричачи на весь голос, він кинеться вперед. Якщо йому не наказують рухатися, то він копає глибше і глибше. Спочатку його траншея може використовуватися для стрільби з положення лежачи. Пізніше вона стає траншеєю, з якої можна стріляти з коліна, а потім, ще пізніше, після того, як вона стане завглибшки 110 сантиметрів, її можна використовувати для стрільби стоячи. Земля, яка викидається назовні, оберігає солдата від куль і осколків. Він робить у бруствері амбразуру, в якій тримає дуло свого автомата. При відсутності подальших команд він продовжує працювати над своєю траншеєю. Він маскує її. Він починає копати траншею для з'єднання зі своїм товаришем зліва. Він завжди копає справа наліво, і через кілька годин траншея з'єднує окопи всіх стрільців даного відділення. Траншеї відділень з'єднуються з траншеями інших відділень. Копання продовжується і додаються комунікаційні траншеї в тилу. Траншеї стають все глибшими, перекриваються, маскуються і зміцнюються. Потім, раптово знову йде наказ рухатися вперед. Солдат вискакує на поверхню, кричачи і матюкаючись якомога голосніше.

Піхотинець використовує ту ж лопатку для того, щоб викопати могилу для полеглого товариша. Якщо в нього в руках немає сокири, він використовує лопатку, щоб розрубати буханець хліба, коли вона замерзла до твердості граніту. Він використовує її як весло, коли на телеграфному стовпі під ворожим вогнем переправляється через широку річку. А коли він отримує наказ зупинитися, він знову будує незламну фортецю навколо себе. Він знає, як раціонально копати землю. Він будує своє укріплення відразу таким, яким воно має бути. Лопатка - це не тільки інструмент для копання землі: вона може також бути використана для вимірювання. Вона має 50 сантиметрів довжини. Дві довжини лопатки дорівнюють метру. Лезо лопатки має 15 сантиметрів ширини і 18 сантиметрів довжини. Запам'ятавши ці дані, солдат може виміряти все, що забажає.

У саперної лопатки ручка не складається, і це дуже важлива риса. Лопатка зобов'язана бути єдиним монолітним об'єктом. Всі три її краї гострі, як у ножа. Вона пофарбована зеленою матовою фарбою, щоб не відбивати сильне сонячне світло.

Лопатка - це не тільки інструмент для вимірювання. Вона є також гарантією стійкості піхоти в більшості важких ситуацій. Якщо в піхоти є кілька годин, щоб закопатися в землю, то щоб виколупати її з її окопів і траншей можуть знадобитися роки, яку б сучасну зброю проти неї не використовували.

У цій книжці ми говоримо не про піхоту, а про солдатів інших частин, відомих як спецназ. Ці солдати ніколи не копають траншей; по суті, вони ніколи не займають оборонних позицій. Вони або раптово атакують ворога, або, якщо зустрічають опір чи переважні сили, вони зникають так само швидко, як з'явилися, й атакують ворога знову тоді й там, де противник найменше очікує їхньої появи.

Тим дивніше, що солдати спецназу також носять із собою маленькі саперні лопатки. Навіщо вони їм? Практично неможливо словами описати, як вони використовують свої лопатки. Вам своїми очима необхідно побачити, що вони роблять з ними. В руках спецназівця лопатка є жахливою безшумною зброєю, і кожен член спецназу тренується у використанні лопатки набагато більше, ніж піхотинець. Перша справа, якій він повинен навчитися - точність: рубати невеликі пагони дерев краєм лопатки або перерубати горлечко у пляшки так, щоб пляшка залишилася цілою. Він повинен навчитися любити свою лопатку, вірити в її точність. Щоб домогтися цього він поміщає свою руку на обрубок дерева, розставивши пальці, і в швидкому ритмі крутить його правою рукою, використовуючи лезо лопатки. Коли він навчився використовувати лопатку так само добре як сокиру, він вчиться складнішим речам. Лопатка може використовуватись у рукопашній сутичці проти ударів багнетом, ножем, проти іншої лопатки. Солдата, у якого немає іншої зброї, крім лопатки, замикають у кімнаті без вікон наодинці зі скаженою собакою, щоб зробити бій цікавішим. В кінці солдата навчать кидати лопатку так само точно як меча або бойову сокиру. Це чудова зброя для кидання, одноразовий, добре збалансований об'єкт, 32-сантиметрова ручка якого діє як важіль для кидка. Оскільки вона обертається в польоті, то надає лопатці точність і удар. Вона стає страшною зброєю. Якщо вона встромляється в дерево, то витягнути її назад не так легко. Набагато серйозніше, якщо вона потрапляє в чийсь череп, хоча спецназівці зазвичай не ціляться в обличчя супротивника, нападаючи ззаду. Той навряд чи побачить наближення леза, перш ніж воно увіткнеться йому ззаду в шию або між лопаток, розрубуючи, трощачи кістки.

Спецназівець любить свою лопатку. Він більше вірить в її надійність і точність, ніж у свій автомат Калашникова. Відзначена одна цікава психологічна деталь у рукопашній сутичці, яка також входить в арсенал тренування спецназу. Якщо солдат стріляє у ворога озброєного автоматом, то ворог також стріляє в нього. Але якщо він не стріляє у ворога, а замість цього кидає в нього лопатку, противник просто кидає свій автомат і відстрибує вбік.

Це книжка про людей, які кидають лопатки, про солдатів, які діють лопатками більш впевнено й точно, ніж ложками за столом. Вони використовують, звичайно, й іншу зброю крім своїх лопаток.

Розділ 2

Спецназ і ГРУ

Неможливо перекласти російське слово розвідка точно на будь-яку іноземну мову. Воно зазвичай замінюється як «дослідження» або «шпигунство» чи «збір інформації». Повне пояснення цього слова в тому, що воно описує будь-які дії з метою отримання інформації про супротивника, аналізу їх і розуміння їх сутності.

Кожен радянський військовий штаб має свій власний механізм для добування й аналізу інформації про супротивника. Таким чином інформація збирається й аналізується і поширюється в інший штаб, вище, нижчий або на той же рівень, і кожен штаб, у свою чергу, отримує інформацію про супротивника не тільки від своїх власних джерел, але так само від інших штабів.

Якщо будь-який військовий підрозділ зазнає поразки в битві через незнання противника, командир і його начальник штабу не мають права посилатися на те, що вони не були цілковито інформовані про ворога. Найголовніше завдання для кожного командира і його начальника штабу - не чекаючи поки інформація звідкись надійде, вони повинні організувати свої власні джерела інформації про супротивника і сповістити свої власні сили і свої вищі штаби про будь-яку виявлену небезпеку.

Спецназ є однією з форм Радянської військової розвідки, яка займає місце десь між дослідженням і збором інформації.

Це ім'я дане ударним групам розвідки, в якому об'єднані елементи шпигунства, тероризму та великої частки партизанських операцій. У самому терміні приховані різні види людей: таємні агенти, набрані Радянською військовою розвідкою серед іноземців для шпигунства і терористичних операцій; професійні загони, що складаються з найкращих спортсменів держави, і загони створені зі звичайних, але ретельно відібраних і добре тренованих солдатів. Чим вищий рівень штабу, тим більше в його розпорядженні спецназівських одиниць і більше професіоналів у загонах спецназу.

Термін «спецназ» складається з частин слів «спеціальне призначення». Назва обрана добре. Спецназ відрізняється від інших форм розвідки тим, що не тільки шукає і виявляє важливі ворожі цілі, але, в більшості випадків, атакує і руйнує їх.

У спецназу довга історія, в якій були періоди успіху й періоди спаду. Після Другої світової війни спецназ був у занепаді, але після середини 1950-х почалася нова ера в історії цієї організації у зв'язку з новим розвитком на заході тактичних ядерних озброєнь. Цей розвиток створив для Радянської Армії, яка завжди готується і до цього часу готова до «визвольних» війн на чужій території, практично нездоланну перешкоду. Радянська стратегія не могла продовжувати колишню лінію, не знайшовши способів усунути Західну тактичну ядерну зброю з дороги радянських військ без перетворення, в той же час, ворожої території в ядерну пустелю.

Зруйнування тактичної ядерної зброї, що робила Радянську агресію неможливою або марною, могло бути виконане тільки в тому випадку, коли всі або, принаймні, більшість ядерних тактичних установок противника були б відомі. Але це, само по собі, було значною проблемою. Дуже легко сховати тактичні ракети, літаки і ядерну артилерію і, замість розгортання справжніх ракет і гармат, ворог може розгорнути макети, відволікаючи, таким чином, увагу радянської розвідки й оберігаючи справжні тактичні ядерні озброєння таким маскуванням.

Тому радянське вище командування було змушене розробляти засоби визначення, які могли б допомогти добратися до ворожої зброї якомога ближче, і в кожному окремому випадку дати точну відповідь на питання справжня вона чи ні. Але навіть якщо значна кількість ядерних батарей були б виявлені в потрібний час, це не вирішило б проблему. У той час, поки розвідувальні донесення передаються в штаби, поки аналізується отримана інформація і поки готується відповідна команда для проведення акції, ця батарея може змінити позицію в будь-який час. Тому ця служба має бути створена так, щоб вона була в стані розвідувати, виявити і негайно зруйнувати знайдену ядерну зброю в разі війни або негайно перед її початком.

Спецназ був і залишається саме цим інструментом, що дозволяє командним офіцерам на армійському рівні і вище негайно встановити, де знаходиться найбільш небезпечна зброя противника і знищити її на місці.

Чи можливо для спецназу встановити місце знаходження і зруйнувати кожну з виявлених ядерних установок противника? Звичайно ні. Ну і як же вирішувати цю проблему? Дуже просто. Спецназ повинен докласти всіх зусиль для виявлення та знищення ядерної зброї противника. Ядерні сили становлять ніби зуби держави і їх треба вибити при першому ж ударі, по можливості, краще перед початком битви. А якщо виявляється неможливим вибити всі зуби при першому ударі, то далі бити треба не тільки по зубах, але й по мозку і нервовій системі держави.

Коли ми кажемо про «мозок», ми маємо на увазі найбільш важливих державних діячів і політиків. У цьому сенсі лідери опозиційних партій, так само як і лідери керівної партії, розглядаються як досить важливі кандидати на знищення. Просто опозиція є запасним мозком держави, і було б нерозумно знищити головну систему, що діє і приймає рішення, без залучення в акцію резервної системи. Кажучи це, ми розуміємо, наприклад, головних військових лідерів і політичних вождів, очільників Церкви і профспілок і взагалі всіх людей, які можуть у критичний момент звернутися до нації і яких нація добре знає.

Під «нервовою системою» держави ми маємо на увазі головні центри і лінії урядових і військових комунікацій, комерційні комунікаційні компанії, включаючи головні радіостанції і телевізійні студії.

Звичайно, зараз зруйнувати мозок, нервову систему і зуби було б навряд чи можливим, але одночасний удар по всіх трьох найбільш важливих органах може, на думку радянських лідерів, значною мірою послабити можливості нації до дії в разі війни, особливо в її початковій, найбільш критичній стадії. Частина ракет буде зруйнована, а інші не зможуть злетіти через те, що нікому буде дати відповідну команду, або через те, що команда не прийшла в потрібний час по зруйнованих комунікаціях.

Маючи в себе таку організацію, як спецназ, і перевіривши їх можливості в численних операціях, радянське вище командування прийшло до висновку, що спецназ може з успіхом бути використаний не тільки проти тактичних, а й також проти стратегічних ядерних установок: баз підводних човнів, складів зброї, авіаційних баз і ракетних пускових шахт.

Вони зрозуміли також, що спецназ може бути використаний проти серця і кровоносних судин держави, тобто його джерел і розподільників енергії - силових станцій, трансформаторних станцій та ліній електропередач, так само як і проти газо- і нафтопроводів, насосних станцій, заводів нафтопереробки. Виведення з ладу навіть кількох важливих електростанцій противника може поставити останнього в катастрофічне становище. Не тільки не буде світла: зупиняться заводи, ліфти припинять працювати, холодильні установки стануть марними, виявиться, що лікарні в більшості своїй не зможуть функціонувати, кров, що міститься в холодильниках, почне гнити, насосні станції і потяги зупиняться, комп'ютери не зможуть працювати.

Навіть цей короткий список приводить до висновку, що радянська військова розвідка (ГРУ) і її складова - спецназ - є чимось більшим, ніж «очі й вуха Радянської Армії». Як спеціальний підрозділ ГРУ, спецназ призначений для дій під час війни і в найближчі дні та години перед тим як вона почнеться. Але спецназ не простоює і в мирний час. Мені іноді кажуть: «якщо ми говоримо про тероризм на такому рівні, ми повинні говорити про КДБ». Неправильно. Є три достатніх резони, чому спецназ є частиною ГРУ, а не КГБ. По-перше, якщо ГРУ і спецназ були б прибрані з Радянської Армії і передані під керівництвом КДБ, то це було б рівнозначне засліпленню сильної людини, якій зав'язали очі та позбавили її якихось інших важливих органів, і змусили битися, підказуючи їй, що їй треба робити для боротьби з іншою людиною, що стоїть перед нею, кажучи їй, як їй рухатися. Радянські лідери не один раз намагалися зробити це, і це завжди закінчувалося провалом. Інформація, що надходить від таємної поліції була завжди неточною, запізнілою і недостатньою, а дії сліпого велетня, відповідно, були ні точними, ні ефективними.

По-друге, якщо дії ГРУ і спецназу керувалися б КДБ, то в разі катастрофи (неминучої в такій ситуації) будь-який Радянський командир або начальник штабу міг би сказати, що він не отримав достатніх відомостей про противника, наприклад про чинні аеродроми, а ракетна батарея по сусідству не була знищена силами КДБ. Це будуть чудово обґрунтовані скарги, хоча, незважаючи на те, що в деяких випадках зруйнувати кожен аеродром, кожну ракетну батарею і кожен командний пункт неможливо, оскільки доставка інформації під час бою завжди неповноцінна. Будь-який командир, який отримує інформацію про супротивника, може задумуватися над мільйоном додаткових питань, на які немає відповіді. Є тільки один вихід з такої ситуації, і він полягає в тому, щоб зробити кожного командира відповідальним за збір своєї власної інформації про ворога і щоб покласти на нього всю відповідальність за поразку від свого противника. Тому, якщо інформація недостатня, або деякі цілі не були знищені, тільки він сам і його начальник штабу відповідають за це. Вони самі повинні організувати збір і обробку інформації про ворога, так щоб мати якщо не повні дані, то, принаймні, найбільш необхідну інформацію в потрібний час. Вони зобов'язані організувати операцію своїх підрозділів так, щоб зруйнувати найбільш важливі перешкоди, встановлені ворогом на шляхах їх просування. Це - єдиний шлях гарантувати перемогу. Радянське політичне керівництво, КДБ і військові лідери мають все, використовують кожну можливість, щоб підтвердити те, що немає іншого шляху.

По-третє, радянська таємна поліція, КДБ, виконує різні функції і в неї інші пріоритети. У неї свій власний терористичний апарат, який включає організацію дуже схожу на спецназ, відому як осназ. КДБ використовує осназ для виконання різних завдань, часто схожих у багатьох випадках з такими, що виконуються спецназом ГРУ. Але радянські керівники вважають, що краще не мати ніяких монополій в галузі таємної війни. Змагання, вважають вони, дає набагато кращі результати, ніж нормування.

Осназ не є предметом обговорення в даній книжці. Тільки офіцер КДБ, безпосередньо пов'язаний з осназом, міг би описати що це таке. Мої ж пізнання дуже обмежені.

Але, просто, оскільки як книжка про Сталіна не може бути повною без деякого опису Гітлера, так і осназ не може бути не згаданий тут.

Термін «осназ» зазвичай зустрічається тільки в таємних документах. У розсекречених документах цей термін пишеться повністю як «особливого призначення» або ще в скороченому до двох букв вигляді «ОН». У випадках, коли довгу назву скорочено, ці літери «ОН», ставлять разом з попередніми буквами. Наприклад, ДОН означає «дивізія осназ», ООН - «загін осназ».

Ці два слова «особливий» та «спеціальний» дуже близькі за змістом, але досить різні слова. При перекладі дуже важко підшукати точні еквіваленти для цих слів, тому легше використовувати терміни «осназ» і «спецназ» без перекладу. Осназ, безсумнівно, з'явився в той же самий час, коли й комуністична диктатура. У найбільш ранні моменти існування Радянського режиму ми виявляємо описи загонів особливого призначення - спеціально створених загонів. Осназ означає військово-терористичну одиницю, яка з'явилася як ударні групи Комуністичної Партії, і чиїм завданням була охорона цієї партії. Пізніше осназ був переданий під контроль таємної поліції, яка час від часу змінювала свою назву так само легко, як змія змінює свою шкуру: ЧК - ВЧК - ОГПУ - НКВС - НКДБ - МДБ - МВС - КДБ. Однак змія завжди залишається змією.

Той факт, що спецназ належить армії, а осназ таємній поліції, і визначає всі відмінності між ними. Спецназ діє переважно проти зовнішніх ворогів; осназ робить те ж саме, але, в основному, на своїй власній території і проти своїх громадян. Навіть якщо і спецназ, і осназ ставляться перед виконанням одного і тієї ж завдання, Радянський уряд не схильний сильно покладатися на співпрацю армії і таємної поліції через виражений інстинкт до суперництва між ними.

Розділ 3

Історія Спецназу

Для того щоб краще зрозуміти історію спецназу корисно повернути наші думки назад до Британському Парламенту за часів Генріха VIII. У 1516 році член парламенту Томас Мор опублікував чудову книжку, названу «Утопія». У ній він показав, просто й переконливо, що дуже легко створити суспільство, в якому панує загальна справедливість, але що наслідки цього створення були б жахливими. Мор описує суспільство, в якому немає приватної власності, де все контролюється державою. Держава Утопія повністю ізольована від зовнішнього світу, так само повністю, як бюрократичний клас править населенням. Верховний правитель ставиться довічно. Сама ж держава, всього лише півострів, витрачає значні зусилля частини населення й армії, щоб викопати глибокий канал, що відокремлює її від решти світу, і перетворитися на острів. Впроваджене рабство, але життя решти населення не краще, ніж у рабів. Люди не мають своїх будинків, і, в результаті, будь-хто може в будь-який час зайти в той будинок, в який він хоче - система навіть гірша, ніж у статутах Радянської Армії сьогодні, де казарми кожного підрозділу відкриті тільки для солдатів цього підрозділу.

Насправді ця система в Утопії починає бути більш схожою на таку в Радянському концентраційному таборі. В Утопії, приміром, це видно, коли людям треба вставати зі сну (о четвертій годині ранку), коли їм треба йти спати і скільки хвилин відпочинку в них може бути. Кожен день починається з публічної лекції. Люди повинні пересуватися в межах групового пропуску, підписаного Мером, і якщо їх затримають без пропуску поза їхнім районом, їх суворо карають, як дезертирів. Кожен старанно стежить за своїм сусідом: «Кожен підглядає за тобою».

З тонким англійським гумором Томас Мор описує способи, за допомогою яких Утопія веде війну. Все населення Утопії, чоловіки й жінки, вчаться воювати. Утопія веде війни тільки за свою безпеку і, звичайно, за звільнення інших народів. Народ Утопії вважає, що їх право і їх обов'язок встановлювати такий же режим в сусідніх державах. Багато хто з навколишніх країн уже звільнені й управляються не місцевими вождями, а правителями з Утопії. Звільнення інших народів відбувається в ім'я гуманізму. Але Томас Мор не пояснює нам, що таке «гуманізм». Союзники Утопії одержують від неї військову допомогу й обертають населення сусідніх з ними держав на рабів.

Утопія провокує зіткнення і протиріччя в тих країнах, які ще не звільнені. Якщо хтось у такій країні говорить на користь капітуляції перед Утопією, то він може сподіватись опісля на велику нагороду. Але кожен, хто закликає людей до боротьби з Утопією, може сподіватися тільки на рабство або смерть з розділом і розподілом його власності серед тих, які капітулюють і співпрацюють.

Під час початку війни агенти Утопії у ворожій країні розклеюють у помітних місцях листівки, де оголошується нагорода, яка буде виплачена тому, хто вб'є короля. Це величезна сума грошей. Також там же вказується список інших людей, за вбивство яких будуть виплачені величезні суми.

Прямим результатом таких заходів є воцаріння загальної підозрілості у ворожій державі.

Томас Мор описує тільки один зі застосованих вивертів, але є й більш важлива:

Коли битва розростається, група спеціально відібраних молодих людей, що присягнулися триматися разом, намагається вивести з ладу ворожого генерала. Вони намагаються зробити це будь-яким можливим методом - лобовими атаками, засідками, пострілами з лука з дальньої відстані, в рукопашній сутичці. Вони добираються до нього за допомогою тривалого, незламного клина, головне в якому - оновлення втомлених людей, замінних свіжими. В результаті цього генерала ледь не беруть в полон або ледь не вбивають - поки він, рятуючи свою шкуру, не втікає.

Це як раз ті групи спеціально відібраних молодих людей, які я і обговорюю в даній книжці.

Через чотириста років після появи «Утопії» страхітливі прогнози, зроблені цим мудрим англійцем, стали реальністю в Росії. Була проведена успішна спроба створення суспільства загальної справедливості. Я прочитав ці жахливі передбачення Томаса Мора в дитячому віці і був вражений тим реалізмом, за допомогою якого була описана «Утопія», як дивно вона була схожа на Радянський Союз: місце, де всі міста були схожі одне на одного, люди не знали нічого про відбувається за кордоном або про моду в одязі (всі одягнені більш-менш однаково) тощо. Ще більш точно описано стан людей, «які думають інакше». Він каже в «Утопії», що для будь-якої такої людини незаконно сперечатися, відстоюючи свою думку».

В дійсності, Радянський Союз є дуже м'якою версією Утопії - такий собі вид Утопії «з людським обличчям». Людина може подорожувати в межах Радянського Союзу без наявності внутрішнього паспорта, а радянські бюрократи не мають такої влади над сім'єю, як їх двійники в Утопії, які узгоджували кількість чоловіків і жінок у кожній родині, і якщо це число перевищувало запропоноване, вони просто переміщали зайвих членів сім'ї в інший будинок або місто, де їх не вистачало.

Комуністи спочатку доклали величезних зусиль для того, щоб звести суспільство до рівня Утопії. Понад те, багато чого вже зроблено, особливо у військовій галузі, і, зокрема, у створенні «спеціально відібраних груп молодих людей».

Дуже цікаво відзначити те, що подібні групи були сформовані навіть раніше, ніж почала існувати Червона Гвардія, ще перед Революцією. Джерела спецназу виявляються в революційному тероризмі дев'ятнадцятого століття, коли численні групи молодих людей готувалися до скоєння вбивств, навіть ціною самогубства, для створення суспільства, в якому все має бути поділено порівну між усіма. Вони йшли на вбивство інших або самогубство в разі провалу, щоб стала зрозумілою одна тільки правда: що для створення такого суспільства ви повинні створити контрольний механізм. Справедливе суспільство, яке вони хотіли побудувати, у більш повній мірі повинно було контролювати все виробництво і споживання.

Багато хто з перших керівників Червоної Армії були перед революцією терористами. Приміром, один з видатних організаторів Червоної Армії Михайло Фрунзе, ім'ям якого після його смерті була названа головна Радянська Військова Академія, двічі був засуджений до смерті перед Революцією. У той час було дуже важко отримати два смертні вироки. З метою повалення силою наявного режиму Ленін створив партію і отримав лише три роки заслання, в якому він добре та комфортабельно поживав, проводячи час на полюванні, риболовлі й відкрито закликаючи до революції. А жінка-терористка Віра Засулич, яка вбила провінційного губернатора, була виправдана Російським судом. Цей суд був незалежний від держави і вважав, що якщо вона вбила з політичних мотивів, то це означає, що її змусили так діяти її совість і її переконання, і що її діяння не може вважатися злочином. І в такому кліматі Михайло Фрунзе примудрився отримати два смертельні вироки. І жоден з них не був приведений до виконання. В обох випадках вирок був замінений на заслання, з яких він утік без усяких труднощів. Будучи на засланні, Фрунзе організував гурток однодумців, який був названий «Військова Академія» - справжню школу для терористів, де вперше розроблялася стратегія, послідовниками якої були озброєні загони комуністів під час повстання.

Захоплення влади більшовиками продемонструвало, насамперед, самим революціонерам, що можливо нейтралізувати величезну країну, а потім просто і швидко взяти її під контроль. Все, що було необхідно, це наявність «груп спеціально підібраних молодих людей» для придушення дій уряду, поштових служб, телеграфу і телефону, залізничних станцій і мостів у столиці. Параліч у центрі означав, що протидія на периферії буде розрізнена. З районами, які перебувають поки в недосяжності, можна буде впоратися пізніше у відповідний час.

Фрунзе, без сумніву, був яскравим теоретиком і практиком військового мистецтва, включаючи партизанські дії і тероризм. Під час Громадянської війни він командував армією і кількома фронтами. Після вислання Троцького він призначений Народним комісаром з військових і морських справ. Під час війни він реорганізував величезні, але погано організовані партизанські загони в регулярні підрозділи армії, які були підпорядковані прямо центральній владі. У той же самий час, командуючи цими утвореннями, він висилав відносно маленькі, але дуже надійні рухомі загони для боротьби в тилу ворога.

Громадянська війна була битвою на великих територіях, війною руху, без постійного стабільного фронту і з величезним числом різного роду армій, незалежних загонів і банд. Це була партизанська війна і за духом, і за змістом. Армії розвивалися з невеликих розрізнених загонів, і в разі якщо вони терпіли невдачу, вони могли розбитися на велику кількість незалежних одиниць, які продовжують воювати на партизанському рівні.

Але нас тут цікавить не партизанська війна взагалі, а тільки бойові дії загонів регулярної Червоної Армії, створених спеціально для дій у тилу противника. Такі підрозділи існували в різних арміях і фронтах. Вони не були відомі як спецназ, але це ні змінювало їх істинної сутності, і Фрунзе був не єдиним, хто оцінив важливість можливості застосування регулярних підрозділів у тилу ворога. Троцький, Сталін, Ворошилов, Тухачевський, між іншим, підтримували цю стратегію і широке її використання.

Революційна війна проти влади капіталістів почалася відразу ж після захоплення більшовиками влади. Як тільки Червона Армія «звільняла» нові території і досягала кордонів з іншими державами, рівень підривної діяльності проти них зростав. Закінчення Громадянської війни не означало кінець таємної війни, розгорнутої комуністами проти їхніх сусідів. Навпаки, вона посилювалася, оскільки по закінченні громадянської війни, збройні сили переводились на інші види військової діяльності.

Німеччина була першою мішенню для революції. Цікаво повернутись і до того, що ще в грудні 1917 року комуністична газета «Die Fackel» друкувалась у Петрограді тиражем у 500 000 екземплярів. У січні 1918 року тут же з'явилася група комуністів під назвою «Спартак». У квітні 1918 року почала друкуватися інша газета «Die Weltrevolution». І, нарешті, в серпні 1919 року в Москві була заснована знаменита газета німецьких комуністів «Die Rote Fahne».

У той же самий час, коли з'явилися перші комуністичні групи, були розпочаті заходи по тренуванню терористичних бойових одиниць німецьких комуністів. Ці загони були використані для придушення антикомуністичного опору російських та українських селян. Потім, у 1920 році, всі ці загони німецьких комуністів були зібрані разом у тилу Червоної Армії на Східному фронті. Це сталося, коли Червона Армія готувалася до кидка через Польщу до Німеччини. Офіційний марш Червоної Армії «Будьонівський марш» містив наступні слова: «Даєш Варшаву - дай Берлін!"

В тому році більшовикам не вдалось організувати революцію в Німеччині або «звільнити» Польщу. В той час Радянська Росія була виснажена Першою Світовою війною і ще більш жахливою Громадянською війною. Голод, тиф і розруха буяли у країні. Але в 1923 році була зроблена наступна спроба спровокувати революцію в Німеччині. Троцький особисто звернувся у вересні 1923 року з проханням звільнити його від усіх посад у партії й уряді та послати його як звичайного солдата на барикади німецької революції. Партія не послала туди Троцького, але послала інших комуністичних лідерів, і серед них - Йозефа Уншліхта. В цей час він був заступником голови ЧК. Тепер він називався заступником голови «реєстраційної адміністрації», відомої нині як ГРУ або військова розвідка, і на цій посаді його нелегально посилають до Німеччини. Уншліхт отримав завдання організовувати загони, які повинні були почати збройне повстання і («233» суму грошей) для їх вербування і постачання їх зброєю. Про також працював на організацією німецької ЧК для винищення буржуазії і противників Революції після захоплення влади. Ось як планувалася ця Революція. У річницю Російського жовтня робітничі маси виводяться на вулиці для масових демонстрацій. «Червона сотня» Уншліхта повинна спровокувати зіткнення з поліцією, аж до кровопролиття і більш серйозних конфліктів, щоб «викликати обурення робітників і підняти робітничий клас на повстання» (Б. Бажанов. - «Спогади секретаря Сталіна»).

Враховуючи нестабільність німецького суспільства в той час, відсутність сильної армії, широке невдоволення і часті спалахи насильства, особливо в 1923 році, цей план цілком міг би бути реалізований. Багато експертів схиляються до того, що Німеччина була близька до революції. Очікувалося, що Радянська військова розвідка і її терористичні загони, очолювані Уншліхтом, будуть не більше, ніж іскрою в пороховому погребі.

Існує безліч причин, чому ці плани не здійснились. Але дві з них особливо важливі: відсутність загального фронту між СРСР і Німеччиною та розкол в Німецькій комуністичній партії. Відсутність загального фронту в той час серйозно перешкоджала проникненню до Німеччини великої кількості радянських підривних сил. Сталін зрозумів це дуже добре, тому він завжди боровся за те, щоб зруйнувати Польщу для встановлення загального фронту з Німеччиною. Коли він успішно зробив це в 1939 році, це був ризикований крок, оскільки загальний фронт з Німеччиною означав, що вона може атакувати СРСР без попередження, що насправді й сталося два роки потому. Але без загального фронту Сталін не міг потрапити в Європу.

Розкол в Комуністичній партії Німеччини був досить серйозною перешкодою для виконання радянських планів. Одна група дотримувалася політики прислуговування Комінтерну і, відповідно, радянському Політбюро, тоді як інша трималася політики протилежної. Зінов'єв був сильно засмучений цим і підняв на Політбюро питання висунення Маслову, одному з супротивних німецьких комуністичних вождів, ультиматуму: або він отримає велику суму грошей, вийде з партії і залишить Німеччину, або Уншліхт отримає наказ ліквідувати його (Б. Бажанов. - «Спогади секретаря Сталіна»).

У той час, коли велася підготовка до революції в Німеччині, також готувалося перенесення революції в інші країни. Наприклад, у вересні 1923 року групи терористів, натренованих в СРСР (як болгарів, так і радянських громадян), почали провокувати заворушення в Болгарії, які могли дуже успішно розвинутися в хаос у всій державі та кровопролиття. Але «революцію» придушили і її призвідники втекли в Радянський Союз. Вісімнадцять місяців опісля, у квітні 1925 року, ця спроба була повторена. Тоді невідомий здійснив жахливий вибух у головному кафедральному соборі в Софії в надії вбити царя і весь уряд. Борис III врятувався чудом, але спроби дестабілізувати Болгарію терористичними актами тривали аж до 1944 року, коли Червона Армія нарешті вступила в Болгарію. Наступним дивом, що мали місце, було те, що, починаючи з цього моменту, ніхто не намагався стріляти в болгарських керівників, ніхто не застосовував ніяких бомб. Терор продовжився, але він був спрямований проти населення цієї країни в цілому, а не проти керівників. А потім болгарський тероризм перейшов через кордони держави і з'явився на вулицях Західної Європи.

Терористична кампанія проти Фінляндії тісно пов'язана з ім'ям фінського комуніста Отто Куусінена, одного з вождів комуністичного перевороту в Фінляндії в 1918 році. Після поразки цієї революції він зник у Москву і пізніше повернувся до Фінляндії для підпільної роботи. В 1921 році він знову втік до Москви, рятуючи себе від арешту. З цього моменту кар'єра Куусінена була тісно пов'язана з офіцерами радянської військової розвідки. Куусінен займав офіційну посаду й робив ту ж саму роботу: готував повалення демократії у Фінляндії та інших державах. У своїй таємній кар'єрі Куусінен домігся значних успіхів. В середині 1930-х років він виріс до заступника начальника Розвідупру, який відомий зараз як ГРУ. Під керівництвом Куусінена була організована ефективна шпигунська мережа у скандинавських країнах, і в той же самий час він керував тренуванням військових загонів, які в цих країнах повинні були здійснювати терористичні акти. Ще раніше, влітку 1918 року в Петрограді була заснована школа командного складу для навчання людей для «Червоної Армії Фінляндії». Пізніше ця школа навчала офіцерів для інших «Червоних Армій», ставши Міжнародним Військовим Училищем - організацією з вищої освіти для терористів.

Після Громадянської війни Куусінен наполягав на поширенні підпільних бойових дій на фінської території і тримав напоготові найкращі загони фінських комуністів. У 1939 році, після вторгнення Червоної Армії в Фінляндію, він запропонував себе як «прем'єр-міністра і міністра закордонних справ Фінської Демократичної Республіки». «Уряд» включав Маурі Розенберга (з ГРУ) в якості «заступника прем'єр-міністра», Акселя Антілу в якості «міністра оборони» і Туре Лехена, слідчого НКВС, в якості «міністра внутрішніх справ». Але фінський народ вчинив такий опір, що претензії уряду Куусінена перетворити Фінляндію в «народну республіку» зазнали невдачі.

(Тут повинен бути згаданий курйозний історичний факт. Коли фінські комуністи сформували свій уряд на радянській території і почали війну проти своєї власної країни, були організовані добровольчі загони з росіян, які пішли в битву проти і радянських, і фінських комуністів. Важливим членом цих спочатку добровольчих загонів був Борис Бажанов, колишній особистий секретар Сталіна, який утік на Захід).

Невдала спроба Отто Куусінена стати правителем Комуністичної Фінляндії не пошкодила його кар'єрі. Він з успіхом продовжував її робити спочатку в ГРУ, а пізніше у Відділі Адміністративних органів Центрального Комітету КПРС - утворенні, яке спостерігало за всіма шпигунськими і терористичними організаціями Радянського Союзу, так само, як і за в'язницями, концентраційними таборами, судами і т.п. З 1957 року аж до своєї смерті в 1964 році Куусінен був одним з найбільш могутніх керівників Радянського Союзу, працюючи одночасно членом Політбюро і секретарем Центрального Комітету партії. В Ходинському районі Москви, там, де в ГРУ розташована штаб-квартира, одна з найбільших вулиць названа вулицею Отто Куусінена.

Під час Громадянської війни і після неї були сформовані та направлені для дій на радянській території і польські загони. Наприклад, один з них, 1-й Революційний Полк «Червона Варшава», використовувався для придушення антикомуністичних повстань у Москві, Тамбові та Ярославлі. Для придушення антикомуністичний повстань російського населення комуністи використовували Югославський полк, Чехословацький полк і багато інших загонів, включаючи Угорські, Румунські, Австрійські та інші. Після Громадянської війни всі ці загони утворили базу для вербування шпигунів і формування загонів для підпільної боротьби на території капіталістичних країн. Наприклад група угорських комуністів-терористів, на чолі з Ференцом Крюгом, воювала проти російських селян під час Громадянської війни, в час Другої Світової війни Крюг очолював спеціально утворені загони, що діяли в Угорщині.

Крім «бійців-інтернаціоналістів», тобто людей іноземного походження, для дій за кордоном формувалися підрозділи, що складалися виключно або в більшості своїй, з радянських громадян. Між армійським командуванням і таємною поліцією велася запекла боротьба за контроль над цими підрозділами.

У серпні 1930 року, під час маневрів, у районі Воронежа був скинутий невеликий загін командос з наказом діяти «в тилу противника». Офіційно саме ця дата і є днем народження радянських повітряно-десантних військ. Але, крім того, це ще й дата народження Спецназу. Згодом повітряно-десантні загони і загони спеціального призначення розвивалися паралельно. В одні моменти своєї історії Спецназ переходив від контролю з боку військової розвідки в руки повітряно-десантних сил, в інші повітряно-десантні загони здійснювали адміністративний контроль, тоді як військова розвідка здійснювала оперативне керівництво. Але, врешті-решт, стало зрозуміло, що більш доцільно підпорядкувати Спецназ цілком військовій розвідці. Прогрес Спецназу в наступні тридцять років не може бути вивчений окремо від розвитку повітряно-десантних сил.

1930 рік відзначив початок серйозної уваги до парашутних рот в СРСР. У 1931 році окремі роти парашутистів були зведені в батальйони і, ще трохи пізніше - в полки. В 1933 році в Ленінградському військовому окрузі була сформована бригада Осназу. Вона включала батальйон парашутистів, мотопіхотний батальйон, артилерійський батальйон і три ескадрильї літаків. Проте, з'ясувалося, що в Червоній Армії вона використовується слабо, оскільки вона була не тільки занадто великою і занадто незграбною для управління, але також перебувала більше під управлінням НКВС, ніж ГРУ. Після довгого диспуту ця бригада і кілька інших, створених за тим же зразком, були реорганізовані в повітряно-десантні бригади і перейшли під повний контроль Армії.

Починаючи з цього моменту, повітряно-десантні сили або ВДВ складалися з транспортних літаків, повітряно-десантних полків і бригад, ескадрилья важких бомбардувальників і окремих розвідувальних загонів. От саме ці розвідувальні загони й цікаві для нас. Скільки їх було, зі скількох осіб вони складалися - невідомо. Є розрізнені відомості про їх тактику та підготовку. Але відомо, наприклад, що одна зі шкіл з їх підготовки була заснована в Києві. Це була таємна школа, вона працювала під виглядом парашутного клубу, перебуваючи в той же час під контролем Розвідупру (ГРУ). В ній було багато жінок. Під час численних навчань розвідувальні загони викидались у тил «противника» й атакували його командні пункти, штаби, центри та комунікації. Відомо, що вже була добре розвинена терористична техніка. Наприклад, були створені міни для підриву залізничних мостів під час проходження над ними поїздів. Однак мости завжди особливо добре охороняються, тому фахівці Розвідупру й Інженерного відділу Червоної Армії створили міну, яку можна закласти на колії за декілька кілометрів від моста. Рухомий поїзд чіпляв цю міну, яка вибухала в момент проходження поїзда по мосту.

Для того, щоб мати певне уявлення про рівень підготовки ВДВ згадаємо, що під час маневрів у 1934 році 900 осіб були одночасно скинуті на парашутах. На знаменитих київських маневрах у 1935 році було скинуто одночасно не менше 1188 повітряно-десантних загонів, було нормальне приземлення 1765 осіб з легкими танками, броньовиками й артилерією. В Білорусії в 1936 році десантувалися 1800 загонів і приземлилися 5700 осіб з важким озброєнням. У Московському військовому окрузі в тому ж самому році повітрям була транспортована з одного місця в інше вся 84-та стрілецька дивізії. Масовані й добре підготовлені повітряно-десантні атаки завжди супроводжувалися висадкою в сусідніх округах загонів диверсантів, що діяли як в інтересах безпеки головних сил, так і в інтересах Розвідупру.

В 1938 році в Радянському Союзі було шість повітряно-десантних бригад, які налічують, загалом, 18000 осіб. Це число, однак, оманливе, оскільки сили «окремих розвідувальних загонів» не відомі, і вони не включені в цю кількість. Парашутистів також тренували не лише в одній Червоної Армії, а й у «цивільних» клубах. У 1934 році такі клуби мали 400 парашутних вишок, з яких члени клубів здійснили понад півмільйона стрибків, додаючи до цього досвід стрибків з літаків і аеростатів. Багато західних експертів вважають, що Радянський Союз вступив у Другу Світову війну з мільйоном підготовлених парашутистів, яких можна було використовувати як у повітряно-десантних військах, так і спеціальних загонах - сьогоднішньою мовою - у спецназі.

У Генеральному штабі йшла постійна люта боротьба. На якій території будуть діяти спеціальні підрозділи: на ворожій чи на радянській, якщо її окупує противник?

Довгий час ці дві концепції існували пліч-о-пліч. Загони навчалися діяти як на своїй, так і на ворожій території (як фрагмент підготовки - для зустрічі противника в західних областях Радянського Союзу). Все це робилося дуже серйозно. Перш за все були сформовані великі партизанські загони, що складаються з ретельно перевірених і відібраних солдатів. Партизани продовжували жити в містах і селах, але проходили регулярне військове навчання і були готові в будь-який момент піти в ліси. Ці загони були тільки базою, на основі якої повинна була розгорнутися всеохопна партизанська війна. У мирний час із них готували більше керівників і фахівців; вважалося, що під час бойових дій кожен загін розростеться у величезне з'єднання, що складається з декількох тисяч людей. Для цих з'єднань готувалися притулки в безлюдних місцях забезпечених зброєю, боєприпасами, засобами сповіщення та іншим необхідним устаткуванням.

Крім партизанів, які йшли в ліси, готувалася широка мережа розвідувальних і диверсійних груп. Місцевих жителів навчали розвідувальним і терористичним діям, а в разі приходу противника передбачалося, що вони залишаться на місці, будуть вдавати, що підпорядковуються ворогу і навіть співпрацюють з ним. Передбачалося, що пізніше ця мережа організовує люту компанію терору серед ворожих гарнізонів. Для того щоб партизанам і терористам було легше діяти, в мирний час створювалася таємна комунікаційна мережа і оснащення разом з явками, підземними госпіталями, командними пунктами і навіть збройовими заводами.

Для полегшення дій партизан на своїй території створювалася «зона руйнувань», відома також як «мертва смуга». Ця смуга тяглася по всій довжині західного кордону Радянського Союзу шириною 100 - 250 кілометрів. В межах цієї смуги всі мости, залізничні станції, тунелі, водонапірні башти та електростанції були підготовлені до вибухів. Крім того, в мирний час до вибухів били підготовлені більшість залізничних ліній і шосе, а також містків, через які ці дороги проходили. Засоби сповіщення, телефонні лінії і навіть залізничні насипи - все було підготовлене до руйнування.

Відразу ж за «мертвою смугою» проходила «лінія Сталіна», виключно добре збудовані оборонні споруди. Ідея Генерального штабу полягала в тому, що противник буде виснажений у «мертвій смузі» на великих мінних полях і величезних завалах і потім упреться в лінію фортифікаційних споруд. У той же самий час його з тилу постійно атакуватимуть партизани.

Це була чудова оборонна система. Беручи до уваги великі території та бідну мережу доріг, така система могла б зробити всю радянську територію практично непрохідною для ворога. Але в 1939 році був підписаний пакт Молотова-Ріббентропа.

Цей пакт був сигналом для грандіозної експансії радянської військової сили. Все, що було пов'язане з обороною, руйнували, тоді як усе, пов'язане з наступальними акціями розвивали в неймовірних обсягах, зокрема радянські саботажні загони і повітряно-десантні загони. У квітні 1941 року сформовано п'ять повітряно-десантних корпусів. Всі п'ять знаходилися в першому стратегічному ешелоні Червоної Армії, три - проти Німеччини і два - проти Румунії. Останні були більш небезпечні для Німеччини, ніж три перших, бо висадка навіть одного повітряно-десантного корпусу в Румунії та припинення, навіть тимчасово, видобутку нафти для Німеччини означали кінець війни для німців.

П'ять повітряно-десантних корпусів у 1941 році - це більше, ніж у всіх інших державах світу разом узятих. Але цього для Сталіна було недостатньо. Був план зі створення ще п'яти повітряно-десантних корпусів, і цей план був виконаний у серпні-вересні 1941 року. Але в оборонній війні Сталіну, звичайно ж, не потрібні були ні перші п'ять, ні наступні п'ять. Будь-яке обговорення «Сталінських оборонних планів» має, в першу чергу, пояснити, як п'ять повітряно-десантних корпусів, не кажучи вже про десять, могли бути використані в оборонній війні.

У війні на своїй території набагато легше при тимчасовому відступі залишати партизанські сили або навіть повністю бойові з'єднання, закопані в землю, ніж скидати їх пізніше на парашуті. Але Сталін знищив такі з’єднання, з чого випливає лише один висновок: Сталін готував повітряно-десантні корпуси для висадки на території інших держав.

У той же час, коли відбувався швидкий ріст повітряно-десантних сил, відзначався такий же швидкий ріст спеціальних розвідувальних загонів, призначених для дій на ворожій території.

Великий британський стратег і історик Б.Х. Лідел Гарт, розглядаючи цей період, каже про страх Гітлера, пов'язаний з приготуваннями Сталіна, і відзначає можливість «фатальної атаки у спину з Росії». Приготування й пересування в Радянському Союзі в червні 1940 року викликали справжній невроз у вищого німецького командування. Німеччина в цей час кинула всі її сили проти Франції, а Радянський Союз послав загони в прибалтійські держави і Бесарабію. Повітряно-десантні загони особливо себе проявили. У червні 1940 року 214-а повітряно-десантна бригада була скинута із завданням захоплення групи аеродромів у районі Шауляю в Литві за 100 кілометрів від кордону зі Східною Прусією. У тому ж місяці 201-а і 204-а повітряно-десантні бригади були скинуті в Бесарабії для захоплення Ізмаїла і Білгорода-Дністровського. Це відбувалося поряд з нафтовими полями Плоєшті. Що б зробив Сталін, якби німецька армія продовжувала просуватися в Північну Африку та на Британські острови?

Легко зрозуміти, чому Гітлер наступного місяця, в липні 1940 року, прийняв рішення про підготовку війни проти СРСР. Для нього було абсолютно неможливо йти з континентальної Європи на Британські острови або Африку, залишаючи Сталіна з його величезною армією і жахливими повітряно-десантними силами, які останньому були не потрібні окрім як для наступу.

Гітлер правильно зрозумів, судячи з його листа до Мусоліні від 21 червня 1941 року, які були плани Сталіна. «Я не можу взяти на себе відповідальність чекати далі, оскільки не бачу ніякого шляху, щоб усунути цю небезпеку. Концентрація Радянських військ величезна... Всі боєздатні радянські збройні сили знаходяться зараз на нашому кордоні... Величезна ймовірність, що Росія спробує зруйнувати румунські нафтові поля». Чи можемо ми вірити Гітлеру? В цьому випадку, ймовірно, можемо. Цей лист не призначався для опублікування, і ніколи не публікувався за життя Гітлера. Цікаво те, що він повторює думку, озвучену Сталіном на таємному засіданні Центрального Комітету. Понад те, той у своїй промові на 18-му З'їзді Радянської Комуністичної партії, сказав наступне щодо Британії та Франції: «В їхній політиці невтручання видно спробу і бажання не перешкоджати агресорам робити їх брудну роботу... не перешкоджати, щоб Німеччина сильніше зав'язала в Європейських справах і втягувалася глибше в болото війни... щоб усі учасники війни загрузли глибше в бійні, мовчазно заохочуючи їх робити це, дозволяючи їм виснажувати й послаблювати один одного, а потім, коли вони будуть абсолютно знесилені, вийти на арену зі свіжими силами, діючи, природно, "в інтересах миру", нав'язати свої умови, щоб завдати найбільшої шкоди учасникам війни». І знову він приписав іншим власні мотиви, які рухали ним у його амбіціях. Сталін бажав, щоб Європа виснажила сама себе. І Гітлер зрозумів це. Але зрозумів він занадто пізно. Йому варто було б зрозуміти це до підписання Пакту Молотова-Рібентропа.

Проте Гітлер спробував, все ж, розбудувати Сталінські плани, почавши війну першим. Величезні радянські сили, призначені для «визволення» сусідів Росії були абсолютно марні в оборонній війні проти Німеччини. Повітряно-десантні корпуси використовувалися як проста піхота проти наступу німецьких танків. Багато загонів і груп повітряно-десантних сил і командос були змушені відступити або закопуватися в землю, щоб зупинити наступ німецьких військ. Ці повітряно-десантні загони, треновані для дій на території іноземних держав, можна було використовувати у ворожому тилу, але не на його території, а більше на окупованій німецькою армією радянській території.

Зміна всієї філософії Червоної Армії, яка вчилася вести оборонну війну не на чужій території, була дуже болючою, але порівняно короткою. Через шість місяців Червона Армія навчилася оборонятися і наступного року вона почала наступальні операції. З цього моменту все повернулося на місце, і Червона Армія, створена виключно для наступальних дій, знову почала перемагати.

Процес реорганізації збройних сил для дій на своїй території торкнувся всіх видів військ, включаючи спеціальні сили. На початку 1942 року в Червоній Армії було організовано тринадцять батальйонів Спецназу для дій у тилу противника (У радянській армії звання «гвардійський» можна було отримати тільки в бою, єдиний виняток становили з’єднання, які отримували це звання при формуванні. До них відносилися й підрозділи Спецназу ), крім того, одна гвардійська інженерна бригада Спецназу, що складається з п'яти батальйонів. Кількість батальйонів прямо відповідала кількості воюючих фронтів. Кожен фронт одержав під своє командування один такий батальйон. Гвардійська бригада Спецназу залишалась у розпорядженні Верховного Головнокомандувача, для використання тільки за особистим наказом Сталіна в найбільш відповідальних місцях.

Для того, щоб не показати справжнє ім'я Спецназу, окремі гвардійські батальйони і бригада отримали кодову назву «гвардійські мінери». Лише обмежене коло людей знало, що ця назва означає.

В Управлінні розвідки кожного фронту був створений спеціальний розвідувальний відділ, щоб спрямовувати роботу «гвардійських мінерів». Кожен відділ мав у своєму розпорядженні батальйон Спецназу. Пізніше спеціальні розвідувальні відділи почали вербувати агентуру Спецназу на територіях, окупованих противником. Ці агенти передбачались для надання підтримки «мінерам», коли ті з'являлися у ворожому тилу. Пізніше кожен відділ спеціальної розвідки був забезпечений розвідувальною частиною Спецназу для вербування агентів.

Гвардійську бригаду Спецназу очолював один з видатних радянських практиків з боротьби в тилу противника полковник (пізніше генерал-лейтенант) Моше Йоффе.

Кількість Спецназу дуже швидко росла. За некласифікованими радянськими даними ми можемо казати про від 16 до 33 інженерних бригад Спецназу. Крім частин, що діють позаду лінії фронту, були сформовані для різних цілей інші загони Спецназу: наприклад, радіобатальйони для порушення ворожого радіозв'язку, поширення дезінформації та відстеження штабів та центрів зв'язку противника, щоб полегшити роботу спецназівським терористичним групам. Відомо, що з 1942 року існували 130-й, 131-й, 132-й і 226-й окремі батальйони Спецназу.

Операції, проведені «мінерами», відзначалися сміливістю й ефективністю. Зазвичай, вони просочувались у тил противника маленькими групами. Іноді вони діяли незалежно, в інших випадках вони об'єднували свої дії з партизанами. Ці спільні операції завжди були вигідні як партизанам, так і Спецназу. Мінери вчили партизанів найбільш важким аспектам мінування, складнішій технології і сучаснішій тактиці. Коли вони знаходилися разом з партизанами, вони мали справжні притулки, охорону при виконанні своїх операцій, медичну та іншу допомогу в разі потреби. Партизани добре знали свій район і могли бути використані в якості помічників і провідників. Це була чудова комбінація: місцеві партизани, які знають кожне дерево в лісі, і першокласне обладнання для вибухів, демонстроване справжніми фахівцями.

«Гвардійські мінери» зазвичай виходили на сцену на короткий час, робили свою роботу швидко і добре, а потім поверталися туди, звідки з'явилися. Головним шляхом транспортування їх за лінію фронту було скидання на парашутах. Їхнє повернення виконувалося літаком з використанням таємних партизанських аеродромів, або вони могли своїми ногами перетнути лінію фронту.

Вищою точкою партизанської війни проти Німеччини були дві операції в 1943 році. У той період в результаті дії Осназу в партизанських з'єднаннях був наведений порядок: вони були «очищені» і переведені під жорсткий контроль центру. В результаті роботи Спецназу партизанський рух навчився останнім досягненням ведення війни і більш сучасній техніці саботажу.

Протягом шести тижнів з серпня по вересень 1943 року була проведена операція, відома як «Війна на рейках». Час був вибраний дуже вдалий. Це був момент, коли радянські війська, вимотавши німецьку армію в оборонній битві під Курськом, раптово самі перейшли в наступ. Для підтримки розвитку найпотужнішої операції було вирішено паралізувати ворожі підвізні шляхи, не даючи противнику підвозити амуніцію і пальне для військ, роблячи неможливим для нього перекидати резерви. В операцію було залучено 167 партизанських загонів загальною чисельністю 100 000 осіб. Всі загони Спецназу були послана за лінію фронту для допомоги партизанам. Понад 150 тон вибухівки, понад 150 кілометрів дротів і понад півмільйона детонаторів були перекинуті повітрям у партизанські загони. Загонам Спецназу було наказано повністю виконати їхні завдання. Більшість з них діяли незалежно в найбільш небезпечних і важливих місцях, але вони також виділяли людей для інструктування партизанських загонів з використання вибухівки.

Операція «Війна на рейках» проводилася одночасно на території по фронту понад 1000 кілометрів і в глибину більше 500 кілометрів. У першу ж ніч дії цієї операції на залізничних лініях було здійснено 42 000 вибухів, і активність партизанів зростала з кожною нічкою. Німецьке вище командування кинуло величезні сили для оборони комунікаційних ліній, тому кожної ночі було чути не тільки звуки вибухів мостів і залізничних ліній, а й звуки битви з німецькими військами, оскільки партизани з боєм проривалися до місць диверсій. Всього під час цієї операції було підірвано 215 000 рейок, 836 ешелонів, 184 залізничних та 556 автомобільних мостів. Також було знищено величезну кількість озброєння і боєприпасів противника.

Перемігши в жахливій битві під Курськом, Червона Армія кинулася вперед до Дніпра і переправилася через нього в декількох місцях. Друга велика операція на підтримку наступальним частинам була проведена в тилу противника під назвою «Концерт», яка за змістом і за духом була продовженням «Війни на рейках». На кінцевій стадії цієї операції всі спецназівські з'єднання, не отримавши відпочинку, були виведені в нові райони разом з партизанськими з'єднаннями, які не брали участь в операції. Тепер прийшов їхній час. Операція «Концерт» почалася 19 вересня 1943 року. Цієї ночі в Білорусії тільки рейок 19 903 штуки злетіли в повітря. Вночі на 25 вересня було зруйновано 15809 рейок. Всі загони Спецназу і 193 партизанські загони брали участь в операції «Концерт». Загальне число учасників цієї операції становило 120 000 осіб. Протягом всієї операції, що тривала до кінця жовтня, було зруйновано 148 557 рейок, були пущені під укіс кілька сотень ешелонів з військами, зброєю, боєприпасами, були підірвані сотні мостів. Незважаючи на брак вибухівки та інших матеріалів, необхідних для даної роботи, напередодні операції партизанам було перекинуто тільки вісімдесят тон вибухівки. Незважаючи на це «Концерт» мав грандіозний успіх.

Після того, як Червона Армія просунулася на територію сусідніх держав, Спецназ зазнав радикальної реорганізації. Були збережені в усій повноті окремі розвідувальні загони, розвідувальні пункти, які вербували агентів для терористичних акцій і окремі радіобатальйони для проведення дезінформації. У радянській військовій пресі є маса посилань на операції спеціальних розвідувальних підрозділів на кінцевих стадіях війни. Наприклад, під час Вісло-Одерської операції спеціальні групи з Управління розвідки штабів 1-го Українського фронту розвідали масштабну мережу аеродромів і точне розміщення ворожих повітряних баз, виявили штаби 4-ї танкової армії і 17-ї Армії, 48-го танкового корпусу та 42-го Армійського корпусу, а також багато іншої дуже важливої та необхідної інформації.

Підрозділи «гвардійських мінерів» Спецназу були реформовані, хоча і в регулярні гвардійські саперні підрозділи, і використовувалися в цьому вигляді до самого кінця війни. Тільки порівняно невелике число «гвардійських мінерів» було збережено і використовувалося в тилу ворога в Чехословаччині, Болгарії та Югославії. Для того часу це було абсолютно правильне рішення. Головними цілями спецназівських операцій були лінії комунікацій противника. Але такими вони ставали перед тим, як Червона Армія починала з величезною швидкістю наступати. Коли це відбувалося, то вже не було більше необхідності підривати мости. Їх треба було захоплювати і охороняти від руйнування. Для цієї роботи в Червоній Армії були окремі ударні бригади моторизованих гвардійських інженерних частин, які, діючи спільно з передовими загонами, захоплювали особливо важливі будівлі та інші об'єкти, очищали їх від мін і охороняли їх до підходу основних частин. Гвардійські формування Спецназу використовувалися в основному для посилення таких спеціальних інженерних бригад. Деякі з наявних гвардійських батальйонів Спецназу були перекинуті в серпні 1945 року на Далекий Схід, і використовувалися проти японської армії.

Застосування Спецназу в Маньчжурській наступальній операції в 1945 році становить особливий інтерес, оскільки саме вона найкраще ілюструє, що повинно було трапитися з Німеччиною, якщо б вона не напала на СРСР.

У Японії з Радянським Союзом був договір про мир. Але Японія воювала з іншими країнами і виснажила свою військову економіку та інші ресурси. Японія захопила великі території, населені сотнями мільйонів людей, котрі жадали звільнення і готові вітати й підтримати будь-якого визволителя. Японія перебувала в такій же самій ситуації, в якій Сталін хотів бачити Німеччину: вона була ослаблена війною з іншими державами, з військами, розсіяними на величезних територіях, населеними людьми, які їх ненавиділи.

Ось так, виключно в інтересах миру та людяності Сталін завдав раптового нищівного удару по збройних силах Японії в Маньчжурії і Китаї, порушивши підписаний чотирма роками раніше договір. Ця операція проводилася на величезній території. За показниками пройдених відстаней і швидкості, з якою вона проводилася, ця операція не має аналогів у світовій історії. Радянські війська діяли на території в 5000 кілометрів у ширину і 600-800 кілометрів у глибину. Більше півтора мільйона солдатів брали участь у цій операції, понад 5000 танків і близько 4000 літаків. Це дійсно була блискавична операція, під час якої були вбиті 84 000, а 593 000 японських солдатів і офіцерів взяті в полон. Було захоплено колосальну кількість зброї, боєприпасів та іншого обладнання.

Можна заперечити, що Японія була вже на краю катастрофи. Правда. Але в цьому і полягає радянська стратегія: залишатися нейтральним поки противник виснажує свої сили в боях проти когось іще, а потім нанести раптовий удар. Саме так і планувалася війна проти Німеччини, і саме тому партизанські загони, перешкоди й оборонні споруди були зруйновані, і ось чому в 1941 році були створені десять повітряно-десантних корпусів.

У Маньчжурському наступі підрозділи Спецназу проявили себе з найкращого боку. Двадцять висадок з парашутом було проведено не повітряно-десантними військами, а спеціальними розвідувальними підрозділами. Спецназівські загони Тихоокеанського Флоту висаджувалися субмаринами і надводними кораблями. Деякі з цих загонів перетинали фронт пішки, захоплювали японські машини і використовували їх для своїх операцій. Піклуючись про залізничні тунелі у смузі 1-го Далекосхідного Фронту, вище радянське командування створило спеціальні групи для захоплення цих тунелів. Групи таємно перетнули кордон, перерізали горлянки охоронцям, від'єднали дроти від вибухівки і вивели з ладу детонатори. Вони утримували тунелі аж до підходу головних сил.

Під час наступу спецназом було застосовано новий і дуже ризикований тип операцій. Старших офіцерів ГРУ в ранзі полковників або навіть генерал-майорів ввели до складу маленьких груп. Така група могла раптово приземлитися на аеродромі поряд з важливими японськими штабами. Поява радянського полковника або генерала глибоко в японському тилу ніколи не зазнавала невдачі, викликаючи реакцію подиву і в японського вищого командування, і в японських військ, і в населення. Транспортні літаки, що переносили ці групи, супроводжувалися радянськими винищувачами, але винищувачі невдовзі повинні були повернутися на свої бази, залишаючи радянський транспортник після приземлення без охорони. Після приземлення в ньому знаходилися, в кращому разі, один високопоставлений офіцер, екіпаж і не більше взводу солдатів для охорони літака. Радянський офіцер повинен був вимагати і, як правило, домагався зустрічі з японським генералом, під час якої він вимагав капітуляції гарнізону. Він і його група нічого не мали за спиною: радянські війська перебували ще за сотні кілометрів, а до кінця війни залишалися ще тижнів. Але місцеві японські військові керівники (та й ці радянські офіцери) в дійсності не розуміли цього. Можливо, Імператор і вирішив боротися до останньої людини...

У декількох описаних випадках, японський вищий військовий керівник самостійно вирішував капітулювати без отримання дозволу від свого начальства. Можна собі уявити поліпшення морального стану і позицій радянських військ.

Після закінчення Другої Світової війни Спецназ практично припинив своє існування на кілька років. Його реорганізація, в кінцевому підсумку, була проведена під керівництвом кількох генералів, що були фанатиками ідеї Спецназу. Одним з них був Віктор Кіндратович Харченко, якого цілком справедливо називають батьком сучасного Спецназу. Харченко був видатним спортсменом і експертом в теорії та практиці використання вибухових речовин. У 1938 році він закінчив Військову Електротехнічну Академію, яка, крім навчання фахівців зі зв'язку, випускала фахівців із застосування найбільш складних способів підриву будинків та інших об'єктів. Протягом війни він був начальником управління спеціальних робіт на Західному Фронті. З травня 1942 року він був начальником штабу окремої гвардійської бригади Спецназу, а з липня - заступником командира цієї ж бригади. У липні 1944 року його бригаду реорганізували в окрему гвардійську моторизовану інженерну бригаду.

Коли після війни Харченко працював у Генеральному штабі, він написав листа Сталіну, основною думкою якого було: «Якщо перед початком війни наші спортсмени, з яких сформовані підрозділи Спецназу, проведуть деякий час у Німеччині, Фінляндії, Польщі та інших країнах, то їх можна буде використовувати у воєнний час на території противника з великою "ймовірністю успіху". Багато фахівців в Радянському Союзі зараз вважають, що Сталін поклав край самоізоляції Радянського Союзу в спорті саме через те враження, яке справив на нього лист Харченка.

У 1948 році Харченко закінчив навчання в Академії Генерального Штабу. З 1951 року він очолював Науково-дослідний інститут інженерних військ. Під його керівництвом була виконана велику кількість досліджень і експериментів у зусиллях створення нового інженерного устаткування та обладнання, особливо для маленьких загонів саботажників, що діють за лінією фронту.

У найближчі післявоєнні роки Харченко намагався демонструвати на найвищому рівні необхідність переведення Спецназу на новий технічний рівень. У нього було дуже багато противників. Тому він вирішив більше не сперечатися. Він відібрав групу спортсменів зі студентів Інженерної Академії, зумів їх зацікавити своєю ідеєю й особисто навчав їх виконувати дуже важкі завдання. Під час навчань у Тоцьких таборах, коли за наказом маршала Жукова був проведений справжній ядерний вибух і вивчалася поведінка військ в умовах максимально наближених до бойових, Харченко вирішив показати цю групу на свій страх і ризик.

В обговоренні після закінчення маневрів всі вищі офіцери погодилися, що вони були повчальними - всі, крім генерала Харченка. Він вважав, що в обстановці справжньої війни нічого з того, що вони обговорювали, не буде, оскільки, вказував він, невеликі групи навчених людей підібралися впритул до складів ядерних зарядів і мали всі можливості для знищення транспорту при перевезенні ядерних бомб на аеродром. Більш того, казав він, офіцерів, які приймали рішення про використання ядерної зброї, можна було легко вбити до того, як вони це рішення ухвалили. Харченко навів докази своїм твердженням. Коли це не справило потрібного результату, Харченко повторював свої «акти» на інших великих навчаннях, до того часу, поки його наполегливість не принесла плоди. Зрештою, він отримав пропозицію сформувати батальйон для операцій у тилу противника, спрямованих на його ядерну зброю і командні пункти.

Цей батальйон діяв дуже успішно, що й послужило воскресінню Спецназу. Всі нині наявні формування Спецназу створювалися заново. Ось чому, незважаючи на те, що вони були такими під час війни, вони не визнані гідними титулу «гвардійські».

Сам Харченко впевнено піднімався службовими сходами. З 1961 року він був заступником начальника інженерних військ, а з лютого 1965 року він очолював їх. У 1972 році йому присвоїли звання маршала інженерних військ. Досягнувши таких висот, Харченко, проте, не забув свого дітища і був частим гостем в «Олімпійському селищі» - головному тренувальному центрі Спецназу біля Кіровограда. Коли він загинув у 1975 році під час випробування нової зброї, в довідці про нього була використана вище в мирний час формулювання: «загинув під час виконання своїх службових обов'язків», яке вкрай рідко зустрічається в описах цієї вищої категорії радянських офіцерів.

Розділ 4

Бойові загони Спецназу

Спецназ створений з трьох окремих елементів: бойових одиниць, загонів професійних спортсменів та мережі таємних агентів. З безлічі складових бойові загони Спецназу найобширніші. Вони складаються з солдатів тієї категорії, які є особливо сильними, особливо жорстокими і особливо лояльними.

Фактором, що полегшує селекційний процес, є наявність у Радянській Армії прихованої системи відбору солдатів. Задовго до того, як вони одягнуть військову форму, мільйони призовників ретельно досліджуються і діляться на категорії відповідно до їхньої політичної благонадійністю, їхнього фізичного та розумового розвитку, ступеню їхньої політичної активності та «чистоти» (з комуністичної точки зору) їх особистих і сімейних записів. Радянський солдат не знає до якої категорії він належить, в дійсності він не знає взагалі нічого про існування різних категорій. Якщо солдат включений у вищу категорію, ніж його товариші, це зовсім не означає, що він щасливчик. Навпаки, краще для солдата належати до найнижчої категорії та прослужити десь на окраїні в Богом забутому піонерському батальйоні, де немає ні дисципліни, ні нагляду, або в підрозділі, де офіцери весь час п'ють відсторонюючись від командування. Чим у більш високу категорію потрапляє солдат, тим у більш важких умовах військової служби він буде перебувати.

Солдати вищої категорії становлять охорону Кремля, війська з охорони урядових комунікацій, прикордонні війська КДБ і Спецназ. Бути включеним у вищу категорію не означає обов'язкової служби у Кремлі, бригаді Спецназу або в урядовому центрі зв'язку. Вища категорія відібраних місцевими військовими керівниками людей просто становить кращий людський матеріал, пропонований «покупцеві» на його вибір. «Покупець» вибирає тільки те, що йому підходить. Всі, хто не привернув уваги покупців рухаються на рівень нижчий і пропонуються представником наступного ешелону для ракетних військ стратегічного призначення, повітряно-десантних військ та екіпажів ядерних підводних човнів.

Молодий солдат, звичайно, не уявляє, що відбувається. Його просто викликають до кімнати, де люди, яких він не знає, задають йому безліч запитань. Через кілька днів його знову викликають у цю кімнату, і нові незнайомці знову ставлять йому запитання.

Така система відсортування призовників нагадує систему закритих магазинів для керівних партійних товаришів. Вищий чиновник вибирає першим. Потім у магазин може прийти його заступник і вибрати щось із того, що залишилося. Потім дрібнішим чиновникам дозволяють відвідати магазин, потім їх заступникам і так далі. В цій системі ранг Спецназу відноситься до найвищої категорії.

Відібрані солдати збираються офіцерами Спецназу в групи і конвоюються офіцерами і сержантами в бойові підрозділи Спецназу, де з них формують групи і проводять через інтенсивний курс навчання протягом декількох тижнів. В кінці цього курсу солдат вперше стріляє з автомата Калашникова і приводиться до військової присяги. Кращих молодих солдатів цих груп потім посилають в навчальну роту Спецназу, звідки вони повертаються через шість місяців у званні сержанта, тоді як інших посилають у бойові підрозділи.

У Спецназі, як і в цілому в Радянській Армії, є «культ старослужак». Всі солдати діляться на стариків і салаг. Справжній салага - це солдат, тільки почав свою службу. Істинний старик - це той, кому залишилося служити кілька місяців. Люди, які не є ні істинними стариками, ні істинними салаги, знаходяться між ними: він старик для всіх, хто служить менше і салага для тих, хто служить довше.

Під час призову в Спецназ солдат дає підписку про нерозголошення таємної інформації. Він навіть не має права говорити кому-небудь, де він служив або з чого його служба складалася. Найбільше, він має право сказати, що служив у повітряно-десантних військах. Видача таємниць Спецназу розглядається як найвища зрада, що заслуговує смерті у відповідності зі статтею 64 радянського Кримінального кодексу.

Відслуживши свої три роки в спецназі, солдат може вибирати одне з трьох. Він захоче стати офіцером, у цьому випадку йому дадуть спеціальний термін для вступу до вищого офіцерського училища повітряно-десантних сил у Рязані. Він може стати постійним солдатом Спецназу, для чого йому треба буде пройти через кілька додаткових курсів. Або в нього є можливість залишитися в резерві. Якщо він вибирає останнє, його вважають членом резерву Спецназу протягом наступних п'яти років. Потім, до 30-річного віку він входить у повітряно-десантний резерв. Після цього його до п'ятдесятирічного віку вважають запасником звичайного піхотного резерву. Як і інші сили резерву, існування резерву Спецназу дає можливість при необхідності під час мобілізації збільшувати розміри бойових підрозділів Спецназу за рахунок резервістів.

Бруд, нічого, крім бруду навколо, і все навколо пролито дощем. Дощі йшли все літо, так що все навколо промокло і розкисло. Все загрузло в багнюці. На кожному солдатському черевику її кілограми. Але їх тіла також покриті брудом, і руки, і обличчя до самих вух, і все інше. Зрозуміло, що сержант весь день не виявляв ніякої жалості до молодих призовників Спецназу. Їх призвали всього лише місяць тому. Вони зібрані в тимчасову групу і проходять курс молодого бійця, який кожен з них буде пам'ятати все своє життя моторошним жахом.

Цього ранку їх розподілили у відділення і взводи. Перед тим, як дозволити їм повернутися в їх вкритий брудом, наскрізь промоклий намет, сержант в кінці кожного дня мав час показати своєму взводу весь обсяг його влади.

- Увійти всередину!

Біля входу у величезний намет, такий же великий, як тюремний барак, стовпилися десять молодих людей.

– Увійти всередину, вашу мать! - підганяє їх сержант.

Перший солдат відкидає вбік важкий мокрий брезент, який служить дверима і вже готовий увійти, коли щось зупиняє його. На брудній, утоптаній землі, прямо всередині проходу, на місці килимка покладено сліпуче білий рушник. Солдат коливається. Але ззаду його штовхає і кричить сержант:

– Увійти всередину, твою мать! Солдат не наважується наступити на рушник. У той же самий час він не може змусити себе перестрибнути через нього, тому що бруд з його черевиків неминуче впаде на рушник. Все ж він стрибає, інші теж стрибають через рушник за ним. З якоїсь причини ні один не наважиться прибрати рушника вбік. Кожен може зрозуміти, що є якась причина, з якої його поклали прямо на вході. Гарний чистий рушник. І бруд навколо нього. Що він тут робить?

В одному наметі живе цілий взвод. Люди сплять на двоярусних металевих ліжках. Верхні зайняті стариками дев'ятнадцяти або дев'ятнадцяти з половиною років, які вже відслужили рік або навіть вісімнадцять місяців у спецназі. Салаги сплять на нижніх ліжках. Вони відслужили тільки шість місяців. У порівнянні з тими, хто сьогодні перестрибував через рушник, вони, звичайно, теж старі. Свого часу всі вони незграбно перестрибували через рушник. Зараз вони мовчки дивляться, терпляче і уважно спостерігають, як нові люди ведуть себе в цій ситуації.

Нові люди ведуть себе так само, як поводився б будь-хто на їх місці. Кожного штовхали ззаду, і перед ним опинявся рушник. Тому вони стрибали і купчилися в центрі намету, не знаючи куди подіти свої руки або куди дивитися. Все дивне. Здається, що їм хочеться дивитися на землю. Всі юнаки поводять себе абсолютно однаково: стрибок у натовп і опускають очі. Але ні - останній солдат веде себе зовсім інакше. Він влітає в намет за допомогою стусана сержанта. Він бачить білий рушник, він різко зупиняється, стає на нього брудними черевиками і починає витирати їх, ніби дійсно би стояв на килимку. Витерши ноги, він не приєднується до натовпу, а проходить у дальній кут, де побачив запасне ліжко.

– Це моє?

– Так, твоє, - схвально кричить взвод. - Іди сюди, друже, тут найкраще місце. Хочеш їсти?

Цієї ж ночі всіх молодих призовників поб'ють. І їх будуть бити кожної наступної ночі. Їх будуть виганяти у бруд босоніж, їх будуть змушувати спати в туалетах (стоячи або лежачи, як буде завгодно). Їх будуть бити ременями, тапками і ложками, усім, що заподіює біль. Старики будуть використовувати салаг як коней у бійках зі своїми друзями. Салаги будуть чистити зброю стариків і робити за них брудну роботу. Там буде все, що відбувається в решті Радянської Армії. Старики скрізь викидають одні й ті ж фокуси з призовниками. Цей ритуал і ці правила однакові скрізь. Спецназ відрізняється від інших лише тим, що кладе сліпуче чистий рушник на вході в намет для вхідних призовників. Сенс цього ритуалу ясний і простий: Ми гарні хлопці. Ми від усього серця запрошуємо тебе, юначе, в наш дружній колектив. Наша робота дуже важка, значно важча, ніж у всій решті армії, але ми не дозволяємо зачерствіти нашим серцям. Заходь у наш дім, юначе, і відчувай себе як вдома. Ми поважаємо тебе і нам для тебе нічого не шкода. Бачиш, ми навіть постелили на твоєму шляху рушник, яким витираємо наші обличчя. Але що це, ти не приймаєш нашу гостинність? Ти відкидаєш наш скромний подарунок? Ти навіть не бажаєш витерти свої черевики об те, чим ми витираємо наші обличчя? Та за кого ти нас тримаєш? Ти, звичайно, можеш не поважати нас, але чому ти увійшов в наше житло в брудних черевиках?

Тільки одному з салаг, тому, який витер ноги об рушник, дозволять спокійно спати. Він отримає весь свій пайок і буде чистити тільки свою зброю, і, можливо, старики дадуть йому інструкції, що він не повинен робити навіть це. У взводі для цього є безліч інших людей.

Де на світі молодий вісімнадцятирічний солдат навчився спецназівським традиціям? Де він міг почути про білий рушник? Спецназ - це таємна організації, яка береже свої традиції і тримає їх у себе. Колишній солдат спецназу ніколи не повинен нічого розповідати - він втратить мову, якщо зробить це. У будь-якому випадку, маловірогідно, що він розповість комусь про трюк з рушником, особливо тому, хто ще не призивався. Мене били, нехай і його поб'ють теж - ось його резони.

Є тільки три ймовірних способи, якими молодий солдат може знайти вихід із ситуації з рушником. Або він просто сам здогадався, що відбувається. Рушник покладено перед входом, тому треба витерти об нього ноги. Для чого ж ще він тут? Можливо, його старший брат служив у спецназі. Він, звичайно, ніколи не називаючи цього імені чи для чого він існує, але він міг розповісти про рушник: «Знаєш, братику, там є деякі підрозділи з дуже дивними традиціями... Але бережися, якщо розбовтати - я тобі голову відірву. А я можу!» Або його старший брат провів деякий час у штрафному батальйоні. А, може, він був і в спецназі, і в штрафному батальйоні. Цілком ймовірно, що це й перейнято нинішніми штрафними батальйонами з в'язниць минулого.

Зв'язки між спецназом і штрафними батальйонами невидимі, але вони численні і дуже сильні.

Насамперед, служба в спецназі є найважчою у всій Радянської Армії. Фізичні та психологічні вимоги не тільки навмисне завищені до найвищого рівня, який тільки людина може винести, але вони часто і так само навмисно перевищують усі допустимі обмеження. Ясна річ, може виявитися, що солдат спецназу може не витримати цих екстремальних вимог і зламатися. Це ламання може виражатися в безлічі різних форм: самогубстві, різкій депресії, істериці, божевілля або дезертуванні. Їдучи з розвідувального підрозділу військового округу на підвищення в Москву, я несподівано зустрів на маленькій залізничній станції знайомого офіцера спецназу в супроводі двох озброєних солдатів.

– А ти що тут робиш? - вигукнув я. - На цій станції ти не побачиш людей більше одного разу на місяць!

– Один з моїх людей втік!

– Новобранець?

– В тому-то й біда, що він старик. Лишень місяць залишився.

– Він узяв зброю?

– Ні, пішов без неї.

Я висловив своє здивування, побажав лейтенанту щастя і пішов своєю дорогою. Як закінчився пошук, я не знаю. На кожній наступній станції вагони обшукували солдати внутрішніх військ. Тривогу підняли по всьому району.

Люди тікають зі спецназу значно частіше, ніж з інших родів військ. Але зазвичай це новобранець, що вичерпав свій ліміт і взяв із собою гвинтівку. Така людина вб'є кожного, хто став на його шляху. Але зазвичай його швидко наздоганяють і вбивають. Але в даному випадку це був старик, який втік без гвинтівки. Куди він попрямував і чому? Я не знаю. Чи знайшли вони його? Я й цього не знаю. Звичайно ж, його знайшли. У цьому вони сильні. Оскільки в нього не було гвинтівки, його не вбили. Вони не вбивають людей без причини. Що його чекало? Два роки в штрафному батальйоні і потім місяць, який він не дослужив, у спецназі.

За правилами у спецназу немає опізнавального значка або емблеми. Але неофіційними знаком спецназу є вовк, або, точніше, зграя вовків. Вовк - це сильна, горда тварина, що відрізняється просто вражаючою силою і витривалістю. Вовк здатний з великою швидкістю годинами бігти по глибокому снігу, а потім, занюхавши здобич, зробити неймовірний ривок у швидкості. Іноді він буде переслідувати свою здобич кілька днів, доводячи її до знемоги. Користуючись своєю величезною витривалістю, вовки спочатку виснажують, а потім атакують тварин, знаменитих своєю неймовірною силою, наприклад, таких як лось. Люди правильно кажуть, що «вовка ноги годують». Вовки вбивають величезного лося не стільки силою своїх зубів, скільки силою своїх ніг.

Вовк також має могутній інтелект. Він гордий і незалежний. Ви можете приручити й одомашнити білку, лисицю або навіть величезного лося з налитими кров'ю очима. Багато тварин можна надресувати для вистав. Вчений ведмідь може робити дійсно дивовижні речі. Але ви не зможете приручити вовка або надресувати його для виступів. Вовк живе у зграї, тісно пов'язаній і добре організованій бойовій одиниці хижаків, які вселяють жах. Тактика вовчої зграї групова, гнучка і смілива. Вовча тактика - це величезна кількість різних трюків і комбінацій, суміш підступності й сили, обманних маневрів і раптових атак.

Ніяка інша тварина у світі не може служити кращим символом спецназу. Існує добра причина, чому навчання солдата спецназу починається з тренування його ніг. Людина сильна і молода настільки, наскільки сильні і молоді його ноги. Якщо людина ходить мляво, волочить ноги по землі, це означає, що вона слабка. З іншого боку, танцювальна, пружна хода є вірною ознакою фізичного і розумового здоров'я. Солдати спецназу часто одягнені в обмундирування інших родів військ і знаходяться в тих же військових таборах, де й інші таємні підрозділи, зазвичай з військами зв'язку. Але не треба будь-якого спеціального досвіду, щоб виділити спецназівця з натовпу. Ви можете впізнати його за манерою ходьби. Я ніколи не забуду одного солдата, відомого як Пружина. Він був не дуже високим, дещо сутулим, з похилими плечима. Але ноги його ніколи не перебували в спокої. Він весь час пританцьовував. Складалося враження, що він весь час стримує якусь невидиму струну, і якщо цю струну перерізати, то солдат почне стрибати, бігати і танцювати без зупинки. Військовий комісаріат, чиєю роботою було відбирати й сортувати молодих солдат, не звернув на нього уваги, і його призначили в бригаду армійських ракет. Він прослужив там майже рік, поки бригада не прийняла участі в маневрах, де проти них діяла рота спецназу. Коли навчання закінчилися, роту спецназу годували в тому ж лісі поряд з ракетними військами. Офіцер, який командував цієї ротою, звернув увагу на солдата в ракетному підрозділі, який весь час пританцьовував, поки стояв у черзі за супом.

– Підійди сюди, солдате. - Офіцер накреслив лінію на землі. - Тепер стрибни.

Солдат став на лінію і стрибнув від неї без розбігу. У командира роти не було з собою нічого для вимірювання довжини стрибка, але в цьому і не було необхідності. Офіцер був навчений цим речам і знав, що таке добре, а що таке відмінно.

– Сідай в мою машину!

– Без дозволу мого командира я не можу, товаришу майор.

– Сідай і не турбуйся, зі мною в тебе буде все добре. Я поговорю про тебе і скажу кому треба, де ти знаходишся.

Командир роти змусив солдата сісти в його машину і через годину показав його своєму начальнику армійської розвідки, кажучи:

– Товаришу полковнику, подивіться, що я знайшов у ракетних військах.

– А тепер, юначе, давай подивимося, як ти стрибаєш.

Солдат стрибнув з місця. В цей час знайшлася вимірювальна стрічка, і вона показала, що він стрибнув на 241 сантиметр.

– Беріть цього солдата у свою роту і підшукайте йому відповідний головний убір. - сказав полковник.

Командир роти спецназу зняв свій блакитний берет і віддав його солдатові. Начальник розвідки негайно зателефонував начальнику штабу армії, який віддав відповідний наказ у ракетну бригаду - забудьте, що у вас колись була така людина.

Танцюючий солдат отримав кличку Пружина за свою гнучкість. Раніше він не виявляв особливого інтересу до спорту, але він був природженим атлетом. Під керівництвом досвідчених тренерів його талант проявився і засяяв діамантом. Через рік, коли він закінчував військову службу, він вже стрибав на 2 метри 90 сантиметрів. Його запросили в професійну спортивну службу спецназу і він погодився.

Стрибки в довжину без розбігу незаслужено забуті і більш не включаються в програму офіційних змагань. Коли вони включалися в Олімпійські ігри, то рекорд 1908 року був 3 метри 33 сантиметри. Як спортивна вправа, стрибок в довжину без розбігу є найбільш достовірним показником сили ніг людини. А сила його ніг є достовірним показником фізичного стану солдата в цілому. Практично половина м'язів людини знаходиться в його ногах. Спецназ звертає колосальну увагу розвитку його людей, використовуючи безліч простих, але дуже ефективних вправ: біг вгору по сходах, стрибки з пов'язаними один з одним колінами вгору на кілька сходинок і знову вниз, біг вгору по піщаних схилах, стрибки вниз з великої висоти, стрибки з рухомих автомобілів і поїздів, стрибки зі зв'язаними колінами і штангою на плечах і, звичайно, стрибки з місця. В кінці 1970-х рекорд спецназу в цій вправі, який ніколи не був позначений офіційною спортивною владою, був 3 метри 51 сантиметр.

Солдат спецназу знає, що він непереможний. Хтось може мати й іншу думку, але думки інших людей солдата не цікавлять. Для себе він знає, що він непереможний, і для нього цього досить. Ця думка вкладається в нього дбайливо, делікатно, не дуже наполегливо, але постійно й ефективно. Процес психологічного тренування невіддільно пов'язаний з психологічним загартуванням. Розвиток духу самовпевненості, незалежності й почуття переваги над будь-яким супротивником проводиться одночасно з тренуванням серця, м'язів і легень. Найбільш важливий елемент у навчанні солдата спецназу - це змусити його повірити у свою силу.

Про те, що потенціал людини безмежний, кажуть багато прикладів. Людина може винести якісь навантаження в житті та сфері діяльності. Але перш ніж перемогти противника, людина, в першу чергу, повинна подолати себе, перебороти свої страхи, нестачу віри в себе і свою лінь. Дорога вгору означає постійну боротьбу із собою. Людина повинна змусити себе вставати раніше за інших і лягати спати пізніше за всіх. Він повинен виключити зі свого життя все, що перешкоджає йому в досягненні його мети. Він повинен підпорядкувати все своє життя найсуворішому режиму. Він повинен відмовитися від вихідних. Він повинен використовувати свій час найкращим чином і встигати більше, ніж планував. Людина, націлена на певну мету, може досягти успіху тільки використовуючи кожну хвилину свого життя з максимальною вигодою для виконання свого плану. Людина повинна зрозуміти, що чотирьох годин сну цілком достатньо, а решта може бути використана для концентрації на досягненні мети.

Я розумію, що впровадження такої психології в масову армію, що формується способами насильницької мобілізації, неможливе і, ймовірно, непотрібне. Але в окремих підрозділах, з кращого ретельно підібраного людського матеріалу, така філософія є абсолютно прийнятною.

За кількістю спецназ становить менше одного відсотка від усіх радянських збройних сил мирного часу. Спецназ є кращою, ретельно відібраною частиною збройних сил, і філософія про невичерпний потенціал людини прийнята в повній мірі кожним членом цієї організації. Це філософія, яку не можна викласти словами. Солдат сприймає її не головою, а ногами, плечима і потом. Невдовзі він починає розуміти, що шлях до перемоги і самозбереження є битвою з самим собою, зі своєю власною розумовою та фізичною слабкістю. Будь-яке тренування має сенс, тільки якщо воно ставить людину на самий край його фізичних і розумових сил. Перш за все, він повинен чітко знати межі своїх можливостей. Наприклад, він може віджатися 40 разів. Він повинен точно знати це число, і що це дійсний поріг його можливостей. Не має значення, як він напружується - він більше не може. Але під час кожного тренування солдат повинен обіцяти собі, що він сьогодні поб'є свій рекорд або помре під час цієї спроби.

Тільки ті люди стають чемпіонами, які йдуть на кожне тренування, ніби вони йдуть на смерть або в останній бій, у якому вони або переможуть, або помруть. Переможець - це той, для кого перемога важливіша, ніж життя. Переможець - це той, хто пірнає на сантиметр глибше, ніж його максимальна глибина, що знає, що його легені не витримають, і що позаду нього йде смерть. І, все ж, він переборює страх смерті, і в наступного разу пірнає глибше! Старший лейтенант спецназу Володимир Сальников, чемпіон світу та Олімпійський чемпіон з плавання, кожен день повторює наступний девіз: подолай себе, і саме тому він переміг усіх на Олімпійських іграх.

Відмінним місцем для того, щоб пізнати й подолати себе, є «Чортів рів», який викопали в тренувальному центрі спецназу під Кіровоградом. Це рів, у дно якого встромлені металеві шипи. Найвужче місце має в ширину три метри. Потім він стає все ширшим і ширшим.

Нікого не примушують стрибати через цей рів. Але якщо хтось бажає спробувати себе, перебороти себе і переступити через своє боягузтво, він може піти і стрибнути. Це може бути стрибок без розбігу або з розбігом, в бігових туфлях і спортивному костюмі, у важких черевиках і великим рюкзаком на спині, або зі зброєю. Все залежить від тебе. Ти починаєш стрибати у вузькій частині і поступово рухаєшся далі. Якщо помилишся, спіткнешся об щось або не дострибнеш до іншого боку, то приземлишся на шипи.

Схильних ризикувати своїми кишками в Чортовому рові було небагато, до того часу, поки не встановили суворе попередження: «Тільки для справжніх бійців спецназу!» Тепер нікого не треба було запрошувати зробити спробу. Там завжди багато людей, і всі стрибають, влітку і взимку, по в'язкому бруду і снігу, в протигазах і без них, несучи ящик з боєприпасами, рука об руку, зі зв'язаними руками і навіть з ким-небудь на спині. Той, хто стрибає через Чортів рів, вірить у себе, вважає себе непереможним, і має підставу для цього.

Взаємостосунки в загонах спецназу дуже схожі на такі всередині вовчої зграї. Ми не знаємо всього про традиції та звички вовків. Але я чув розповіді радянських зоологів про життя і поведінку вовків, і, слухаючи їх, я згадував спецназ. Вони говорили, що у вовка не тільки дуже розвинений мозок, але, що він також є одним з найбільш розвинених істот на нашій планеті. Вважається, що розумові здібності вовка набагато вищі, ніж у собак. Те, що я почув від фахівців, які провели ціле життя в тайзі Усурі, які зустрічали вовків щодня, різко відрізняється від того, що люди кажуть про них, спостерігаючи тільки в зоопарках.

Фахівці кажуть, що вовчиця ніколи не вбиває своїх слабких вовченят. Вона змушує зробити це інших своїх вовченят. Вовчиця сама дає вовченятам перший урок групового полювання. І першою жертвою вовченят є їх слабкий брат. Але, коли слабкий знищений, вовчиця охороняє інших. У разі небезпеки вона швидше пожертвує собою, ніж дозволить будь-кому нанести їм шкоду. Знищенням слабкішого вовченяти вовчиця зберігає чистоту і силу свого потомства, дозволяючи жити тільки сильним. Це дуже схоже на процес відбору всередині спецназу. Насправді слабкого солдата не вбивають, але викидають зі спецназу в більш спокійний рід військ. Однак, коли загін виконує серйозну операцію в тилу ворога, вовченята спецназу вб'ють свого товариша без вагань, якщо він виявить слабкість. Вбивство слабкого є результатом не судового рішення, а лінчуванням. Це може здатися варварством, але тільки роблячи так вовки зберегли свою силу протягом мільйонів років і були господарями лісів до того часу, поки більш жахливий хижак - людина не почав знищувати їх у масовій кількості.

Але вовчиця має й іншу репутацію, адже не випадково римляни для центурій використовували вовчицю як символ своєї імперії. Сильна, безжалісна і, в той же час, турботлива й ніжна, вовчиця ростила двох людських дитинчат: чи може бути більш вражаючий символ любові і сили?

Всередині зграї вовки ведуть постійну боротьбу для того, щоб зайняти більш високе становище в ієрархії. І я ніколи не бачив всередині спецназу того, що можна було б назвати солдатської дружбою, принаймні, нічого подібного до того, що я бачив в танкових військах і піхоті. Усередині спецназу ведеться запекла боротьба за місце у зграї, близькість до вожака і за місце ватажка. Під час цієї боротьби за місце у зграї солдатів спецназу іноді здатний продемонструвати таку силу характеру, яку я більше ніколи не бачив ніде.

Побиття молодих призовників, які тільки починають свою службу, є спробою частини стариків зберегти свою домінантну позицію у відділенні, взводі або команді. Але серед рекрутів також йде не менш жорстока боротьба за верховенство. Ця боротьба набуває форми постійної битви між групами та окремими людьми. Навіть серед стариків не всі знаходяться на одному рівні: у них теж є різні рівні підпорядкування. Найвищий рівень докладає всіх зусиль для утримання тих, хто нижче, під своїм контролем. Це дуже важко, тому якщо молодий солдат робить спробу протистояти тому, хто прослужив на півроку більше, то той, хто прослужив більше, буде підтриманий не тільки такими ж як він, а й тими, які довше прослужили: салага не тільки атакує того, хто служить довше (не має значення хто він і що більш старослужаки думають про нього), але й підриває встановлену протягом десятиліть традицію спецназу і решти Радянської Армії в цілому. Незважаючи на все це, спостерігаються постійні спроби протесту нижчих класів, які іноді бувають успішними.

Я пам'ятаю вкрай жорстокого і сильного солдата, відомого як Чорт, який, прослуживши півроку, створив групу із солдатів всіх термінів служби і підніс її не тільки у своєму взводі, а й над усією ротою. У нього було гарне почуття групи. Він і його група ніколи не нападали на стариків у нормальних умовах. Вони терпляче чекали, коли один зі стариків зробить щось ганебне за стандартами спецназу, наприклад що-небудь вкраде. Тільки після цього вони нападали на нього, як правило, вночі. Чорт був дуже вправний у провокації. Наприклад, вкравши пляшку лосьйону після гоління у солдата, він підкладав її кому-небудь зі своїх ворогів. У спецназі немає крадіжок. Крадіжка завжди дуже швидко розкривається і безжально карається. І Чорт, звичайно, брав участь у керівництві покаранням.

Але перевага в загонах спецназу визначається не тільки кулаками. У групі Чорта був солдат на прізвисько Косий, людина середнього зросту і статури. Я не знаю як все це сталося, але незабаром стало видно, що, хоча Чорт верховодив над всією групою, він ніколи не протистояв Косому. Одного разу Косий публічно пожартував над ним, звернувши увагу на його потворні ніздрі. По компанії пройшов легкий сміх, а Чорт був явно принижений, але з якихось причин він не знайшов за потрібне повправлятись у своїй силі. Незабаром Косий зайняв у цій групі високе становище, але його ніколи не бачили в бійці з кимось або командуванні ким-небудь. Він просто казав стиха Чорту, чого йому хочеться, і той використовував свою силу для впливу на всю групу. Це тривало близько трьох місяців. Як ця система працювала і чому, для нас, офіцерів, було невідомо. Ми спостерігали за подіями з боку, не втручаючись і не намагаючись заглянути в неї пильніше.

Але потім сталася революція. Хтось зловив Чорта на провокації. Чорт знову щось украв і підсунув одному зі стариків, і був на цьому спійманий. Чорта, Косого та їх найближчих друзів били всю ніч, поки не втрутився черговий офіцер. Чорта й Косого замкнули тимчасово на складі, де зберігали пальне. Їх тримали там декілька днів, тому що була висока ймовірність кривавого зведення рахунків. Тим часом про події доповіли начальнику розвідки округу. Знаючи, як ці справи вирішуються у спецназі, він вирішив, що обох слід віддати під військовий трибунал. Такий результат був неминучим рішенням. Як і зазвичай, трибунал не дізнався істинних причин цієї справи. Офіцер, командувач цієї роти, просто зібрав докупи безліч дрібних проступків: запізнення на парад, запізнення на повірку, знаходження в п'яному стані тощо. Вся рота підтвердила ці факти, і не було спроб спростовувати ці звинувачення. Уже сам процес засудження був жорстоким, оскільки вони обидва, звичайно ж, заслужили свої вироки по вісімнадцять місяців у штрафному батальйоні.

Тривалий час мовчазна більшість може миритися з чим-небудь. Але іноді іскра потрапляє в порохову бочку і відбувається жахливий вибух. Часто в групі спецназу особливо сильні та забіякуваті солдати певний час домінують на сцені, поки раптово не наноситься жахливий контрудар, після чого група розпадається на невеликі частини, а її члени, знехтувані та зненавиджені, змушені шукати дорогу до іншої групи.

У кожній групі є кілька солдатів, які не намагаються домінувати над іншими, які не висловлюють вголос свою думку, які не намагаються досягти великого впливу. У той же самий час кожен знає, яка величезна сила ховається в них, і ніхто не сміє їх зачіпати. Цей тип солдатів зазвичай знаходиться десь поруч із верхівкою ієрархії взводу, рідко на самому верху.

Я пам'ятаю солдата на прізвисько Машина. Він завжди був замкнутий у собі. Ймовірно він не відчував сильних емоцій, і за стандартами спецназу, він був занадто доброю і мирною людиною. Він завжди правильно виконував свою роботу, не висловлюючи при цьому ніякого ентузіазму або обурення. Ніхто, навіть Чорт, не наважувалися зачіпати Машину. Одного разу, коли Чорт бив одного з молодих солдатів, Машина підійшов до нього і сказав: «Досить». Чорт не став сперечатися, припинив побиття і забрався. Машина ж знову занурився в мовчання.

Потім всім стало ясно, що ненависть Машини до Чорта не знаходила повного вираження. І ось як це було. Тієї ночі, коли всі били Чорта і Косого, Машина лежав на своєму ліжку і не брав участі в побитті. Зрештою, його терпіння минуло, і він пройшов у туалет, де виконувався вирок, розштовхав натовп в боки своїми величезними ручиськами і вимовив: «Дайте я йому вмажу».

Своїм могутнім кулаком він ударив Чорта в живіт. Всі думали, що він убив цього чоловіка, який зігнувся вдвоє і впав безформною масою, як дерев'яна собачка з ниточками всередині зчленувань. Його відлили водою і потім коло години не били. Всі злякалися такого кінця, всі боялися, що їх звинуватять у вбивстві. Потім, коли вони побачили, що Чорт ожив, вони стали продовжувати бити його. Машина ж абсолютно сторонився суперечок за чільну позицію, тому одразу пішов назад в ліжко.

У тій же групі був солдат під кличкою Видра; стрункий, добре збудований, симпатичний. Він не був дуже великим і, здавалося, не володів великою силою. Але він був схожий на стрибаючу сталеву тарілочку. Його сила здавалася вибуховою. У нього була запаморочлива реакція. Коли, будучи призовником, він уперше перестрибнув через рушник, старики піддали його звичайному впливу. «Спускай штани і лягай,» - сказали вони. Він взявся за ремінь, ніби був готовий виконати їх наказ. Вони втратили обережність, і в цей момент Видра врізав одному з них у щелепу таким ударом, що його жертва впала на землю без тями. Поки він падав, Видра вдарив у зуби іншого. Третій відступив.

Тієї ж ночі, коли він спав, вони завернули його в ковдру і жорстоко побили. Вони били його і другої ночі, і третьої, і знову, і знову. Але він був незвичайною людиною навіть по спецназівських стандартам. Він володів і незвичайними м'язами. Коли вони були розслаблені, то виглядали мокрими ганчірками. Він переніс багато побоїв, але було враження, що коли він розслаблений, то не відчуває болю. Ймовірно, це була властивість його характеру, яка підносила його над використовуваними нами стандартами. Коли Видра спав, він був у владі стариків і вони не шкодували його. Вони нападали на нього в темряві, щоб він не міг дізнатися нападників. Але він інстинктивно впізнавав їх усіх. Він ніколи не бився з ними й уникав їх груп. Якщо вони нападали на нього вдень, він не докладав значних зусиль для опору. Але якщо він зустрічав старика одного, він бив його в зуби. Якщо він зустрічав його знову, він знову робив це. Він міг вибити у людини зуби. Він бив раптово, як блискавка. Здавалося, він стоїть розслаблений, з висячими руками, дивлячись в землю. Потім, раптово - жахливий нищівний удар. У кількох випадках він бив стариків у присутності цілої роти або іноді навіть у присутності офіцера. Як гарно він їх бив! Якщо там були офіцери, то командир роти просто захоплювався. З схвальною посмішкою на обличчі він відправляв Видру на три дні під арешт, оскільки не можна дозволяти бити один одного.

Це тривало досить довго, поки старики не втомилися від всього цього і не залишили його у спокої. Більше його ніхто не чіпав. Через шість місяців вони запропонували йому місце на самому верху. Він відмовився, зберігаючи мовчання. Він ніколи не влазив у справи взводу, не бажав і не претендував на лідерство. Коли вся рота била Чорта, Видра до неї не приєднався. Через кілька років я зустрів одного спецназівця і дізнався, що Машині запропонували працювати у професійній спортивній службі. Він відмовився і повернувся в якесь віддалене сибірське село, де був його будинок. А Видра прийняв пропозицію і зараз служить в одному з кращих підрозділів спецназу, тренуючись для майбутньої роботи щодо вбивства ключових політичних та військових фігур у ворожому таборі.

Є й інші способи, за допомогою яких солдат спецназу може відстояти свою позицію в ієрархії, не вдаючись до ударів в обличчя. Спецназ поважає людей, які ризикують, які сильні й демонструють хоробрість. Людина, яка стрибне далі за всіх на мотоциклі, або хто довше вичікує, перш ніж відкрити парашут, або хто забиває цвяхи в дошку долонею, таким людям гарантовано повагу. Людина, яка всупереч втомі продовжує бігти, коли всі інші падають, хто може довше за інших обходитися без їжі і пиття, хто стріляє краще за інших - таким теж гарна оцінка. Але коли всі вже високої оцінки, триває боротьба серед найкращих. І якщо для людини немає іншого способу показати, що вона краща за інших, все вирішує фізичне насильство.

Двоє лідерів-солдатів можуть битися один з одним таємно, без присутності ще кого-небудь: вони йдуть у ліс і там б'ються. Конфлікт може виникнути раптово, зрадницьким нападом одного на іншого. Але є також і відкриті, легальні сутички. Зокрема, спецназ захоплюється спортом. Цілі роти сходяться разом і б'ються один з одним без правил, використовуючи усі хитрощі, яким їх навчив спецназ - бокс, самбо, карате. Іноді бій іде до першої крові. В інших випадках бій триває до того часу, поки один з бійців не здасться і не визнає себе переможеним.

Одним з різних способів виявлення ватажка, дуже ефективним є бій на батогах. Це один зі старих циганських способів встановлення взаємин. Сплетений із шкіри батіг у кілька метрів завдовжки є дуже рідкісною зброєю в спецназі. Але якщо солдат (зазвичай калмик, монгол чи циган) показує, що він може майстерно управлятися з цією зброєю, йому дозволяють носити батіг, як зброю. Коли два майстри з батогами зустрічаються, і кожен претендує бути кращим, то суперечка вирішується в жахливому змаганні.

Коли ми говоримо про звичаї спецназу, ми повинні, звичайно, брати до уваги той простий факт, що у спецназу свої власні стандарти розуміння слів «погано» і «добре». Давайте не будемо занадто прямолінійними в нашому засудженні солдатів спецназу за їх жорстокі прийоми, їх кровожерливість і їх нелюдяність. Спецназ - це закрите співтовариство людей, що постійно живуть на самій межі людського існування. Це люди, які навіть у мирний час ризикують життям. Їх буття не має ніякого зв'язку з життям більшості населення нашої планети. У спецназі людиною можуть захоплюватися за ті якості, які для середньої людини не мають значення.

Типовий солдат спецназу - скептик, цинік і песиміст. Він твердо вірить в зіпсутість людської натури і знає (зі свого власного досвіду), що в екстремальних умовах будь-яка людина стає звіром. Є ситуації, коли людина врятує життя іншим ціною свого життя. Але, на думку спецназівця, це трапляється тільки при раптовій небезпеці: наприклад людина кидається перед рухомим поїздом, щоб виштовхнути іншу людину і врятувати їй життя. Але в крайній ситуації, такій як жахливий голод, що триває місяцями або навіть роками, спецназівець вважає, що кожен сам за себе. Якщо одна людина допомагає іншій у нужді, це означає, що потреба недостатньо сильна. Якщо одна людина ділиться хлібом з іншою під час голоду, це означає що голод недостатньо сильний.

На думку солдата спецназу, найбільш небезпечна річ, яку він може зробити - це довіритися своєму товаришеві, який може в найбільш критичний момент обернутися чудовиськом. Простіше для нього не довіряти товаришу (чи комусь іншому), тоді в критичній ситуації не буде розбитих ілюзій. Краще він буде вважати, що його людські приятелі стають звірами з самого початку, ніж виявити це в зовсім безнадійному становищі.

Солдатське кредо може бути виражене в тризначній формулі: Не вір, не проси, не бійся. Це правило вироблене не у спецназі, а в тюрмах багато століть тому. В ньому можна побачити повну точку зору солдата спецназу: його практично надлюдське презирство до смерті і таке ж презирство до всіх навколо нього. Він не вірить у правосуддя, великодушність або людяність. Він навіть не вірить у силу, поки йому її не продемонструють кулаком, батогом або іклами собаки. А коли йому це продемонструють, то його звичайний рефлекс - це негайно прийняти виклик.

Іноді у своєму житті на солдата спецназу сходить щось на кшталт одкровення, почуття повної свободи і щастя. В такому стані розуму він взагалі нікого не боїться, взагалі нікому не вірить, ні в кого нічого не попросить, навіть пощади. Такий стан з'являється при комбінації різних умов, коли солдат добровільно піде на смерть, абсолютно зневажаючи її. В цей момент розум солдата повністю торжествує над боягузтвом, підлістю і ницістю, що оточують його. Одного разу зазнавши це почуття звільнення, солдат здатний здійснювати акти героїзму, навіть пожертвувати своїм життям для порятунку товариша. Але його вчинок не має нічого спільного зі звичайною солдатською дружбою. Мотив, що лежить в основі цього вчинку - це показати, нехай ціною свого життя, свою перевагу над усіма довколишніми, включаючи й товариша, якого він рятує.

Щоб такий момент одкровення настав при наявності деяких обставин, солдат проходить тривалу і ретельну підготовку. Всі побиття, образи і приниження, які він переніс, є кроками на шляху до здійснення яскравого героїчного подвигу самопожертви. Добре нагодований, самовдоволений, егоїстичний солдат ніколи не зробить ніяких актів героїзму. Тільки той, кого ганяли босоніж по бруду і снігу, у кого відбирали навіть його хліб, і хто кожен день доводив своїми кулаками право на існування - тільки така людина здатна якось показати, що вона дійсно краща.

Розділ 5

«Інші люди»

Хоча переважна більшість спецназу складаються зі слов'ян, існують деякі винятки.

З першого погляду ви б сказали, що він циган. Високий, ставний, спортивний у рухах, симпатичний, з гачкуватим носом і вогненними очами. Капітан грає на гітарі так добре, що перехожі зупиняються і не йдуть до того часу, поки він не перестає грати. Він танцює, як можуть тільки деякі. Його офіцерський мундир підігнаний по ньому, як на манекені у вітрині головного магазину військового одягу на Арбаті.

У офіцера типова кар'єра. Він народився в 1952 році в Іваново, де пішов до школи. Потім він вступив до вищого повітряно-десантного училища в Рязані й одягнув форму повітряно-десантних військ. Він командує ротою в Сибірському військовому окрузі. Все дуже буденне і схоже. На перший погляд. Він - капітан Роберто Руеда Маестро - не дуже звичайне ім'я для радянського офіцера.

Це помилка: капітан - не циган. І якщо ми вивчимо його більш ретельно, то відзначимо і деякі інші особливості. Він носить форму повітряно-десантних сил. Але в Сибірському військовому окрузі, де він знаходиться, немає повітряно-десантних військ. Ще більш дивним є той факт, що після закінчення училища Роберто провів деякий час в Іспанії в якості туриста. Це було в 1969 році. Чи можемо ми уявити, щоб турист з Радянського Союзу перебував у Іспанії, що знаходиться під управлінням Франко, в той час, коли Радянський Союз не підтримував дипломатичних стосунків з Іспанією? Роберто Руеда-Маестро був у Іспанії якраз в той час і має певне уявлення про цю країну. Але найдивнішим аспектом усієї цієї історії є те, що після того, як він провів деякий час у капіталістичній державі, юнак зміг поступити в радянське військове училище. І не в якесь училище, а в Рязанське вище повітряно-десантне училище.

Ці дані є ключами. Повний набір ключів дає нам правильну відповідь, без небезпеки помилитися. Цей капітан - офіцер спецназу.

Під час громадянської війни в Іспанії тисячі іспанських дітей були евакуйовані в Радянський Союз. Справжнє число евакуйованих дітей невідоме. Поширені цифри дуже суперечливі. Але їх було достатньо для зйомки декількох повнометражних фільмів, книжок і статей, написаних про них у Радянському Союзі.

Оскільки вони були молоді, вони незабаром стали курсантами в радянських військових училищах. Добре відомий приклад - Рубен Ібаррурі, син Долорес Ібаррурі, генерального секретаря Комуністичної партії Іспанії. Навіть у той час іспанців брали в повітряно-десантні війська. Рубен Ібаррурі, наприклад, опинився у 8-му повітряно-десантному корпусі. Правда, в оборонній війні ці підрозділи, призначені для проведення агресивних операцій, виявилися непотрібними, і їх перетворили у гвардійські стрілецькі дивізії і використовували в оборонних боях під Сталінградом. Лейтенант Ібаррурі був убитий під час служби в 35-й гвардійській стрілецькій дивізії, перетвореній з 8-го повітряно-десантного корпусу. Це була типова доля юнаків того часу. Але потім їх евакуювали на Урал і до Сибіру, де Іспанська комуністична партія (під контролем Сталіна) організувала для них спеціальні школи. Після цього повідомлення про іспанських дітей дуже рідко з'являлися в радянській пресі.

Одну зі спеціальних шкіл, відому як Інтернаціональна школа Е.Д. Стасової, заснували в містечку Іваново. Деякі з випускників цієї школи виявилися пізніше в особистій охороні Фіделя Кастро, деякі стали провідними постатями в кубинській розвідці - найбільш агресивній у світі, виключаючи їх вчителів з ГРУ і КДБ, однаково жорстоких і підступних. Деякі з випускників цієї школи використовувалися ГРУ і КДБ як нелегалів.

Необхідно сказати, однак, що більшість іспанських діточок першої генерації залишались у Радянському Союзі, не маючи ніякої можливості виїхати. Але потім у 1950-х і 1960-х роках народилося нове покоління радянських іспанців, що відрізняється від попереднього тим, що те не мало батьків у СРСР. Адже це дуже важливо для комуністів, якщо молоду людину посилають за кордон з ризикованою місією, тримати його батьків у вигляді заручників.

Друге покоління іспанців безліччю способів використовувалося Радянським урядом для операцій за кордоном. Один з дуже ефективних способів - це послати молодого радянського іспанця на Кубу, дати йому час вивчити звички цієї країни й акліматизуватися, а потім послати його в Африку і Центральну Америку як кубинця для боротьби з «американським імперіалізмом». Більшість кубинських військ, що служать за кордоном, безсумнівно, кубинці. Але серед них є певний відсоток людей, що народились у Радянському Союзі і мають російських дружин і дітей та військове звання у Збройних Силах СРСР.

Для чогось капітан Роберто Руеда-Маестро служить в Уральському військовому окрузі. Я повинен підкреслити, що ми поки говоримо про звичайні спецназівські загони, і ми не починали обговорювати «агентів». Агент - це житель іншої держави, завербований радянською розвідкою. Роберто є громадянином Радянського Союзу. Він не має та ніколи в житті не мав іншого громадянства. У нього російська дружина і діти, що народилися, як і він сам, на території СРСР. Саме тому капітан служить у нормальному підрозділі спецназу, як звичайний радянський офіцер.

Спецназ вишукує і знаходить - це дуже легко робити в Радянському Союзі - людей, що народилися в Радянському Союзі, але явно чужоземного походження. З прізвищем Руеда-Маестро дуже важко зробити кар'єру в будь-якому роді військ Радянських Збройних Сил. Єдиним винятком є спецназ, де подібне прізвище є не гальмом, а пропуском до подальшого просування.

Я зустрічав у спецназі людей з німецькими прізвищами, такими як Штольц, Шварц, Вайсс тощо. Історія цих радянських німців також пов'язана з війною. Згідно перепису 1979 року в Радянському Союзі проживало 1846000 німців. Але більшість з цих німців прийшла в Росію двісті років тому і їх не використовують у спецназі. Потрібні інші німці, і вони також живуть у Радянському Союзі.

Під час війни, особливо на останній стадії, Червона Армія захопила в полон величезну кількість німецьких солдатів. Бранці утримувались у вкрай нелюдських умовах, і немає нічого дивного в тому, що деякі з них здійснювали те, що вони ніколи б не зробили в іншій ситуації. Це були люди, яких прогнали через крайній ступінь жорстокості гулагівського режиму, які скоїли злочини стосовно товаришів по полону, іноді навіть убили свого товариша або призвели його до самогубства. Багато з тих, хто вижив, випущені з табору, боялися повернутися до Німеччини й осідали в Радянському Союзі. І, хоча відсоток таких людей був невеликим, усе ж це була велика кількість людей, які перебували, звичайно, у списках радянських таємних служб, і використовувалися ними. Радянські таємні служби допомагали багатьом з них осісти й завести сім'ю. Було багато німкень з Німеччини, які тривалий час проживали в Росії. Тому зараз Радянський Союз має друге покоління радянських німців, народжених у Радянському Союзі від батьків, які вчинили злочини проти німецького народу. Це і є той тип молодих німців, яких можна зустріти в багатьох загонах спецназу.

Дуже рідко також можна зустріти молодих радянських італійців такого ж походження, що й іспанці та німці. А в спецназі є турки, курди, греки, корейці, монголи, фіни і люди інших національностей. Як вони потрапляють туди - я не знаю. Але можна припустити, що кожен з них має палко кохану сім'ю в Радянському Союзі. Спецназ довіряє своїм солдатам, але як і раніше воліє мати заручників від кожного з них.

Як результат цього, в спецназі досить високий відсоток солдатів, що народилися в Радянському Союзі від батьків чужоземного походження. У суміші з радянськими національностями, в основному росіянами, українцями, латвійцями, литовцями, естонцями, грузинами і узбеками, ці загони є дійсно досить строкатою компанію. Ви можете навіть несподівано зустріти справжнього китайця. Такі люди, громадяни СРСР, але чужоземного походження, відомі як «інші люди». Я не знаю, звідки взялася ця назва, але іноземці приймають її та не заперечують. На мій погляд, вона використовується без будь-якого відтінку расизму, більше в дусі дружби і гарного гумору, щоб відрізнити людей, які є, з одного боку, радянськими людьми, народженими в Радянському Союзі у радянських батьків, а, з іншого боку, різко відрізняються від основного контингенту солдатів спецназу своєю зовнішністю, мовою, поведінкою і манерами.

Я ніколи не чув ні про які чисто національні формування в спецназі - німецький взвод або іспанська рота. Цілком імовірно, що їх створять у разі необхідності, та, ймовірно, що в спецназі є групи створені на чисто національній основі. Але я не можу підтвердити цього.

Розділ 6

Спортсмени

У Радянському Союзі спорт націоналізований. Це означає, що він служить інтересам не окремих особистостей, а всього суспільства в цілому. Інтереси окремої людини й інтереси суспільства іноді дуже різняться. Держава охороняє інтереси суспільства від окремих особистостей не тільки у спорті, а й в інших сферах.

Деякі люди хочуть бути сильними, симпатичними та привабливими. Тому «боді-білдінг» так популярний на Заході. Це заняття для індивідуалів. У Радянському Союзі він ледве існує, тому що таке заняття не приносить користі країні. Навіщо держава буде витрачати національні ресурси для того, щоб хтось став сильним і гарним? Тому держава не витратить жодної копійки на ці справи, не буде організовувати спортивних змагань, не буде нагороджувати переможців призами й не буде рекламувати досягнення в цій галузі. Є деяка кількість людей, що займаються боді-білдінгом, але в них немає ні коштів, ні прав для організації своїх товариств та асоціацій.

Те ж саме стосується більярду, гольфу і деяких інших видів, єдина мета яких - розслаблення і забава. Яка користь для держави, щоб витрачати гроші на ці види спорту? З тих же причин Радянський Союз нічого не робить для спорту інвалідів. Навіщо. Щоб зробити інвалідів щасливими?

Але ця ж країна витрачає колосальні суми на спорт, який принесе користь державі. У Радянському Союзі заохочуваний будь-який спорт, який показує перевагу радянської системи над будь-якою іншою системою, допомагає звичайним людям чимось відволіктися від їх щоденних тривог, допомагає зміцнювати державу, військовий і поліцейський апарат.

Радянський Союз готовий підтримувати будь-який вид спорту, де досягнення вимірюється у хвилинах, секундах, метрах, кілометрах, сантиметрах, кілограмах або грамах. Якщо спортсмен дає хоч якусь надію на те, що він може пробігти дистанцію на десяту частку секунди швидше, ніж американець, або що він зможе стрибнути на півсантиметра вище, ніж його суперник за океаном, держава створить для такого атлета будь-які умови, які йому потрібні. Вона збудує йому персональний тренувальний центр, збере персональну групу тренерів, лікарів, менеджерів або наукових консультантів. Держава досить багата, щоб витрачати гроші на саморекламу. Такий «спортсмен-любитель» заробляє величезні суми грошей, хоча, скільки саме, є таємницею. Це питання дратує багатьох у Радянському Союзі, оскільки це не було б таємницею, якби суми були невеликі. Навіть «Літературна Газета» від 6 серпня 1986 року з деякими обуренням піднімає це питання.

Радянський Союз підтримує будь-який видовищний спорт, який може залучити мільйони людей, змусити їх забути все і захоплюватися радянськими гімнастами, майстрами фігурного катання або акробатами. Він також підтримує всі командні ігрові види спорту. Баскетбол, волейбол, водне поло - всі теж популярні. Найбільш агресивна гра - хокей з шайбою - є навіть більшою національною релігією, ніж комуністична ідеологія. Нарешті, він підтримує будь-який вид спорту, безпосередньо пов'язаний з розвитком військових навичок: стріляння, пілотування літаків, планерів, стрибки з парашутом, бокс, самбо, карате, біатлон, військове триборство тощо.

Найуспішніше, найбагатше і найбільше товариство в Радянському Союзі стосовно спорту - Центральний спортивний клуб Армії (ЦСКА). Серед членів цього клубу 850 чемпіонів Європи, 625 чемпіонів світу та 182 олімпійські чемпіони. Вони встановили 341 європейський і 430 світових рекордів (усі цифри на 1 січня 1979 року).

Ці результати не кажуть про те, що Радянська Армія найкраща в підготовці висококласних спортсменів. Це підтверджує навіть «Правда» (від 2 вересня 1985 року). Секрет успіху полягає в колосальних ресурсах Радянської Армії. «Правда» повідомляє в чому тут справа: «Досить з'явитися будь-якому навіть не дуже перспективному боксеру і його тут же заманюють у ЦСКА». В результаті з дванадцяти кращих боксерів Радянського Союзу, десять - з армійського клубу, один з «Динамо» (спортивне товариство, яким опікувався КГБ) і один зі спортивного клубу «Труд». Але ці десять армійських боксерів не є власним продуктом ЦСКА. Всі вони були залучені з боку з інших клубів: «Трудові Резерви», «Спартак» або «Буревісник». Те ж саме відбувається в хокеї з шайбою, парашутному спорті, плаванні та багатьох інших видах спорту.

Як вдається армійському клубу залучати до себе спортсменів? По-перше - присвоює їм військове звання. Будь-якому атлетові, що приєднався до ЦСКА, присвоюється чин сержанта, старшого сержанта, мічмана або офіцерський, залежно від його рівня. Чим кращі його результати, тим вище звання. Отримавши військове звання, спортсмен має можливість віддавати спорту стільки часу, скільки побажає, і, в той же час, він буде вважатися любителем, оскільки за фахом він солдат. Будь-який радянський «спортсмен-любитель», який виступає трохи вище середнього рівня, отримує додаткову оплату в різних формах - «на додаткове харчування», «на спортивний одяг», «на поїздку» і так далі. «Любитель» отримує за задоволення займатися спортом набагато більше, ніж лікар або досвідчений інженер, за умови, що він досягне європейського рівня. Але Радянська Армія теж платить йому, і непогано, за його військове звання і службу.

ЦСКА дуже привабливий для атлета тим, що коли він уже не в змозі більше займатися спортом на міжнародному рівні, він як і раніше може зберегти своє звання і зарплату. У більшості інших клубів він втратив би все. Що дає ця політика? На 14-х Зимових Олімпійських Іграх радянські спортсмени завоювали сімнадцять золотих медалей. Якщо порахувати число срібних і бронзових призерів, то кількість спортсменів з військовим званням різко збільшиться. А якщо вести такий же список військових спортсменів на літніх Іграх, то він би зайняв кілька сторінок. Чи є ще якась інша армія у світі, яка хоча б близько підібралася до досягнень Радянської Армії?

А зараз поставимо таке запитання: чому Радянська Армія виявляє таку готовність присвоювати військові звання спортсменам, платити їм зарплату і забезпечує їх житлом і привілеями армійських офіцерів?

Відповідь у тому, що ЦСКА і його численні філії забезпечують базу, яку спецназ використовує для вербування своїх кращих бійців. Звичайно, не кожен член ЦСКА є солдатом спецназу. Але кращі атлети в ЦСКА майже завжди є ними.

Спецназ - це суміш спорту, політики, шпигунства і озброєного тероризму. Дуже важко розрізнити, що переважає, а що другорядне, настільки тісно все переплетене.

На перше місце Радянський Союз ставить міжнародний престиж у вигляді золотих медалей на Олімпійських Іграх. Щоб цього досягти, він потребує організації з суворою дисципліною та правилами, здатної вичавити кожну краплю сили зі спортсменів, не дозволяючи їм розслаблятися.

По-друге, Радянська Армія потребує величезній кількості людей з винятковими атлетичними здібностями на олімпійському рівні для виконання спеціальних завдань у тилу ворога. Бажано, щоб ці люди в мирний час могли б відвідувати іноземні держави. Спорт робить це можливим. Оскільки про спортсменів піклуються, вони вдячні за багатий клуб, який добре їм платить, постачає їх машинами та квартирами, й організує їм подорожі за кордон. Більше того, їм потрібен такий клуб, де вони могли б вважатися любителями, хоча вони ніде більше не працюють, крім цього клубу.

Спецназ - це точка, де інтереси країни, Радянської Армії та військової розвідки збігаються з інтересами деяких людей, які бажають присвятити все своє життя спорту.

Після Другої Світової Війни, в результаті зростання досвіду, були створені спортивні батальйони штабами кожного військового округу, кожного роду військ і флотом; висококласні спортивні команди були створені в армії і флотилія. Ці величезні спортивні формування знаходилися під прямим контролем Міністерства безпеки. Застосовувалися будь-які засоби, щоб зібрати разом кращих спортсменів, чиєю роботою було захищати спортивну честь даної армії, флотилії, округу, групи військ або флоту, де вони проходили службу. Деякі з цих спортсменів були людьми, яких призвали на військову службу, і які, покидаючи Армію, закінчували і службу. Але більшість залишалася тривалий час у військових спортивних організаціях у званні сержанта й вище. Радянська військова розвідка вибирає своїх кращих людей із членів цих спортивних підрозділів.

В кінці 1960-х років стало зрозуміло, що спортивна рота або спортивний батальйон сильно суперечать своїй назві. Вони могли б привертати непотрібну увагу зарубіжжя. Тому спортивні підрозділи розформували, а на їх місце прийшли спортивні команди. Ця зміна була чисто косметичною. Спортивні команди військового округу, групи військ, флотів і так далі існували як незалежні підрозділи. Солдати, сержанти, прапорщики та офіцери, які значилися там, не служили в армійських полках, бригадах або дивізіях. Їх служба проходила у спортивній команді під керівництвом штабу округу. Більшість із цих спортсменів ретельно відбиралася і вербувалася для навчання у спецназі, щоб виконувати найбільш ризиковані завдання в тилу ворога. Зазвичай від них вимагалося приймати участь у стрибках з парашутом, навички самбо, стрільби, бігу і плавання, незалежно від їх основного виду спорту.

Недосвідчена людина, дивлячись на команди військового округу, групи тощо не виявить нічого незвичайного. Це відбувається через те, що спецназ є повністю окремим утворенням. Кожен спортсмен у кожній маленькій групі має свої індивідуальні завдання і працює над ними: бігає, плаває, стрибає і стріляє. Але пізніше, ввечері, в закритому, з доброю охороною приміщенні вони вивчають типографію, радіозв'язок, управління механізмами та інші спеціальні предмети. Їх регулярно таємно забирають поодинці, по двоє або групами, або навіть полками у віддалені райони, де вони беруть участь в тренуваннях. Роти й полки професійних спортсменів у спецназі існують тільки тимчасово під час тренувань і при оголошенні тривоги, а потім вони тихо розчиняються, стаючи знову безневинними спортивними секціями та командами, здатними в потрібний момент перетворитися на грізні бойові з'єднання.

На думку генерал-полковника Шатилова спортсмени є найбільш енергійними, хоробрими в бою, мають більше впевненості у своїх силах, їх важко застати зненацька, вони швидко реагують на зміни обстановки і менш піддаються втомі. З цим не посперечаєшся. Першокласний спортсмен є, перш за все, людиною, що володіє величезною силою волі, який подолав свою лінь і боягузтво, який змусив себе бігати щодня, до упаду, і який тренував свої м'язи до стану повного виснаження. Спортсмен - це людина, заражена духом суперництва, яка бажає перемогти у змаганнях або бою більш сильно, ніж середня людина.

У спортивних секціях і командах військових округів, груп, армій, флотів, флотилій дуже високий відсоток жінок, що займаються спортом, які захищають честь свого округу, групи і т.д. Як і чоловікам, жінкам дають військове звання і, як і чоловіків, їх вербують у спецназ.

У звичайних спецназівських підрозділах жінок немає. Але в професійних спортивних підрозділах спецназу жінок близько половини. Вони займаються різними видами спорту: стрибками з парашутом, польотами на планерах і літаках, стрільбою, бігом, плаванням, мотокросом тощо. Кожна жінка, пов'язана зі спецназом, повинна займатися деякими асоційованими видами спорту, крім її основного виду, і серед них деякі обов'язкові, такі як самбо, стрільба і деякі інші. Ці жінки мають брати участь у вправах спільно з чоловіками по повній програмі предметів, необхідних для дій у тилу противника.

Для того, щоб у професійних спортивних формуваннях спецназу був такий високий відсоток жінок є резони в психології та стратегії: якщо під час війни в тилу ворога з'явилася група високих широкоплечих молодих людей, це може викликати підозру, оскільки всі чоловіки повинні бути на фронті. Але якщо в тій же ситуації люди побачили групу спортивного вигляду дівчат, ймовірність тривоги або здивування буде малою.

Щоб перемагати у війні вам необхідно добре знання природних умов області, де вам доведеться діяти: особливості місцевості і клімату. Ви повинні мати гарне уявлення про звички місцевого населення, мову і можливості сховатися; про ліси, підліски, гори, печери і ті перешкоди, які треба долати; річки, яри й колодязі. Ви повинні знати дислокацію ворожих військових загонів і поліції, тактику, яку вони застосовують і тому подібне.

Рядовий звичайного спецназівського підрозділу, звичайно, не може відвідувати місця, де йому, ймовірно, доведеться битися з ворогом у разі війни. Але висококласні професійні спортсмени мають цю можливість. Радянська Армія дає цю можливість.

Наприклад, у 1984 році у Франції проходив 12-й Світовий чемпіонат з парашутного спорту. Всього там розігрувалося двадцять шість золотих медалей, з них радянська команда завоювала двадцять дві. «Радянська команда» фактично була командою Збройних Сил СРСР. Вона складалася з п'яти чоловіків і п'яти жінок: капітана, старшого прапорщика, трьох прапорщиків, старшого сержанта і чотирьох сержантів. Тренер команди, її лікар і весь технічний персонал були радянськими офіцерами. Радянський журналіст, який супроводжував команду, був полковником. Ця команда «спортсменів» проводила час у Парижі та на півдні Франції. Дуже цікава і дуже корисна подорож, а ще там були й інші радянські офіцери - наприклад, полковник, який був тренером кубинської команди.

Тепер припустимо, що вибухнула війна. Радянська Армія повинна нейтралізувати французький ядерний потенціал. Франція - єдина країна в Європі, крім Радянського Союзу, що має стратегічні ядерні ракети в підземних пускових шахтах. Ці шахти є виключно важливою ціллю, ймовірно, найважливішою в Європі. Сили, які повинні виключити їх з бойових дій, будуть силами спецназу. І кого ж вище радянське командування пошле виконати це завдання? Відповідь у тому, що після світової першості з парашутного спорту, воно має підготовлену команду.

Часто заявляють, що спорт налагоджує зв'язки між державами. Це дивний аргумент. Якщо це так, чому нікому не прийшло в голову перед Другою Світовою війною запросити німецьких парашутистів з СС до себе в країну для поліпшення зв'язків з нацистами?

В даний час кожна країна має гарний привід для того, щоб не приймати ніяких радянських військових спортсменів на своїй території. СРСР можна було б засудити за їх власними офіційними записами. Взяти три випадки: Радянський Уряд тимчасово направив війська до Чехословаччини. Ми, звичайно, віримо Радянському Уряду і знаємо, що через певний час радянські війська будуть виведені з Чехословаччини. Але до того часу, поки це не станеться, є достатній привід для того, щоб «тимчасово» не допускати Радянську Армію в будь-яку вільну країну.

По-друге, Радянський Союз ввів «обмежений» контингент військ в Афганістан. План радянських керівників полягав у тому, що слово «обмежений» буде заспокоювати всіх - було би більше причин для занепокоєння, якщо б в Афганістані був «необмежений» контингент радянських військ. Але оскільки «обмежений» контингент радянських військ знаходиться до цього часу в Афганістані, було б непогано обмежити число радянських полковників, майорів, капітанів і сержантів у країнах Заходу, особливо тих, хто носить блакитні берети та маленький позолочений значок парашута на петлицях. Якраз люди в блакитних беретах убивають дітей, жінок і старих в Афганістані найбільш звірячими і жорстокими способами.

По-третє, радянський пілот розстріляв пасажирський літак з сотнями людей на борту. Після цього є сенс у зустрічі радянських льотчиків на міжнародних змаганнях та з'ясуванні хто кращий, а хто гірший? Упевнений, відповідь ясна без всяких змагань.

Спорт - це політика, а великий спорт - це велика політика. Наприкінці останньої війни Радянський Союз захопив три балтійські держави: Естонію, Латвію і Литву, а Захід ніколи не визнавав прав Радянського Союзу на ці території. «Добре», - сказали радянські керівники, - «якщо не визнаєте de jure, то визнайте de facto». За допомогою спорту була здійснена велика змова. Під час Московських Олімпійських Ігор деякі змагання проходили в Москві, а деякі - на окупованих територіях балтійських країн. В цей час я розмовляв з багатьма західними політиками і спортсменами. Я запитував їх: якщо б Радянський Союз окупував Швецію, поїхали б вони на Олімпійські Ігри в Москву? В один голос вони з обуренням відповідали: «ні» Але якщо частина Ігор проходила б у Москві, а частина в Стокгольмі, поїхали б вони в окупований Стокгольм? Тут межі їх обуренню не було. Вони вважали себе людьми принципу і ніколи б не поїхали в окуповану країну. Тоді чому, запитував я, вони їдуть на Олімпійські Ігри, частина яких відбувається на окупованій території балтійських країн? На це питання відповіді я не отримав.

Підрозділи, що складаються з професійних спортсменів, у спецназі є елітою всередині еліти. Вони складаються з кращого людського матеріалу (деякі - олімпійського рівня), насолоджуються незрівнянно кращими умовами життя і набагато більшими привілеями, ніж інші загони спецназу.

При виконанні завдань професійні спортсмени мають право контактувати з агентами спецназу на ворожій території й отримувати від них допомогу. По суті, вони є авангардом для інших формувань спецназу. Їх перших знайомлять з новітнім озброєнням та обладнанням, вони перші відпрацьовують знову розроблені і найбільш ризиковані види операцій. Тільки після випробувань, виконаних загонами спортсменів, ця нова зброя та обладнання і способи операцій спускаються регулярним спецназівським підрозділам. Ось один приклад.

У моїй книжці «Акваріум», вперше опублікованій у липні 1985 року, я описав період мого життя, коли я служив офіцером Управління розвідки військового округу і часто діяв в якості особистого представника начальника розвідки округу в групах спецназу. Період, який я описав, було чітко визначено: це було після мого повернення з «визволеної» Чехословаччини і перед тим, як я вступив до Військово-Дипломатичної Академії влітку 1970 року.

Я описав звичайний спецназівський загін, з яким я перебував. Одна група викидалася з парашутом з висоти 100 метрів. У кожної людини був тільки один парашут: у тій ситуації інший був непотрібний. Стрибок проводився на сніг. У книжці я описував тільки один тип парашута «Д-1-8». Через чотири місяці, в журналі «Радянський Воїн» за листопад 1985 генерал-лейтенант Лісов повідомив щось, що можна було б назвати передісторією групового парашутного стрибка спецназівського підрозділу з критично низької висоти. Генерал описав груповий стрибок з висоти 100 метрів, при якому кожна людина мала тільки один парашут, і він же пояснив, що другий парашут не потрібен. Стрибок був на сніг. У статті описаний лише один тип парашута - «Д-1-8».

Генерал Лісов описував випробування, які проводилися з жовтня 1967 року до березня 1968 року. Генерал, звичайно ж, не сказав, навіщо проводилися випробування, і слово «спецназ», звичайно ж, не використовувалося. Але він підкреслив той факт, що ці випробування проводилися не через те, що мали якесь відношення до спорту. Навпаки, відповідно до правил, закладених у міжнародні спортивні норми того часу, будь-кого, хто під час змагань відкривав свій парашут нижче 400 метрів від землі, дискваліфікували.

Генерал Лісов проводив випробування всупереч всім правилам спорту і не для того, щоб продемонструвати героїзм. Військові спортсмени покидали літак на висоті 100 метрів, тому їх парашути повинні були розкритися ще нижче. Груповий стрибок проводився одночасно з декількох літаків, парашутисти, покидали літак з інтервалом близько 1 секунди. Кожен з них перебував в повітрі між 9,5 і 13 секундами. Генерал Лісов резюмував наступне: 100 метрів, 50 осіб, 23 секунди. Приголомшливий результат за будь-якими стандартами.

Ці п'ятдесят осіб символізували п'ятдесят років Радянської Армії. Планувалося виконати цей стрибок 23 лютого 1968 року на її річницю, але через погоду його перенесли на 1 березня.

У той час я не знав про досліди генерала Лісова. Але зараз для мене ясно, що тактика, впроваджена в бойові підрозділи спецназу в 1969-70 роках, була розпочата професійними військовими спортсменами роком раніше.

Цей небезпечний трюк був виконаний моїм звичайним спецназівським підрозділом у досить простих умовах: ми стрибали в групі з тринадцяти осіб з широкого заднього люка літака «Антонов-12». Професіонали, про яких писав генерал Лісов, стрибали з вузьких бічних дверей «Антонова-2», що важче і небезпечніше. Професіонали стрибали у більшій групі, дуже щільно один до одного і з більшою точністю.

Незважаючи на те, що звичайний підрозділ спецназу не досяг і ніколи не досягне результатів, порівнянних з отриманими професійними спортсменами, тим не менш, ідея групового стрибка з висоти ста метрів збагатила десантовані загони виключно цінною технікою. Спеціальні війська вже на землі до того, як літаки зникли за горизонтом, і вони готові до дій до того, як ворог зрозуміє, що сталося. Їм необхідна така техніка, щоб мати можливість атакувати противника без попередження. Тому і йдуть на такий ризик.

Під час війни бойові підрозділи спецназу будуть виконувати завдання в тилу противника. Так невже загони професійних спортсменів, які в змозі виконувати особливо небезпечну роботу з навіть більшою точністю і швидкістю, ніж звичайні спецназівські групи, залишаться безробітними під час війни?

Перш, ніж завершити цю тему, я б хотів додати кілька слів про інше використання радянських атлетів для терористичних операцій. Не тільки в Радянській Армії, а й у Радянському каральному апараті (відомому в різні часи як НКВС, МДБ, МВС і КДБ) є своя власна спортивна організація «Динамо». Ось деякі приклади її практичного використання.

Коли війна закінчилася і «чисті» парашутисти зникли, Анна Шишмарьова вступила в ОМСБОН («Радянський Воїн», No20, 1985). Анна Шишмарьова є відомою радянською спортсменкою передвоєнного періоду, в той час як ОМСБОН була бригадою ОСНАЗ НКВС, про яку я вже писав. Інший приклад. Серед людей у наших «особливих», як їх звали, частинах було багато знаменитих перед війною рекордсменів і чемпіонів СРСР («Красная Звезда» від 22 травня, 1985). І, нарешті: Борис Галушкін, видатний радянський боксер передвоєнного періоду, був лейтенантом і працював слідчим в НКВС. Під час війни він перебував у тилу противника в одній з груп ОСНАЗ.

У моїй колекції досить прикладів. Але КДБ і спортивний клуб «Динамо» не є сферою мого інтересу. Я сподіваюся, що один з колишніх офіцерів КДБ, які втекли на Захід, напише більш детально про використання спортсменів радянською таємною поліцією.

Однак, я повинен також згадати про дуже таємниче спортивне товариство під назвою «Зеніт». Офіційно воно належить міністерству авіабудування. Але є досить сильні причини, щоб вважати, що за цим клубом стоїть хтось іще. «Зеніт» не можна порівняти з ЦСКА або «Динамо» за спортивними результатами або популярністю. Але час від часу він показує досить незвичну агресивність у своїх зусиллях отримати кращих спортсменів. Стиль і загальний напрямок тренувань у «Зеніті» дуже мілітаризовані та дуже схожі на такі в ЦСКА і «Динамо». «Зеніт» заслуговує більш пильної уваги, ніж йому приділяється. Дуже навіть імовірно, що дослідник, що серйозно вивчає «Зеніт» і його зв'язки, зробить досить несподівані відкриття.

Розділ 7

Відбір та навчання

Між солдатами й офіцерами стоять сержанти - проміжне звання зі своєю внутрішньою ієрархією: молодший сержант, сержант, старший сержант і старшина. Навчання сержантів надзвичайно важливе для спецназу, де дисципліна і компетенція необхідні навіть більшою мірою, ніж у повсякденному житті збройних сил.

Зазвичай навчання проводиться в спеціальних навчальних дивізіях. Кожна з них має постійних штат: генерал, офіцери, прапорщики та сержанти, а також обмежене число солдатів в обслуговувальних підрозділах. Кожні шість місяців дивізія отримує 10000 призовників, яких розподіляють у полки і батальйони на тимчасовій основі. Після п'яти місяців суворого навчання ці молоді солдати отримують свої сержантські лички і відсилаються в регулярні дивізії. Близько місяця йде на розподіл молодих сержантів у регулярних військах, підготовку навчальної бази для нового поповнення і на прибуття свіжого контингенту. Після цього навчальна програма повторюється. Таким чином, кожна навчальна дивізія є гігантським інкубатором, який випускає 20000 сержантів на рік. Навчальна дивізія організована зазвичай: три моторизовані стрілецькі полки, танковий полк, артилерійський полк, протиповітряний полк, ракетний батальйон і так далі. Кожен полк і батальйон навчають фахівців за своєю спеціальністю, від сержантів піхоти до землемірів, топографів і зв'язківців.

Навчальна дивізія задумана для масового виробництва сержантів для гігантської армії, в якій у мирний час у цьому званні служить близько п'яти мільйонів осіб, але яка в разі війни значно зросте в розмірах. У цьому масовому виробництві є тільки один дефект. Відбір сержантів проводиться не командирами регулярних дивізій, а місцевими військовими агентствами - військовими комісаріатами та мобілізаційними офіцерами військових округів. Такий відбір не може бути, і не є, якісним. Отримавши наказ від своїх начальників, місцеві керівники просто відправляють кілька машин або вагонів призовників.

Отримавши свої 10000 призовників, які не відрізняються від інших, навчальна дивізія має п'ять місяців для того, щоб перетворити їх на командирів і фахівців. Якусь кількість новоприбулих вишлють відразу в регулярні дивізії, оскільки вони не підходять для навчання на командирів. Але у навчальній дивізії є дуже жорсткі нормативи і вона просто не може вислати в регулярні дивізії більш ніж п'ять відсотків від прибулих. Потім, замість висланих, прибувають інші, але вони не набагато кращі за якістю, ніж ті, яких відіслали, тому офіцери та сержанти навчальної дивізії докладають всіх зусиль, всю свою злість і винахідливість, щоб перетворити цих людей у сержантів.

Відбір майбутніх сержантів для спецназу відбувається іншим способом, який складніший і набагато дорожчий. Всі призовники у спецназі (після дуже ретельного відбору) входять до складу бойових підрозділів, де ротний командир і командири взводів проганяють своїх молодих солдатів через дуже жорсткий курс навчання. Цей початковий період навчання призовників проводиться окремо від інших солдатів. Під час цього курсу ротний командир і командири взводів дуже ретельно відбирають (оскільки вони життєво зацікавлені в цьому) тих, хто народжений бути лідером. Є досить велика кількість простих способів для цього. Наприклад, групі новобранців доручили встановити намет вдвічі швидше, але серед них ще немає лідера. У порівняно простій операції хтось береться координувати дії інших. Для виконання роботи виділено трохи часу, обіцяні різні покарання, якщо робота буде виконана погано або неповно за вказаний час. Протягом п'яти хвилин група покаже свого ватажка. Знову ж, групі дають завдання пройти з одного місця в інше за дуже складним і заплутаним маршрутом без втрати жодної людини. І знову група незабаром покаже свого лідера. Кожен день, кожна година і кожна хвилина часу солдата йде на важку роботу, заняття, біг, стрибки, подолання перешкод, і, практично весь час ця група знаходиться без командира. Після декількох днів інтенсивного навчання командир роти і командири взводів відбирають найбільш тямущих, найбільш кмітливих, найбільш сильних, зухвалих і енергійних з групи. Після закінчення курсу навчання більшість новобранців розподіляється по відділеннях і взводах цієї роти, але кращі з них надсилаються за тисячі кілометрів в один з навчальних батальйонів спецназу, де вони стануть сержантами. Потім вони повертаються в ту ж саму роту, звідки були послані.

Це дуже довгий шлях для новобранця. Але він має одну перевагу: потенційний сержант відбирається не місцевим військовим керівником, ні, навіть, навчальним підрозділом, а офіцером регулярних військ на найнижчому рівні - на рівні взводу або роти. Понад те, відбір проводиться на чисто індивідуальній основі і тим самим офіцером, який через п'ять місяців знову отримає обрану ним людину назад, одягнену вже в сержантські нашивки.

Звичайно, неможливо ввести таку систему в усі Радянські Збройні Сили. Це призведе до перевезень мільйонів людей з одного місця в інше. У всіх інших родах військ шлях майбутнього сержанта лежить від місця, де він живе, за наступним маршрутом: навчальна дивізія - регулярна дивізія. У спецназі маршрут наступний: регулярний підрозділ - навчальний підрозділ - регулярний підрозділ.

Є ще одна принципова відмінність. Якщо інші війська потребують сержанта, то військовий комісаріат відправляє призовника в навчальну дивізію, яка робить з нього сержанта. Але якщо сержант потрібен спецназу, то командир роти посилає трьох своїх найкращих новобранців в навчальний підрозділ спецназу.

Навчальний батальйон спецназу працює за принципом: перш ніж ти почнеш віддавати накази, ти повинен навчитися коритися їм. В цілому, завдання, що стоїть перед навчальними батальйонами, може бути виконане дуже просто. Кажуть, що якщо закоркувати порожню бочку і затягнути її під воду, а потім відпустити її, то вона підскочить над поверхнею води. Чим глибше її занурити, тим швидше вона спливе і вище підстрибне над водою. Так само діють навчальні батальйони. Їх завдання полягає в тому, щоб затягнути постійно мінливе тіло людини глибше під воду.

В кожному навчальному батальйоні спецназу є постійний штат офіцерів, прапорщиків і сержантів, крім того, він отримує 300-400 новобранців спецназу, що вже пройшли первинну підготовку в різних підрозділах спецназу.

Режим у звичайних радянських навчальних дивізіях можна описати тільки як жорстокий. Вперше я спробував його студентом у навчальній дивізії. Я вже описав умови всередині спецназу. Щоб зрозуміти, які умови у спецназівському навчальному батальйоні, треба жорстокість помножити в кілька разів.

У навчальному батальйоні спецназу порожню бочку занурюють так глибоко, що є небезпека бути розчавленим зовнішнім тиском. Людську гідність здирають з неї до такого ступеня, що людина постійно стоїть на краю прірви, а далі лежить вбивство офіцера або самогубство. Офіцери й сержанти навчальних батальйонів, кожен з них, є ентузіастами своєї справи. Будь-хто, кому не подобається така робота, надовго не залишається, а йде добровільно на іншу легшу роботу в регулярні підрозділи спецназу. Тільки ті, що залишаються в навчальних батальйонах є тими людьми, які отримують величезне задоволення від своєї роботи. Їхня робота полягає в тому, щоб віддавати накази, які створюють або ламають найсильніші характери. Робота командира полягає в постійному спостереженні за дюжиною людей, що знаходяться перед ним, у кожного з яких тільки одна думка в голові: вбити себе або свого офіцера? Це робота для тих, хто насолоджується цим, отримуючи повне моральне і фізичне задоволення, як каскадер отримує задоволення, стрибаючи через дев'ятнадцять автобусів на мотоциклі. Різниця між каскадером, що ризикують своєю шиєю, і командиром навчального підрозділу спецназу полягає в тому, що у першого його задоволення триває кілька секунд, тоді як у другого воно триває весь час.

Кожен солдат, який потрапив у навчальний батальйон, отримує кличку, майже завжди в’їдливу. Його можуть назвати Графом, Герцогом, Цезарем, Олександром Македонським, Луї XI, Амбасадором, Міністром закордонних справ або будь-ким подібним. З ним обходяться з перебільшеною повагою, наказів не віддають, а запитують його думку:

– Ваша Високість, не будете проти почистити вбиральню своєї зубною щіткою?

– Славетний Принце, чи не потурбуєтесь викинути при всіх те, що ви з'їли за обідом?

У підрозділах спецназу людей годують краще, ніж в інших загонах Збройних Сил, але їх навантаження настільки великі, що люди весь час голодні, навіть якщо їх офіційно не змушують страждати, тому дуже звичайним покаранням є насильницьке спорожнення їх шлунків:

– Ви стали тяжкими після обіду, Графе! Чи не будете ласкаві засунути два пальці в рот? Це відразу полегшить Вас!

Чим більш образливі форми покарання вигадає сержант для підлеглого, чим завзятіше він атакує його гідність, тим краще. Завдання навчальних батальйонів полягає в руйнуванні та повному знищенні особистості, яким би сильним характером вона не володіла, і перетворити людину в особу, відповідну до стандартів спецназу, в типа, який буде наповнений вибуховим зарядом ненависті і злості та спраги помсти.

Головними труднощами у виконанні цього процесу людської перебудови є поворот злості молодого солдата у правильному напрямку. Він змушений урізати до найнижчої межі свою гідність, а потім, точно в призначеній точці, коли він не може більше терпіти, йому дають сержантські лички і відправляють служити в регулярну частину. Там він починає викидати свою злість на своїх власних підлеглих, або, що краще, на ворогів комунізму.

Навчальні підрозділи спецназу є місцем, де новобранця дражнять, як собаку, розпалюють його, а потім спускають з повідця. Тому не випадково, що бійки в спецназі - звичайне явище. Кожен, особливо той, хто служив у навчальному підрозділі спецназу, несе в собі колосальний заряд злості, як грозова хмара несе заряд електрики. Не дивно, що для рядового спецназу, або, навіть більше того, для сержанта війна є просто чудовою мрією, часом, коли йому, нарешті, дозволять вивільнити весь заряд злості.

Крім нескінченного ряду принижень, кривд і покарань, що виходять від командира, людина, що проходить службу в навчальному підрозділі спецназу, змушена постійно вести не менш запеклу боротьбу проти своїх товаришів, які перебувають у точно таких же умовах.

На першому місці стоїть мовчазне змагання за більш високе становище, за лідерство в кожній групі людей. У спецназі, як ми бачили, ця боротьба приймає відкриті й дуже драматичні форми. Окрім цієї природної боротьби за перше місце, є й більш серйозні стимули. Відбувається це через те, що на кожне сержантське місце в спецназівському навчальному батальйоні є три кандидати, які навчаються в один і той же час. Тільки найкращі стануть сержантами після закінчення п'яти місяців. Після закінчення деякі отримувати звання молодшого сержанта, тоді як іншим не дадуть взагалі ніякого звання, і вони залишаться рядовими. Це страшна трагедія для людини - пройти через всі випробування навчального батальйону спецназу, не отримати ніякого звання і в кінці повернутись у свою частину рядовим.

Рішення про возведення людини в сержанти після того, як вона пройшла навчальний курс, виноситься комісією офіцерів ГРУ або Управлінням розвідки військового округу, на території якої цей батальйон дислокований. Рішення виноситься на основі головних вивчених предметів: політичне навчання; тактика спецназу (включаючи знання ймовірного противника і головних цілей, проти яких спецназ діє); навчання озброєнню (знання озброєння спецназу, стрільба з різних видів зброї, включаючи чужоземну, використання вибухівки); парашутної підготовки , фізичної підготовки, вивчення зброї масового ураження і захист від неї.

Комісія не звертає уваги на те, звідки прибули солдати, а тільки на ступінь підготовки до виконання завдань. В результаті, коли відряджені повертаються в свої підрозділи, в останніх може посилитися дисбаланс. Наприклад, рота спецназу, яка послала дев'ять рядових у навчальний батальйон в надії отримати назад трьох сержантів через п'ять місяців, може отримати одного сержанта, одного молодшого сержанта і сімох рядових, або п'ятьох сержантів, трьох молодших сержантів і одного рядового. Така система введена зовсім усвідомлено. Офіцер, командувач роти з дев'ятьма навченими і відібраними ним людьми, отримує тільки найкращих з відібраної групи. Він може поставити будь-кого, хто йому подобається, на посаду не оглядаючись на звання. Рядових, що пройшли через навчальний батальйон, можна поставити командирами відділень. Сержанти й молодші сержанти, для яких не знайшлося достатньо командирських посад, будуть виконувати роботу рядових, незважаючи на їхнє сержантське звання.

Крім щойно навчених людей, командир роти спецназу може мати також сержантів і рядових, які пройшли навчання раніше, але до цього часу на посади командирів не ставилися. Отже командир роти може доручити командування відділеннями будь-якому з них, тоді як новоприбулі з навчального батальйону будуть використовуватися в якості рядових.

Рядовий або молодший сержант, якого призначили командувати відділенням, змушений доводити свою перевагу, що він дійсно гідний цієї довіри і дійсно кращий. Якщо це йому вдається, то йому свого часу присвоять відповідне звання. Якщо він не гідний, то його знімуть. Завжди знайдуться кандидати на його роботу.

Ця система переслідує дві мети: перша - мати всередині регулярного підрозділу спецназу великий резерв командирів найнижчої ланки. Під час війни спецназ понесе величезні втрати. У кожному відділенні завжди є мінімум двоє повністю навчених людей, здатних взяти на себе командування в будь-який момент, друга мета - це викликати постійну боротьбу між сержантами за право бути командиром. Кожен командир відділення або заступник командира взводу може бути зміщений в будь-який час і поставлений на будь-яку більш відповідну роботу. Зняття сержанта з посади командира проводиться одноосібно ротним командиром (якщо це окрема рота спецназу) або за наказом командира батальйону або полку. При знятті колишній командир переходить на становище рядового солдата. Він може зберегти своє звання або його звання може бути знижене, або він зовсім може втратити звання сержанта.

Навчання офіцерів для спецназу часто проводиться на спеціальному факультеті Вищого повітряно-десантного командного училища ім. Ленінського Комсомолу в Рязані. Їх відбору для цього училища надається величезна увага. Той, хто вступає на даний факультет, є кращим з кращих. Чотири роки важкого навчання є також чотирма роками постійних перевірок та відбору, для того, щоб встановити: гідні студенти стати офіцерами спецназу чи ні. Після закінчення навчання на спеціальному факультеті деяких з них посилають у повітряно-десантні війська або повітряно-штурмові війська. Тільки найкращі направляються в спецназ, але, навіть і після цього, молодий офіцер у будь-який момент може бути посланий у повітряно-десантні війська. Тільки ті, хто є абсолютно придатними, залишаються в спецназі. Інші офіцери набираються з людей, які закінчили командні училища, і ніколи до цього не чули про спецназ.

Начальство ГРУ вважає, що спеціальне навчання необхідне для виконання будь-якої функції, особливо для лідера. Лідера не можна підготувати навіть при найкращій навчальній системі. Лідер народжується лідером і ніхто не може допомогти йому або порадити йому як керувати людьми. В цьому випадку поради, які виходять від професорів, не допоможуть, вони тільки заважають. Професор є людиною, яка ніколи не була лідером і ніколи ним не буде, адже ніхто не вчив Гітлера, як керувати нацією. Сталін був викинутий із семінарії. Маршал Георгій Жуков, видатний військовий лідер Другої Світової Війни мав мільйон людей, часто кілька мільйонів, під своїм безпосереднім командуванням практично протягом всієї війни. З усіх генералів і маршалів його рівня він був єдиним, хто не програв жодного бою. Проте, у нього не було справжньої військової освіти. Він не навчався у військовому училищі, перш ніж стати молодшим офіцером, він не вчився у військовій академії, щоб стати старшим офіцером, він не закінчував Академії Генерального Штабу, перш ніж стати генералом і, пізніше, маршалом. Але він ним став. Були Халхін-Гол, Єльня, контрнаступ під Москвою, Сталінград, прорив блокади Ленінграда, Курськ, форсування Дніпра, Білоруська операція, Вісло-Одерська і Берлінська операції. Навіщо йому потрібно була освіта? Чому могли навчити його професори?

В кожному штабі військового округу є Управління з кадрів, яке виконує колосальну роботу з вивчення особистих справ офіцерів, відбору та призначення офіцерів. За інструкціями, що походять від начальника штабу військового округу, Управління з кадрів кожного округу шукає офіцерів, які відповідають стандартам спецназу.

Критерії, які Управління з розвідки направляє до Управління з кадрів, є зовсім таємними. Але будь-хто може з легкістю сказати, дивлячись на офіцерів спецназу, якими якостями вони володіють обов'язково.

Перше, і найважливіше, з них - це, звичайно, сильний незламний характер і ознаки вродженого лідера. Щороку тисячі молодих офіцерів з різними спеціальностями - з ракетних сил, танкових військ, піхоти, інженерів і зв'язківців проходять через Управління з кадрів кожного військового округу. Кожен офіцер представлений своїм досьє, в якому описані дуже важливі речі. Але це не є вирішальним фактором. Після прибуття до Управління кадрами молодого офіцера опитують кілька досвідчених офіцерів, що спеціалізуються на кадрових справах. Під час цих співбесід з граничною ясністю з'ясовується, що дана людина дійсно видатна персона з маси тисяч інших вольових і фізично сильних людей. Коли офіцер з кадрів виявляє такого, співбесіда передається іншим офіцерам з Управління розвідки і саме вони, найімовірніше, запропонують йому відповідну роботу.

Але, часом, офіцери для спецназу відбираються не тоді, коли вони проходять через Управління з кадрів. Вони проходять через співбесіду в будь-якому випадку без того, щоб розповідати про себе, а просто отримавши призначення командиром. Потім нотатки про них можуть проходити через полк, дивізію, армію і округ, щоб показати, що такий-то і такий-то молодий командир жорстокий, готовий накинутися на будь-кого, але тримає свій власний підрозділ, здійснюючи дива, перетворивши відсталий взвод на зразковий підрозділ , тощо. Ця людина швидко просувається, і можна бути впевненим, що його визначать у штрафний батальйон - не для того, щоб покарати, але для того щоб опікати злочинців. У цій справі бере участь Управління розвідки. Якщо офіцер командує штрафним взводом або ротою і він досить твердий, щоб керувати дійсно важкими людьми, не боячись їх, або без страху застосує свою силу, то його будуть акуратно піднімати нагору для іншої роботи.

Є й інший спосіб, за допомогою якого відбирають офіцерів. Кожен офіцер зі своїм підрозділом повинен нести вартову службу по гарнізону і патрулювати вулиці й залізничні станції в пошуках злочинців. Військовий комендант міста й офіцер, командувач гарнізону (старший військовий у місті) бачать цих офіцерів щодня. День за днем вони приймають чергування від іншого офіцера і несуть його протягом двадцяти чотирьох годин, а потім передають його іншому офіцерові. Ця система існує десятиліттями й усі службові офіцери несуть ці чергування кілька разів на рік. Це відповідний момент для вивчення їх характерів.

Скажімо, в кімнату охорони притягли п'яного рядового. Один офіцер скаже: «Полийте на нього крижаною водою і киньте його в карцер!» Інший офіцер буде вести себе інакше. Коли він побачить п'яного солдата, його реакція буде приблизно такою: «Ану, тягніть його сюди! Закрийте двері і накрийте його мокрою ковдрою (щоб не залишити слідів). Я дам йому урок! Стусана йому в живіт! Це навчить не пити його в наступного разу! Тепер, хлопці, бийте його так, як тільки можете. Вперед! Або я зроблю з вами те ж, хлопчики! Тепер розітріть його снігом». Не треба мати великої уяви, щоб побачити, до якого з цих офіцерів більш прихильне його начальство. Управлінню розвідки потрібно небагато людей - лише найкращі.

Друга найважлива якість - це фізична стійкість. Офіцер, якого запросять, найімовірніше, бігун, плавець, лижник або атлет з якого-небудь іншого виду спорту, який вимагає тривалих і дуже концентрованих фізичних зусиль. А третім фактором є психічний рівень людини. Найкраще, щоб він був дебелим хлопцем з широкими плечима і величезними кулаками. Але цей фактор може бути проігнорованим, якщо людина, хоч і слабкої статури, без широких плечей, але має дійсно міцний характер і значний рівень психічної стійкості. Таку людину, звичайно, візьмуть. Довга історія людства показує, що сильний характер зустрічається серед невеликих людей не рідше, ніж серед гігантів.

Будь-який молодий офіцер може бути запрошений приєднатися до спецназу незалежно від своєї попередньої спеціальності у Збройних Силах. Якщо він володіє необхідними якостями: залізною волею, духом беззаперечного підпорядкування собі, безжальністю і незалежністю при діях і прийнятті рішень, якщо він за натурою гравець, який не побоїться поставити на кон що завгодно, включаючи своє життя, його, зрештою, запросять у штаб військового округу. Його проведуть нескінченними коридорами в маленький кабінет, де з ним поговорить генерал та інші старші офіцери. Молодий офіцер, звичайно, не буде знати, що генерал є керівником Управління розвідки військового округу, або що полковник поруч з ним - очільник третього відділу (спецназ) цього Управління.

Атмосфера співбесіди розслаблююча, з посмішками і жартами з обох сторін. «Розкажіть нам про себе, лейтенанте. Чим Ви цікавитесь? В які ігри граєте? Це у Вас рекорд дивізії з бігу на лижах на десять кілометрів? Дуже добре. Які результати показали Ваші люди на минулих стрільбищах? Як Ви живете з Вашим заступником? Він - важкий хлопець? Як Ви справляєтеся з ним?»

Поступово розмова підходить до обговорення збройних сил імовірного противника і приймає форму легкого іспиту.

– Перед Вашою дивізією по фронту розташовується американська дивізія. В американської дивізії є ракети «Ленс». Огидна штука?

– Звичайно, товаришу генерале.

– Припустимо, лейтенанте, що Ви начальник штабу радянської дивізії, як Ви знищите ворожі ракети?

– Своїми ракетами «9К21»

– Дуже добре, лейтенанте, але розташування американських ракет невідоме.

– Я попрошу повітряні сили визначити місце їх знаходження і, за можливості, розбомбити їх.

– Але там погана погода, лейтенанте, і сильна протиповітряна оборона.

– Тоді я пошлю вперед розвідувальну роту нашої дивізії, щоб знайти ракети, перерізати глотки їх обслузі і підірвати самі ракети.

– Непогана ідея. Насправді, дуже гарна. Чи чули Ви коли-небудь, лейтенанте, що в американській армії є підрозділи, відомі як «зелені берети»?

– Так, чув.

– Що Ви про них думаєте?

– Я розглядаю це питання з двох точок зору - політичної і військової.

– Розкажіть, будь ласка, про обидві.

– Вони є найманими головорізами американського капіталізму, грабіжниками, вбивцями і ґвалтівниками. Вони спалюють села і вбивають населення, жінок, дітей і старих.

– Досить. Ваша друга точка зору?

– Вони є дивовижно навченими підрозділами для дій у тилу противника. Їхня справа - паралізувати ворожу систему командування і керування. Вони є дуже могутнім і ефективним інструментів в руках командування...

– Дуже добре. І що б ви подумали, лейтенанте, якби ми організували щось подібне в нашій армії?

– Я думаю, товаришу генерале, що це було б правильне рішення. Я впевнений, товаришу генерале, що це - завтра нашої армії.

– Це - сьогодні нашої армії, лейтенанте. Що Ви скажете, якщо ми дамо Вам шанс стати офіцером цих військ? Дисципліна - залізна. Ваша влада, як командира, буде практично абсолютною. Ви один будете приймати рішення, над Вами не буде нікого.

– Якщо мені зроблять таку пропозицію, товаришу генерале, я погоджуся.

– Добре, лейтенанте, тепер Ви можете повернутись у Ваш полк. Ймовірно, Ви отримаєте таку пропозицію. Продовжуйте Вашу службу і забудьте, що ця розмова мала місце. Ви, звичайно, уявляєте, що станеться з Вами, якщо хто-небудь дізнається, про що ми говорили?

– Я розумію, товаришу генерале.

– Я повідомив Вашому командуванню, включаючи командира полку, що Ви постали перед нами як кандидат на пост прикордонника - з Китаєм, Монголією, Афганістаном, на островах Північного Льодовитого океану - на зразок цього. А тепер, до побачення, лейтенанте.

– До побачення, товаришу генерале.

Офіцерові, який перейшов у спецназ з іншого роду військ, не треба проходити додатковий курс навчання. Його призначають відразу в регулярний підрозділ і дають під команду взвод. Я багато разів був присутнім на заняттях, де молодий офіцер, поставлений командувати взводом, знав про спецназ набагато менше, ніж багато хто з його людей, не кажучи про його сержантів. Але молодий командир швидко вчиться разом зі своїми рядовими. Немає нічого ганебного в цьому навчанні. Офіцер не міг нічого знати про техніку й тактику спецназу.

Для молодого офіцера немає нічого незвичайного в тому, що в цих умовах він почне заняття, оголосить його тему і цілі, а потім накаже старшому сержанту вести урок, а сам займе місце серед рядових. Його взвод буде завжди відчувати твердість командирського характеру. Люди завжди будуть знати, що командир є ватажком взводу, єдиним і беззаперечним лідером. Так, є питання, на які він ще не може відповісти, і обладнання, з яким він ще не може обходитися. Але вони всі знають, що якщо доведеться бігти десять кілометрів, їх новий командир буде серед перших, а, якщо знадобиться стріляти, то їх командир буде, звичайно ж, кращим. Через кілька тижнів молодий офіцер здійснить свій перший стрибок з парашутом разом з наймолодшими рядовими. Йому дадуть можливість стрибати стільки, скільки він забажає. Командир роти й інші офіцери допоможуть йому засвоїти те, що він до цього не знав. Вночі він буде читати цілком таємні інструкції, і місяцем пізніше він буде готовий викликати будь-якого зі своїх сержантів на змагання. А ще через кілька місяців він стане кращим у будь-якому предметі і буде вчити свій взвод, просто давши йому найсамовпевненішу з усіх команд: «Роби, як я!"

Офіцер, призначений у спецназ з інших родів військ без проходження будь-якого спеціального навчання, звичайно, є незвичайною людиною. Офіцери, командувачі спецназу, вишукують таких людей і довіряють їм. Досвід показує, що ці офіцери без спеціальної підготовки показують набагато кращі результати, ніж ті, які закінчили спеціальний факультет Вищого Повітряно-десантного командного училища. В цьому немає нічого дивного або парадоксального. Якби Михайло Кошкін пройшов спеціальне навчання в конструюванні танків, він ніколи не створив би найкращий у світі танк Т-34. Точно так, якби хтось надумав вчити Михайла Кошкіна, як конструювати кулемет, то він був би осоромлений генієм-самоучкою.

Офіцери ГРУ вважають, що треба знаходити сильних і незалежних людей і говорити їм, що треба зробити, залишаючи за ними право вибору способу виконання поставленого завдання. Саме тому інструкції з тактики спецназу такі короткі. Всі радянські статути взагалі значно коротші, ніж у західних арміях, і радянський командир керується ними набагато рідше, ніж його колега на Заході.

Офіцер могутньої статури є тільки одним з типів офіцера спецназу. Є й інший тип, чия статура, ширина плечей і тому подібне не приймається до уваги, хоча ця людина повинна мати не менш сильний характер. Цей тип можна було б назвати «інтелігенцією» спецназу, і він включає офіцерів, які безпосередньо не поставлені у стрій, а які працюють більше головою, ніж руками.

Звичайно, немає чіткої лінії, яку можна провести між цими двома типами. Візьмемо, наприклад, офіцерів-перекладачів, які, начебто, відносяться до «інтелігенції» спецназу. В кожній роті спецназу є офіцер-перекладач із побіжним знанням, принаймні, двох чужоземних мов. Його контакт з людьми з роти існує, головним чином, тому, що він навчає їх чужоземним мовам. Але, як ми знаємо, це не той предмет, який займає багато часу в солдата спецназу. Перекладач постійно знаходиться в роті біля командира, діючи як його неофіційний ад'ютант. На перший погляд, він є «інтелектуалом». Але це всього лише перше враження. Адже перекладач стрибає разом з ротою і проводить багато днів з нею, здійснюючи марші через гори, пісок і сніг. Перекладач буде першим забивати цвяхи в голову ворожим полоненим, щоб отримати від них необхідну інформацію. Це його робота: висмикувати нігті, розрізати навпіл язики (знане як «робити змію») і засовувати жар у рот полоненим. Військові перекладачі для Радянських Збройних Сил готуються у Військовому інституті.

Серед студентів цього інституту є такі, які фізично сильні й жорстокі, з сильними нервами і характерами, як граніт. Саме цих запрошують у спецназ. Тому, хоча перекладач іноді схожий на представника «інтелігенції», його важко відрізнити від командирів взводів тієї роти, де він служить. Його робота - не просто задавати питання і чекати відповіді. Його робота - отримувати правильні відповіді. Від цього залежать і успіх місії, і життя величезної кількості людей. Він повинен змусити бранця говорити, якщо той не бажає, а отримавши відповідь, перекладач зобов'язаний витягнути з бранця підтвердження, що це саме правильна відповідь. Тому він застосовує до бранця не дуже «інтелектуальні» методи. Беручи це до уваги, перекладачі в спецназі не можуть розглядатися ні як командири, ні як інтелектуали, а тільки як зв'язок між цими двома класами.

Чисті представники «інтелігенції» спецназу виявляються серед офіцерів розвідувальних відділів спецназу. Їх відбирають з різних родів військ, їх фізичний розвиток не є ключовим фактором. Це офіцери, які вже закінчили військові училища та прослужили не менше 2 років. Після навчання на третьому факультеті Військово-Дипломатичної Академії, вони працюють у розвідувальних відділах (РВ) і центрах (РЦ). Їх робота полягає в спостереженні за вербуванням і безпосередньо за агентурною мережею. Деякі з них працюють з агентурно-інформаторською мережею, деякі - з мережею спецназу.

Офіцер, який працює з агентурною мережею спецназу, є офіцером спецназу в повному сенсі. Але його не скидають з парашутом і йому не треба бігати, битися, стріляти або різати людям горлянки. Його робота полягає в тому, щоб вивчити успіхи тисяч людей і знаходити серед них тих, хто підходить спецназу; знайти способи дістатися до них і побільше дізнатися про них; встановити з ними зв'язки і розвивати останні; а потім завербувати їх. Ці офіцери носять цивільний одяг більшу частину часу, а якщо їм треба одягнути військовий мундир, то вони одягають форму тих військ, де до цього служили: артилерія, інженерні війська, медична служба. Або вони надягають мундир того підрозділу, всередині якого заховано розвідувальний підрозділ спецназу.

Старший командний склад спецназу складається з полковників і генералів ГРУ, які закінчили головні факультети Військово-Дипломатичної Академії, яким є перший або другий факультети, і багато років пропрацювали в центральному апараті ГРУ і в його резидентурах за кордоном. Кожен з них володіє першокласними знаннями про країну або групу країн, оскільки пропрацював за кордоном тривалий час. Якщо з'явиться можливість продовження роботи за кордоном, він продовжить її. Але обставини можуть скластися так, що подальші подорожі за кордон стають неможливими. В цьому випадку він продовжує служити в центральному апараті ГРУ або в Управлінні розвідки військового округу, флоту або групи сил. Він при цьому управляє всіма інструментами розвідки, включаючи спецназ.

Я часто зустрічав людей цього класу. В кожному випадку це були мовчазні і потайні люди. У них елегантний зовнішній вигляд, гарна командирська та іноземна мови і вишукані манери. У них в руках величезна влада, і вони знають, як цю владу застосовувати.

Деякі, однак, є людьми, які ніколи не закінчували Академію і ніколи не були в країнах, що вважаються потенційними противниками. Вони піднімаються завдяки своїм вродженим якостям, корисним контактам, які вони вміють зав'язувати і підтримувати, своїм зусиллям дістатися до влади і своїй постійній і успішній боротьбі за владу, яка сповнена хитромудрих трюків і величезного ризику. Вони отруєні владою і боротьбою за неї. Це єдина мета в їх житті, і вони йдуть на це, піднімаючись по слизьких схилах і вершинах. Одним з елементів успіху в цій їх життєвій боротьбі є, звичайно, підпорядкування їм різних з’єднань, і їх готовність у будь-який момент виконати будь-яке завдання вищого командування. Жоден вищий чиновник спецназу не може керуватися моральними, юридичними чи іншими міркуваннями. Його висхідний політ або падіння залежать цілком від того, як виконане завдання. Можете бути впевнені, що завдання буде виконане за будь-яку ціну і будь-яким способом.

Я часто чув, як казали, що радянський солдат - дуже поганий солдат, тому що він служить в армії лише два роки. Деякі західні експерти вважають неможливим підготувати доброго солдата за такий короткий час.

Це правда, що радянський солдат є рекрутом, але необхідно пам'ятати, що він є рекрутом у повністю мілітаризованій державі. Досить згадати, що кожен партійний вождь у Радянському Союзі, що перебуває при владі, має військове звання генерала або маршала. В цілому, радянське суспільство є воєнізованим і затопленим військовою пропагандою. З самого раннього віку радянські діти найсерйознішим чином залучені у військові ігри, часто з використанням справжніх автоматів (а іноді навіть і бойових танків), під керівництвом офіцерів і генералів Радянських Збройних Сил.

Ті діти, які виявляють особливий інтерес до військової служби, вступають у Добровільне товариство сприяння армії, авіації і флоту, відоме за початковими буквами як ДТСААФ. ДТСААФ є напіввійськової організацією з 15 мільйонами членів, які регулярно навчаються військовій справі і займаються спортом військової спрямованості. ДТСААФ не тільки готує молодь до військової служби, він також допомагає резервістам підтримувати свою кваліфікацію після проходження служби. ДТСААФ має колосальний бюджет, широку мережу аеродромів, навчальних центрів і клубів різних розмірів, використання яких дозволяє давати початкову та додаткову підготовку з військових спеціальностей різного профілю, від снайперів до радистів, від льотчиків-винищувачів до аквалангістів, від планеристів до космонавтів і від водіїв танка до людей, яких навчають на військових лікарів.

Багато хто з видатних радянських льотчиків, більшість космонавтів (починаючи з Юрія Гагаріна), відомі генерали і чемпіони Європи та світу з військових видів спорту починали свою кар'єру в ДТСААФ, часто в чотирнадцятирічному віці.

Люди, що керують ДТСААФ на місцях, є відставними офіцерами, генералами та адміралами, але люди, які керують ДТСААФ на самому верху, є генералами й маршалами дійсної служби. Серед найбільш відомих керівників цього товариства були генерал армії А.Л. Гетьман, маршал військово-повітряних сил А.І. Покришкін, генерал армії Д.Д. Лелюшенко і адмірал флоту Г. Єгоров. За традицією вище керівництво ДТСААФ включає начальників з ГРУ і спецназу. Наприклад, в даний час (1986 рік) першим заступником голови ДТССАФ є генерал-полковник А. Одінцов. До цього, в 1941 році він служив у підрозділі спецназу на Західному Фронті. Підрозділом командував Артур Спрогіс. Все своє життя Одінцов був безпосередньо пов'язаний з ГРУ і тероризмом. В даний час його головною роботою є вчити молодь обох статей до суворої боротьби на війні. Найздібніші з них будуть пізніше послані служити у спецназі.

Коли ми говоримо про радянських мобілізованих солдатів, і особливо про тих, кого призвали до спецназу, ми повинні пам'ятати, що кожен з них пройшов три-чотирирічну інтенсивну військову підготовку, вже стрибав з парашутом, стріляв з автомата і пройшов курс виживання. У нього вже розвинені витривалість, сила, наполегливість і воля до перемоги. Різниця між ним і солдатом регулярної армії на Заході полягає в тому, що солдат регулярної армії отримує за свої зусилля плату. А наш молодий чоловік грошей не отримує. Він фанатик і ентузіаст. Він сам сплачує (хоча й символічні) гроші за те, щоб навчитися використовувати ніж, безшумний пістолет, лопатку і вибухівку.

Після завершення служби у спецназі солдат або залишається на дійсній службі, або повертається до «мирної» праці, а у вільний час відвідує один з багатьох клубів ДОСААФ. Ось типовий приклад: Сергій Чижик, народився в 1965 році. У школі відвідував клуб ДТСААФ. Здійснив 120 стрибків з парашутом. Потім його призвали в армію, і він служив у спеціальних військах в Афганістані. Він відзначився в боях і закінчив служити в 1985 році. У травні 1986 року в складі команди ДТСААФ він бере участь в експерименті з виживання в полярних умовах. Як один з групи радянських «спортсменів» він стрибає з парашутом на Північний полюс.

ДТСААФ багато в чому є дуже корисною для спецназу організацією. Радянський Союз підписав конвенцію про невикористання Антарктики для військових цілей. Але у випадку війни, вона, звичайно ж, буде використана військовими, а для цього був отриманий відповідний досвід. Ось чому навчання стрибків з парашутом на Південному полюсі в Антарктиці планується спецназом, а виконується ДТСААФ. Різниця чисто косметична: люди, які здійснюють стрибки, будуть тими ж головорізами, що пройшли бої в Угорщині, Чехословаччині та Афганістані. Зараз вони вважаються цивільними, але перебувають під повним контролем генералів типу Одінцова, і під час війни вони стануть тими ж спеназівськими військами, яких ми презирливо називаємо «рекрути».

Розділ 8

Агентурна мережа

Радянська військова розвідка керує величезною кількістю таємних агентів, які за своєю суттю є чужоземцями, завербованими радянськими розвідувальними службами і які виконують завдання для цих служб. Їх можна розділити на дві мережі: стратегічну та оперативну. Перша набирається центральним апаратом ГРУ і численними службами ГРУ всередині країни і за кордоном. Вона працює на Генеральний Штаб Збройних Сил СРСР, а її агентів вербують в основному в столицях ворожих країн або в Москві. Друга вербується управліннями розвідки фронтів, флотів, груп військ, військових округів та розвідувальними відділами армій і флотилій, незалежно від центрального апарату ГРУ, а її агенти служать потребам безпосередньо фронту, флоту, армії і так далі. Їх вербують головним чином на території Радянського Союзу або дружніх йому держав.

Поділ агентів на стратегічну та оперативну мережі, в жодному разі, не означає різниці в їх кваліфікації. Центральний апарат ГРУ дійсно має набагато більше агентів, ніж будь-яка військова окружна група військ, дійсно набагато більше, ніж усі флоти, армії військових округів тощо разом узяті. Вони, якщо говорити ширше, є людьми, що мають прямий доступ до офіційних таємниць. Проте, оперативна мережа теж часто добуває інформацію, цікаву не тільки для місцевих командувачів, але також і для вищих радянських керівників.

Під час Другої Світової Війни інформація, що приходила з більшості чужоземних столиць, не становила інтересу для Радянського Союзу. Корисна інформація приходила з дуже небагатьох місць, але, як би вона не була життєво важливою, вона була неповною, щоб задовольнити потреби військового часу. Тому оперативна мережа армій, фронтів і флотів під час війни розширилася в розмірах багаторазово і стала важливішою за стратегічну мережу агентів центрального апарату ГРУ. Це може знову статися в разі наступної всеохопної війни, якщо, всупереч військовому й політичному погляду на майбутні війни, вона виявиться досить тривалою.

Оперативна мережа агентів спецназу працює на кожен військовий округ, групу військ, флот і фронт (які завжди мають додаткову інформаційну мережу). Вербування агентів відбувається головним чином на території Радянського Союзу і дружніх йому країн. Головними місцями, де спецназ шукає придатних кандидатів на вербування, є: великі порти, відвідувані чужоземними туристами, і серед чужоземних студентів. Спецназ вивчає листування радянських громадян і громадян країн-сателітів та прослуховує телефонні розмови в надії вийти на цікаві контакти між радянськими і східноєвропейськими громадянами та громадянами, що живуть у державах, якими спецназ цікавиться. Зазвичай чужоземець, якого завербували, може бути переконаний, що його вербують люди, які ніколи не бували в Радянському Союзі або не мали жодних контактів з радянськими громадянами. Іноді буває, що офіцери спецназу перетворюються ще в когось на чиїйсь території і вербують агентів. Більшість з них не мають дипломатичного прикриття і не вербують агентів у столичних містах, а працюють у радянській торгівлі, на риболовецьких суднах в чужоземних портах, з'являючись в чужоземній державі під виглядом водіїв радянських вантажівок, пілотів «Аерофлоту» або провідників радянських поїздів. Одним з випробуваних місць для вербування є радянське круїзне судно: два тижні в морі, горілка, ікра, витончене життя, приємна компанія і можливість поговорити без страху перед місцевою поліцією.

Якщо читач має доступ до досьє на таємних агентів спецназу, він буде розчарований і, ймовірно, шокований, оскільки агенти спецназу мало схожі на витончених, міцних, молодих і симпатичних героїв шпигунських фільмів. Радянська військова розвідка шукає абсолютно протилежний тип людей у кандидати на вербування. Портрет ідеального агента спецназу виглядає приблизно таким чином: чоловік між п'ятдесятьма п'ятьма і шістдесятьма п'ятьма роками, який ніколи не служив в армії, ніколи не мав доступу до таємних документів, не користується зброєю і не має її, нічого не знає про рукопашний бій, не володіє ніяким таємним обладнанням і не підтримує комуністів, не читає газет, ніколи не був у Радянському Союзі і ніколи не зустрічався з радянськими громадянами, веде самотнє, замкнуте життя вдалині від інших людей, за професією лісник, рибалка, доглядач маяка, охоронець або залізничник. У багатьох випадках такі агенти є фізичними інвалідами. Спецназ також вишукує жінок з приблизно тими ж характеристиками.

Якщо у спецназу є така людина в його мережі, то це означає: а. Що він напевно не знаходиться під наглядом відділення місцевої поліції або таємних служб; б. Що в разі дізнання він буде останньою людиною, якого запідозрять; в. Що там немає нічого, що може викликати які-небудь підозри, що, в свою чергу, означає, що в мирний час цей агент практично повністю гарантований від небезпеки провалу або арешту; г. Що в разі війни він перебуватиме на тому ж місці, оскільки його не заберуть в армію чи народне ополчення при військовій мобілізації.

Все це надає агентурній мережі спецназу колосальну стабільність і життєздатність. Є, звичайно, винятки з кожного правила, а у випадках, пов'язаних з розвідкою - багато винятків. Ви можете зустріти безліч різних типів людей серед агентів спецназу, але спецназ все ж намагається вербувати людей саме такого типу. Але яка ж користь від них цієї організації?

Відповідь полягає в тому, що вони дуже корисні. Справа в тому, що акти тероризму виконуються головним чином професійними спортсменами спецназу, які відмінно натреновані для виконання найбільш важких завдань. Але професіонали спецназу, потрапляючи в іноземну державу, мають величезну кількість ворогів: вертольоти і поліцейські собаки, перевірка документів на дорогах, патрулі, навіть діти, які грають на вулиці, які пам'ятають багато і багато розуміють. Спецназівські командос потребують укриття, де вони можуть відпочити кілька днів у відносному спокої, де вони можуть залишати своє важке обладнання і готувати собі їжу.

Тому головне завдання агентів спецназу - підготувати безпечний притулок на майбутнє, задовго до того, як командос з'являться в країні. Ось кілька прикладів притулків, підготовлених агентами спецназу. На гроші ГРУ пенсіонер, що є в дійсності агентом спецназу, купує будинок на околиці містечка поруч з лісом. У будинку він будує, абсолютно легально, протиатомний притулок з електричним світлом, каналізацією, водопроводом і запасом їжі. Потім він купує машину напіввійськового або військового зразка, наприклад, Лендровер, яку постійно тримає в гаражі при будинку з добрим запасом бензину. Після цього агентурна мережа створена. Він тихо живе, доглядаючи за домом і машиною, до того ж отримуючи плату за свою службу. Він знає, що в будь-який момент до нього в будинок можуть прийти «гості». Але це його не лякає. У разі арешту він може сказати, що загін командос захопив його в якості заручника і використовував його будинок, притулок і машину.

Або господар машинного звалища купує старий іржавий залізничний контейнер і ставить його серед сотень уламків машин і декількох мотоциклів. Для зручності небагатьох відвідувачів смітника, які приходять у пошуках запчастин, господар відкриває магазинчик для продажу Кока-Коли, хотдогів, кави і сандвічів. Він завжди тримає запас мінеральної води в пляшках, консервованої риби, м'яса та овочів. Магазинчик також має значний запас медикаментів.

Або, скажімо, власник невеликої фірми купує велику, хоча і стару яхту. Він каже друзям, що мріє зробити тривалу подорож під вітрилом, ось чому яхта практично завжди знаходиться за кордоном. Але в нього немає часу здійснити подорож, більш того, яхта потребує ремонту, що вимагає багато часу і грошей. Тому на даних момент стара яхта лежить у пустельній бухті серед дюжин інших покинутих яхт з облупленою фарбою.

Таких місць для притулку створено величезну кількість. Місця, які можуть бути використані як укриття, включають печери, занедбані (або в деяких випадках справні) шахти, покинуті промислові підприємства, міську каналізацію, кладовища (особливо якщо на них є родинні склепи), старі судна, залізничні фургони та вагони тощо . Будь-яке місце може бути пристосоване для укриття терористів спецназу. Але це місце має бути дуже добре вивчене й підготовлене на майбутнє. Саме для цього і вербуються агенти.

Але це не єдине їхнє завдання. Після прибуття «гостей» агент може виконувати безліч їх завдань: спостерігати за діями поліції, охороняти укриття і піднімати тривогу в потрібний час, діяти в якості гіда, збирати додаткову інформацію про цікаві об'єкти і людей. Крім того, деякі агенти можуть вербуватися спеціально для виконання актів терору, в цих випадках він може діяти незалежно під наглядом людини з ГРУ, в групі з такими ж, як і він, агентами або у співпраці з професіоналами спецназу, які прибули з Радянського Союзу.

Завербований агент спецназу, що забезпечує підтримку діям бойових груп тими способами, які я описав, купівлею будинку та / або транспорту, відчуває себе в цілковитій безпеці. Місцева поліція може зіткнутися зі значними труднощами, намагаючись розшукати його. Навіть якщо його виявлять і заарештують, практично неможливо довести його вину. Але, ось чого агент не знає, так це те, що небезпека загрожує йому з боку самого спецназу. Офіцери ГРУ, незадоволені комуністичним режимом, можуть у знак протесту або з інших причин втекти на Захід. Коли вони це роблять, то вільно можуть видати агентів, включаючи агентів спецназу. Відповідно, після виконання актів терору спецназівський диверсант знищить усі сліди своєї роботи і всіх свідків, включаючи того агента, який до цього охороняв або допомагав групі. Людина, завербована в якості агента для підтримки групи диверсантів, дуже рідко розуміє, що буде з нею потім.

Але, якщо відносно легко завербувати людину для роботи в якості «законсервованого» агента, то як іде справа щодо вербування чужоземця для дій як справжнього терориста, підготовленого для вчинення вбивств, використання вибухівки і підпалу будинків? Думаєте, що це набагато важче?

Дивно, але відповідь - ні. Офіцер спецназу, який шукає для вербування агентів з метою прямих терористичних акцій, має на Заході чудову базу для своєї роботи. Там величезна кількість незадоволених людей, які готові протестувати абсолютно проти всього. І, в той час, поки мільйони протестують мирно, деякі будуть шукати інші способи вираження свого протесту. Офіцерові спецназу треба тільки знайти незадоволеного, який готовий на крайнощі.

Людина, що протестує проти присутності американських військ в Європі і пише гасла на стінах, є цікавим суб'єктом. Якщо вона не тільки пише гасла, але ще й готується стріляти в американського генерала, і йому треба дати автомат або гранатомет РПГ-7 для цього, то вона виключно цікава персона. Її цілі найкращим чином відповідають таким старших офіцерів ГРУ.

У Франції протестанти стріляли з гранатомета РПГ-7 в реактор атомної електростанції. Де вони взяли радянську зброю, не знаю. Можливо, він просто лежав на узбіччі. Але якщо був офіцер спецназу, якому пощастило зустріти таких людей і забезпечити їх товаром, то, без довгих зволікань, він буде нагороджений Орденом Червоного Прапора і підвищений у званні. Старші офіцери ГРУ відчувають особливу нелюбов до Західних атомних станцій Заходу, які зменшують залежність Заходу від імпорту нафти (включаючи радянську нафту) і робить його сильнішим і незалежним. Вони є однією з найбільш важливих цілей спецназу.

В іншому випадку група активістів за права тварин в Об'єднаному Королівстві впорскують отруту в плитки шоколаду. Якщо спецназ у стані контактувати з такою групою, а більше шансів, що так і є, то буде виключно зручно (без згадки, звичайно, його імені) запропонувати їм безліч більш ефективних способів протесту. Активісти, радикали, борці за мир, члени зеленої партії: усі, з ким стикаються лідери ГРУ, схожі на зрілий апетитний кавун, зелений зовні і червоний зсередини.

Тому база для вербування там гарна. На Заході досить багато незадоволених людей, які готові не тільки вбивати інших, але й жертвувати своїм життям в ім'я своїх приватних ідеалів, які спецназ може експлуатувати. Офіцерові спецназу потрібно тільки знайти незадоволеного, готового на крайнощі, і допомогти йому.

Агентурна мережа спецназу має багато спільного з міжнародним тероризмом, спільний центр, наприклад - але поки це ще різні речі і не повинні змішуватися. Було б надто сміливо стверджувати, що міжнародний тероризм діє за наказами з Москви. Але не буде необачним стверджувати, що без підтримки Москви міжнародний тероризм ніколи б не досяг такого рівня. Тероризм виник у різних ситуаціях, у різній обстановці і на різному ґрунті. Місцевий націоналізм завжди був для нього добрим джерелом, і Радянський Союз підтримує його в будь-якій формі, просто пропонуючи конкретну підтримку групам екстремістів, що діють усередині націоналістичних рухів. Винятки мають місце, звичайно, стосовно націоналістичних груп в самому Радянському Союзі і країнах, що знаходяться під його впливом.

Якщо група екстремістів з'являється в якомусь районі, де немає впевненого впливу Радянського Союзу, то можете бути впевнені, що Радянський Союз дуже швидко стане їх найкращим другом. У самому ГРУ є два незалежних і дуже могутніх відділи, пов'язаних з питаннями, пов’язаними з екстремістами та терористами. Перший — 3-є Управління ГРУ, яке вивчає терористичні організації та способи проникнення в них. А ще є 5-е Управління, яке відповідає за все пов'язане з розвідкою на нижчих рівнях, включаючи таку спецназу.

Тактика ГРУ стосовно терористів проста: ніколи не давати їм ніяких наказів, ніколи не казати їм - що робити. Вони руйнують Західну цивілізацію: вони знають, як це робити, такий наводиться аргумент, тому дозволимо їм вмирати за свої ідеї. Нехай вони вмирають за них. Найважливіше завдання полягає в тому, щоб зберігати в них ілюзію, що вони повністю вільні і незалежні.

Москва є важливим центром міжнародного тероризму не тому, що використовуються інструкції, які приходять з Москви, а тому, що в Москві вибирають терористичні групи і організації, що просять допомоги, яким її можна надати з найменшим ризиком. Глибоке проникнення Москви в тероризм є серйозною політичною проблемою. Один «рух опору» має отримати більшу фінансову допомогу, інший - меншу. Одна «Червона Армія» повинна мати сучасне озброєння і необмежену підтримку в боєприпасах, інша - краще стару зброю і обмежену підтримку боєприпасами. Один рух має бути визнаним, тоді як інший повинен бути засуджений на словах, але підтриманий на практиці. «Незалежні» терористи мають слабке уявлення, звідки приходять гроші, з якими вони подорожують країнами світу, або хто поставляє автомати Калашникова і магазини до них, або хто поставляє інструкторів, які навчають і тренують їх.

Але просто погляньте на «незалежних» палестинців: вони практично викидають свої боєприпаси. Якщо хто-небудь дивиться фільм про боротьбу в Афганістані і потім фільм з вулиць Бейрута, то різниця разюча. Афганські бійці опору рахують кожен набій, тоді як групи борців один з одним на вулицях Бейрута не утрудняються прицілитися під час стрілянини, вони просто стріляють в повітря довгими чергами, хоча це означає, що вони витрачають чиїсь гроші. Чиї ж це гроші?

Коли я починав свою військову службу, мене вчили берегти кожен набій. Магазини створені з металу і вимагають тривалої і важкої роботи. Зробити магазин важче і дорожче, ніж чорнильну ручку. Інший аргумент щодо дбайливого витрачання боєприпасів полягає в тому, що вам ніколи не можна опинитися без них у критичний момент. Постачання боєприпасами в армії становить собою цілий комплекс логістичних проблем. Якщо транспорт з боєприпасами прибуде навіть на кілька хвилин пізніше за той момент, як ви бездумно витратили їх, ви - небіжчик. Але в Бейруті таких проблем немає. Ніхто не повідомляє ворожим групам, скільки коштують боєприпаси. Ніхто не каже їм про вартість життів, які вони переривають кожен день. Ніхто не нагадує про небезпеку, що регулярна доставка боєприпасів може спізнитися. Постачальники впевнені, що вона не запізниться.

Радянський Союз засуджує громадянську війну в Лівані. Але немає необхідності засуджувати цю війну. Все, що потрібно, так це завернути назад наступний транспорт з боєприпасами, і війна закінчиться.

Крім військової та фінансової підтримки Радянський Союз також надає терористам допомогу у формі навчання. У Радянському Союзі створено навчальні центри для тренувань терористів з великого числа різних країн. Подібні центри створені і країнах Східної Європи, на Кубі та інших місцях. Я дуже добре знайомий з таким центром в Одесі. Офіційно він належить 10-му Управлінню Генерального Штабу, яке пов'язане з експортом зброї, засиланням радянських військових радників в чужоземні держави і навчанням чужоземців, як стати бійцями і терористами. На початку 1960-х років цей центр був філією Вищого офіцерського піхотного училища. Розвідувальний факультет у ньому створено для радянських студентів, більшість з яких закінчили в ГРУ або спецназі, тоді як решта величезної площі, класні кімнати і казарми були повністю віддані центру підготовки чужоземних бійців. Коли я був в Одесі, більшість учнів готувалися для роботи в чорній Африці. Не всі з них прибули з Африки, досить багато було з Куби, але більшість призначалися туди. Різниця в навчанні та умовами життя між радянськими та чужоземними студентами була величезною.

Чужоземців краще годували і вдягали в польову офіцерську форму, хоча й без усяких знаків відмінності. У них практично взагалі не було теоретичних занять. Але їх практичне навчання було дуже насиченим навіть за радянськими стандартами. У них не було ніяких обмежень з боєприпасів. Стрілянину в їх таборі було чути вдень і вночі.

Чужоземці утримувалися в суворій ізоляції. Єдиними, хто міг бачити їх, були радянські студенти, та й то через колючий дріт. Повна ізоляція давала поганий ефект на деяких з чужоземних студентів. Але потім, щоб це не зламало їх, втрутився кубинський Міністр оборони і наказав, щоб із Куби послали в Одеський центр кількох дівчат, щоб навчати їх на медсестер партизанських загонів. Цікаво відзначити, що солдатів навчали один рік, а офіцерів два роки, але навчання медсестер тривало по десять років і більше. Після закінчення навчання медсестер відіслали назад на Кубу, і кількох молодих дівчат прислали, щоб їх замінити. У навчальному центрі більше психологічних проблем не було.

Чужоземців з «визвольних рухів», що опинились у Радянському Союзі, радянські розвідувальні служби зазвичай не вербували. Досвід показав, що терорист, який вважає себе незалежним і вбиває людей через свої ідеї, більш ефективний, ніж той, який воює за наказами інших людей. За свої ідеї терорист піде на ризик і пожертвує своїм життям, але навряд чи зробить те ж саме тільки за вказівками, які виходять від чужоземців. Так навіщо ж його вербувати?

Але тут є важливий виняток. Кожного терориста під час навчання ретельно вивчають, відзначають серед них потенційних лідерів і природжених бунтарів, які не підкоряються нікому. Так само важливі слабкості й амбіції студентів, їх зв'язки з іншими. Коли-небудь, через багато років, один з них можливо стане відомим лідером, але не з санкції Москви, тому життєво важливо знати на майбутнє, ким будуть його ймовірні друзі й вороги.

Поки студенти навчаються, серед їх маси з'являються винятки у вигляді відповідного матеріалу для вербування. Вербування в навчальних центрах виконується одночасно двома організаціями ГРУ. Третє Управління вербує інформаторів, які в подальшому залишаться всередині «національних визвольних рухів» і будуть передавати керівникам ГРУ внутрішні таємниці цих рухів. 5-е Управління ГРУ вербує деяких студентів стати частиною агентурної мережі спецназу. Це фантастично складний процес. Формально кандидат залишається у своєму «визвольному русі» та працює в ньому. Фактично ж він діє за інструкціями ГРУ. Це дуже делікатна ситуація і вживаються всі можливі кроки для того, щоб зберегти репутацію СРСР у разі провалу. З цією метою ретельно відібраний кандидат, не підозрюючи про своє становище, переводиться для навчання в одну з держав, що знаходяться під радянським впливом. Потім відбувається вербування, але не радянською розвідкою, а розвідкою однієї з країн-сателітів СРСР.

Вербування повністю сформованого терориста значно відрізняється від вербування агента-інформатора. Терорист повинен пройти через навчання, яке стає денним і нічним жахом. Він мріє про закінчення навчання: він сумує за справжньою роботою. Інструктори розмовляють з ним, запитують, що він хотів би як терорист робити. Терорист розповідає їм. Інструктор потім «думає над цим», а потім, через кілька днів, каже йому, що це неможливо. Тортура тренуванням триває. Знову постає питання про те, чим він хоче займатися, і знову його пропозиції відкидають. Наводяться різні аргументи відмови: ми цінуємо твоє життя занадто високо, щоб посилати тебе на таке ризиковане завдання; така дія може небажано позначитися на твоїй сім'ї, твоїх товаришах і так далі. Таким чином, ширина вибору поступово звужується до того часу, поки терорист не запропонує те, що хочуть керівники радянської військової розвідки. Вони «думають над цим» кілька днів і, нарешті, дають свою згоду таким способом, що це виявляється не як якесь бажання ГРУ, а як компроміс або поступка терористові: раз він дійсно вважає за необхідне робити це, то на цьому шляху йому не будуть чинити ніяких перешкод.

Звичайно, я спростив процес, який на практиці є дуже складною справою.

Нагородою для ГРУ служить те, що терорист, виконуючи роботу для спецназу, в більшості випадків і не підозрює, що його використовують. Він повністю переконаний, що він діє незалежно, за своїм бажанням і за своїм власним вибором. ГРУ ж не залишає свого підпису або відбитків пальців.

Навіть у тих випадках, коли питання стоїть не про окремих терористів, а про досвідчених вождів терористичних організацій, ГРУ робить екстраординарні кроки, щоб бути впевненим, що не тільки непосвячені, але навіть і лідери терористів не здогадуються про своє підпорядкування спецназу і, відповідно, ГРУ . Вождь терористів має широке поле діяльності і багатий вибір. Але є операції й акти тероризму, на які спецназ витрачає деякі суми грошей, які забезпечує деякими видами зброї, допомагає в придбанні паспортів і організовує укриття. Але є також терористичні акти, на які спецназ не має ні грошей, ні зброї, ні відповідних людей, ні притулків. Ватажок терористів має повну свободу вибору місії, але без зброї, грошей та інших форм підтримки його свобода вибору раптово різко зменшується.

Розділ 9

Зброя та обладнання

Стандартним набором зброї у спецназі є: автомат, 400 набоїв боєприпасу, ніж, шість ручних гранат або легкий одноразовий гранатомет. При викиданні з парашутом автомат закріплюється таким чином, щоб не заважати правильно відкритися головному (або запасному) парашуту і не пошкодити парашут до приземлення. Велика кількість кріплень робить неможливим для парашутиста використовувати автомат негайно після приземлення. Тому, для того, щоб не бути беззахисним у цей момент, парашутист має також безшумний пістолет П-6. Після моєї втечі на Захід я описав цей пістолет західним експертам і зіткнувся з очевидним скептицизмом. Сьогодні те, про що я казав експертам підтвердилося, і екземпляри безшумного пістолета були виявлені в Афганістані (Jane's Defence Weekly опублікували чудові фотографії та опис цієї незвичайної зброї). Для безшумної стрільби на великі дистанції використовується глушник ПБС, і деякі солдати носять його на своїх автоматах.

Офіцери, радист і шифрувальник мають менший набір озброєння: короткодульний автомат (АКР), 160 набоїв, пістолет і ніж.

Крім особистої зброї група спецназу має колективну зброю у вигляді гранатомета ЗПГ-16Д, ракети типу «земля-повітря» «Стріла-2», міни для різних цілей, пластикову вибухівку, снайперські гвинтівки та іншу зброю. Загін вивчає як використовувати групову зброю, але не тримає її у групі постійно: групова зброя зберігається на складах спецназу, а її кількість для загону визначається при кожній операції. Операції часто можуть виконуватися лише з особистою зброєю.

Група, спрямована на операцію тільки з особистою зброєю, може отримати необхідну групову зброю пізніше, зазвичай на парашуті. А в разі переслідування група може позбутися не тільки групової зброї, але, частково, і від особистої. Для більшості солдатів втрата їх зброї є злочином, засуджуваним на покарання у штрафному батальйоні. Але спецназ, який користується особливою довірою і діючи в абсолютно незвичайних умовах, має привілей вирішення цієї проблеми, хоча, звичайно, кожен такий випадок пізніше розслідується. Командир і його заступник мають довести, що ситуація дійсно була критичною.

На відміну від повітряно-десантних і штурмових сил, спецназ не має ніякого важкого озброєння типу артилерії, мінометів або бойових машин БМД. Але «не мати» не означає «не використовувати».

При приземленні на ворожій території група може почати свою операцію захопленням машини або бронетранспортера, що належать противнику. Будь-яка машина, включаючи таку із червоним хрестом, є чесною здобиччю для спецназу. Вона може використовуватися для різних цілей: для того, щоб швидко сховатися з зони висадки, наприклад, або для перевезення мобільної бази групи, або навіть для організації нападу на особливо важливі цілі. Ідеальною ситуацією вважається, коли противник використовує танки для охорони особливо важливих об'єктів, а спецназ захоплює один або декілька з них і негайно атакує ціль. В цьому випадку для неповороткого, повільного танка немає необхідності довго подорожувати до своєї цілі.

Безліч інших типів зброї противника, включаючи міномети і гармати, можуть бути використані в якості важкого озброєння. Така ситуація може виникнути під час війни, коли група спецназу, діючи на своїй території, отримає можливість захопити в бою важке озброєння противника, тягнути його ворожою територією і діяти в його тилу в якості справжньої бойової одиниці. Цей фокус широко використовувався Червоною Армією під час Громадянської війни.

Радянське вище командування робить кроки, щоб роздобути чужоземне озброєння навіть у мирний час. У квітні 1985 року в США заарештували чотирьох бізнесменів. Їхній бізнес офіційно був пов'язаний зі зброєю. Їх підпільний бізнес також був пов'язаний зі зброєю, і вони намагалися переправити 500 американських автоматичних гвинтівок, 100000 набоїв і 400 приладів нічного бачення до країн радянського блоку.

Для чого Радянському Союзу знадобилася американська зброя в такій кількості? Допомагати національно-визвольним арміям, які він спонсорує? Для цього керівництво не вагається у постачанні автоматів Калашникова, що простіше і дешевше, і без будь-яких проблем у постачанні боєприпасами. Може, 500 американських гвинтівок потрібні для вивчення та копіювання? Але Радянський Союз захоплював гвинтівки М-16 у багатьох місцях, наприклад, у В'єтнамі. Їх вже вивчили до останньої детальки. Немає сенсу копіювати їх, оскільки, на думку вищого радянського командування, автомат Калашникова відповідає всім необхідним вимогам.

Дуже важко придумати яку-небудь іншу причину цієї угоди, ніж та, що вони призначалися для озброєння груп спецназу. Не для всіх, звичайно, але для груп професійних спортсменів, особливо тих, хто діятиме там, де М-16 широко використовується і де відповідно можна знайти достатньо боєприпасів до неї.

Кількість гвинтівок, приладів нічного бачення і патронів легко пояснюється: 100 груп по п'ять чоловік у кожній, де кожен, за винятком радиста має прилад нічного бачення (четверо в групі); боєзапас для кожної гвинтівки на півдня (200 набоїв), решта добувати у противника . Американські прилади нічного бачення використовуються, головним чином, тому, що батареї та інші необхідні запчастини можна добути у ворога.

Зрозуміло, що це не єдиний канал, по якому надходять стандартне американське озброєння і боєприпаси. Ми знаємо про тих бізнесменів, яких заарештували. Але немає сумнівів, що є й інші, яких ще не заарештували.

Зброя, призначена для спецназу дуже різна, замаскована різними способами: від гітарної струни (використовуваної для задушення при атаці ззаду) до маленького переносного ядерного заряду від 800 до 2000 тон у тротиловому еквіваленті. Арсенал спецназу включає швидкодіючі отрути, хімікати, бактерії. У той же час улюбленою зброєю спецназу вважається міна. Не випадково попередники сучасних спецназівців носили горде звання гвардійських мінерів. Міни використовуються на всіх стадіях операції групи. Відразу ж після приземлення закладаються міни там, де заховані парашути, а пізніше група закладе міни на дорогах і шляхах, за якими вони йдуть від ворога. Найбільш широко в 1960-х і 1970-х роках спецназом використовувалися міни МОН-50, МОН-100, МОН-200 і МОН-300. МОН - це чисто протипіхотна міна, а цифра позначає дистанцію розльоту осколків. Вони розлітаються не в усі боки, а у вигляді вузького пучка в напрямку, який визначив для них мінер. Це жахлива зброя, дуже ефективна в різних ситуаціях. Наприклад, якщо виявлена ракетна установка і немає можливості підійти до неї близько, то можна використовувати МОН-300 для її підриву. Найбільш вони ефективні при вибуху для ураження на вулиці, дорозі, лісових стежках, в яру, ущелині або долині. Міни МОН часто закладають так, щоб накрити ціль перехресним вогнем з двох або більше напрямків.

Спецназом використовується велика кількість інших типів мін, кожен з яких створювався для спеціальних цілей: для вибуху залізничного моста, для руйнування цистерни нафтосховища (і для підпалу відразу ж її вмісту), для підриву конструкцій з бетону, сталі, лісу, каменю та інших матеріалів. Це ціла наука і справжнє мистецтво. Солдат спецназу відмінно володіє ним і знає, як підірвати дуже складні об'єкти з мінімальним використанням вибухівки. Він знає, як при необхідності зробити вибухівку з наявного поруч матеріалу. Я бачив, як офіцер спецназу протягом години зробив кілька кілограмів в'язкої коричневої пасти з абсолютно безпечних і абсолютно невибухових матеріалів. Він також самостійно зробив детонатор з абсолютно звичайних речей, з тих, що солдати спецназу носять з собою: коробка сірників і, врешті, з трасувальної кулі. Одержаний механізм працював відмінно. В деяких випадках можна використовувати прості й доступні речі - газові та кисневі балони, парафіни з додаванням наповнювачів з легких металів. Ветеран цієї справи, полковник Старинов, згадує у своїх мемуарах про виготовлення детонатора з коробки сірників.

Кажучи про міни, ми повинні згадати жахливу зброю спецназу, відому як «Стріла-Блок». Ця зброя використовувалася в другій половині 1960-х і першій половині 1970-х років. Цілком можливо, що зараз її значно поліпшили. У загальних рисах її можна описати як протилітакову міну, оскільки вона діє за тими ж принципами, що й міна, що лежить на узбіччі дороги, що діє проти проїжджих машин. Вона схожа на міни, які розміщені на базі переносного гранатомета, з якого стріляють по танках або бронетранспортерах.

«Стріла-Блок» є звичайною радянською ракетою «Стріла-2» (дуже схожою копією американського «Червоного Ока»). Група спецназу несе з собою одну або декілька таких ракет. В районі великого аеродрому пускова труба прикріплюється до високого дерева (або до даху будівлі, на високій щоглі, на стозі сіна) і маскується. Зазвичай ракету встановлюють на невеликій відстані від кінця злітної смуги. Після цього група покидає цю зону. Ракета запускається автоматично. Спочатку годинниковий механізм працює, дозволяючи групі вийти на безпечну відстань, потім, коли час запуску закінчується (це може бути від години до декількох днів), включається найпростіший детектор звуків, який реагує на шум літакового двигуна певної сили. Якщо шум двигуна підвищується, то нічого не трапляється (це означає, що літак знижується), але як тільки шум зменшується, спрацьовує запуск. Інфрачервона боєголовка реагує на тепло, випромінюване двигуном, переслідує літак і наздоганяє його.

Уявіть себе на місці офіцера, командувача повітряної бази. Літак (можливо з ядерною бомбою на борту) підбитий ракетою при зльоті. Що ви будете робити? Ви забороните всі польоти і направите ваших людей на пошуки злочинців. Звичайно ж, вони нікого не знайдуть. Польоти відновляться, і наступний ваш літак підбивають на зльоті. Що ви будете робити тепер? Що ви зробите, якщо група встановила п'ять ракет «Стріла-Блок» навколо бази та протипіхотні міни на підходах до них? Звідки ви знаєте, що встановлено лише п'ять ракет?

Наступна дуже ефективна зброя спецназу - це вогнемет ПРО-А. Він важить одинадцять кілограмів і має одноразову дію. Винайдений в першій половині 1970-х років, він істотно перевершує будь-які вогнемети, вироблені в цей же час у будь-якій країні. Принципова різниця полягає в тому, що чужоземні моделі того часу викидали струмінь вогню приблизно на тридцять метрів, і значна частина пального згоряла на траєкторії.

ПРО-А, однак, стріляє не струменем, а капсулою, що складається з легкого циліндра з зарядом порошку. Займиста суміш летить до цілі в капсулі і спалахує тільки при ударі об мішень. ПРО-А має дальність стрільби більш ніж 400 метрів, а ефективність одного пострілу дорівнює такій при вибусі снаряда 122 мм гаубиці. Він може з особливою ефективністю використовуватися проти вразливих для вогню цілей - сховищ пального, складів боєприпасів, ракет і літаків, що знаходяться на землі.

Найбільш могутньою зброєю спецназу є ракетна установка залпового вогню «ГРАД-В», система ведення вогню залпом, створена для повітряно-десантних військ. Ця зброя може бути встановлена на шасі вантажівки «ГАЗ-66». У неї 12 пускових труб, що стріляють реактивними снарядами. На відміну від автомобільної версії, «ГРАД-В» зроблений у переносній версії. У разі необхідності повітряно-десантні частини використовують окремі труби і снаряди до них. Трубу встановлюють на землю на найпростішій підставці. Її націлюють на мішень і тут же стріляють. При стрільбі з автомобіля точність дуже висока, а з землі - не дуже. Але в будь-якому випадку ефект дуже сильний. «ГРАД-В» - зброя, в значній мірі, для стрільби по площах, і її головними цілями є: центри зв'язку, ракетні батареї, стоянки літаків та інші дуже вразливі об'єкти.

Повітряно-десантні війська використовують обидві версії «ГРАД-В». Спецназ користується тільки другою, переносною версією. Іноді, при атаці на дуже важливу ціль, наприклад, на підводний човен біля причалу, великий підрозділ спецназу може одночасно вести вогонь снарядами «ГРАД-В» з кількох дюжин або сотень труб.

Найсучасніша зброя спецназу існує по сусідству зі зброєю, яка давно забута в усіх інших арміях або передана у військові музеї. Одна з них - арбалет. Як не кумедно, читач може дізнатися, що арбалет на ділі є страшною зброєю, яка посилає стрілу в людину з величезної відстані з величезною точністю. Фахівці вважають, що за часів суперництва арбалета і мушкета, мушкет був визнаний кращим тільки через те, що вчиняв приголомшливий гуркіт і це мало кращий ефект на ворогів, ніж легкий свист стріли з арбалета. Але за швидкістю стрільби, точністю і надійністю арбалет був кращим за мушкета, меншим за розміром і вагою, а вбивав людей так само, як і мушкет. Але оскільки він не справляв ніякого шуму при стрільбі, то він і не мав такого ефекту, як при залпі з тисячі мушкетів.

Але безшумність - це якраз те, що потрібно сьогодні спецназу. Сучасний арбалет, звичайно, дуже відрізняється за виглядом і конструкцією від арбалетів попередніх століть. Він зроблений за останнім словом техніки. Він забезпечений оптичним і температурним прицілами, схожими на такі на сучасних снайперських гвинтівках. Стріли роблять з урахуванням останніх досягнень балістики й аеродинаміки. Сам лук дуже елегантний, легкий, надійний і зручний. Щоб його було легше переносити, він розбирається.

Арбалет не є стандартною зброєю спецназу, хоча у спортивних тренувальних підрозділах надається величезна увага навчанню людей з ним поводитися. При необхідності група спецназу може бути забезпечена одним або двома арбалетами для виконання спеціального завдання, при якому треба вбити людину взагалі без шуму, в темряві з дистанції кількох дюжин метрів. Безумовно, арбалет жодним чином не може вважатися суперником снайперської гвинтівки. Снайперська гвинтівка Драгунова - дивовижна стандартна зброя спецназу. Але якщо на снайперську гвинтівку надіти глушник, то точність і дальність стрільби значно знизяться. Для точної та безшумної стрільби снайперську гвинтівку зробили з «важким стволом, в якому глушник є органічною частиною цієї зброї. Це чудова і надійна зброя. Тим не менш, офіцери, керівники ГРУ, вважають, що командир спецназу повинен мати достатньо широку колекцію зброї, з якої він може вибрати відповідну для конкретної ситуації. Цілком можливо, навіть найімовірніше, що виникнуть особливі ситуації, в яких командир, готуючись до операції, захоче вибрати досить незвичайну зброю.

Найбільш загрозливим, деморалізуючим ворогом солдата спецназу завжди була і буде собака. Ні електронні пристрої, ні вогнева міць супротивника не надають такого ефекту на його стан духу, як поява собак. Собаки ворога завжди з'являються в найбільш невідповідний момент, коли група, стомлена тривалим переходом, насолоджується коротким чутливим сном, коли ноги повністю стерті, а боєприпаси закінчилися.

Опитування, проведене серед солдатів, сержантів і офіцерів спецназу знову і знову дає одну і ту ж відповідь: останнє, з чим би вони бажали зіткнутися - це собаки противника.

Начальство ГРУ провело деякі далекоглядні дослідження з цього питання і прийшло до висновку, що кращим способом впоратися з собаками є використання собак самими. На південно-східних околицях Москви є Центральна Ордена Червоної Зірки школа з навчання військових собак, що має у своєму розпорядженні колосальну кількість собак.

Центральна Військова школа навчає фахівців, виховує і тренує собак для безлічі різних потреб Радянської Армії, включаючи спецназ. Історія використання собак у Червоній Армії багата і різноманітна. Під час Другої Світової Війни Червона Армія використовувала в боротьбі 60 000 собак. Це стало можливим, звичайно ж, завдяки існуванню ГУЛАГу, величезної системи концентраційних таборів, де виховання і дресування собак було організовано на виключно високому рівні, як за кількістю, так і за якістю.

Число 60 000 армійських собак необхідно доповнити невідомою, але, безумовно, величезною кількістю їздових собак. Їздові собаки використовувалися в зимовий час (і весь рік на півночі) для доставки боєприпасів на лінію фронту, евакуації поранених та інших подібних цілей. Службові собаки включали і тих, які працювали не в зграї, а індивідуально, виконуючи різні, точно позначені функції, для яких кожну з них дресували. Собаки в Червоній Армії поважали і військові традиції: розвідка, пошук поранених на полі бою, доставка офіційних послань. Собаки використовувалися повітряно-десантними військами і гвардійськими мінерами (тепер спецназ) з метою охорони. Але у великих кількостях Червона Армія використовувала собак для виявлення мін та вибухів танків.

Уже на початку 1941 року почали формувати спеціальні службові підрозділи (спецслужба) для боротьби з танками противника. Кожен підрозділ складався з чотирьох рот зі 126 собаками в кожній, тобто, по 504 собаки в кожному підрозділі. Разом з тим, під час війни було сформовано два полки спеціальної служби і 168 незалежних частин, батальйонів, рот і взводів.

Собаки, яких відбирали в підрозділи спецслужби, були сильними, здоровими та витривалими. Навчання їх було простим. Спочатку їх не годували кілька днів, а потім починали давати їжу поруч з якими-небудь танками: м'ясо їм давалося з нижнього люка танка. Тому собаки вчилися перебувати під танком, щоб бути нагодованим. Уроки незабаром ставали більш продуктивними. Собак відв'язувати перед танками, що підійшли на досить близьку дистанцію, і вчили залазити під танк не спереду, а з тилу. Як тільки собака забігала під танк, він зупинявся, і собаку годували. Перед боєм корм собаці не давали. Замість цього, на неї встановлювали заряд вибухівки між 4 і 4,6 кг з голчастим детонатором. Потім її посилали під ворожі танки.

Протитанкові собаки були задіяні у великих битвах під Москвою, Сталінградом і Курськом. Собаки знищили достатню кількість танків, а тих, що залишилися живими, було вирішено надати честь взяти участь у Параді Перемоги на Красній Площі.

Досвід війни був ретельно проаналізований і оцінений. Собаки як віддані помічники людей на війні не втратили свого важливого значення, і спецназ зрозумів це набагато краще, ніж інші роди військ Радянської Армії. Собаки в сучасному спецназі виконують безліч завдань. Є достатньо ознак, що спецназ використав їх в Афганістані для виконання традиційних завдань - охорона груп від несподіваних атак, пошук противника, виявлення мін та допомога при допиті захоплених бійців опору Афганістану. Вони так само мобільні, як і люди, їх можна скидати на парашуті у спеціальних м'яких контейнерах.

Під час війни в Європі спецназ буде дуже широко використовувати собак для виконання тих же функцій, а також для іншого завдання виняткової важливості - для знищення ядерних озброєнь противника. Собаку набагато легше навчити непоміченою підбиратися до ракети або літака, ніж підлазити під рухомий гуркітливий танк. Як і раніше, собаки будуть доставляти заряд вагою близько 4 кг, але заряди такої ваги сьогодні більш потужні, ніж вони були в останню війну, а детонатори стали незрівнянно більш досконалими і безпечними, ніж раніше. Детонатори, розроблені для цього виду заряду, спрацьовують тільки при контакті з металом, і не спрацьовують при випадковому контакті з довгою травою, гілками або іншими об'єктами. Собака є виключно розумною твариною, яка при правильному дресуванні швидко стає здатною навчитися знаходити, правильно ідентифікувати й атакувати важливі цілі. Такими цілями, устаткованими складним електронним обладнанням є аеродроми, ракети, літаки, штабні машини, машини, які перевозять велике начальство, а іноді й люди. Все це робить собак спецназу страшним і небезпечним ворогом.

Крім усього іншого, присутність собак у групі спецназу значно піднімає дух офіцерів і рядових. Деяких особливо сильних і злісних собак дресують тільки з однією метою - охороняти групу і знищувати собак противника при їх появі.

Обговорюючи озброєння спецназу, ми зобов'язані також згадати «невидиму зброю» - самбо. Самбо - це вид боротьби без правил, яка з'явилася в Радянському Союзі в 1930-х роках і до цього часу постійно розвивається і вдосконалюється.

Засновником самбо був Б.С. Ощепков, видатний російський спортсмен. До революції він відвідав Японію, де навчився дзюдо. Ощепков отримав чорний пояс і був особистим другом видатного майстра цього виду боротьби Джигаро Кано та інших. Під час революції Ощепков повернувся до Росії і працював тренером у спеціальних підрозділах Червоної Армії.

Після Громадянської Війни Ощепкова призначили старшим інструктором Червоної Армії з різних форм бою без зброї. Він розробив серію способів, за допомогою яких людина могла атакувати або захищатися проти одного або декількох супротивників, озброєних різноманітною зброєю. Ця нова система була заснована на карате і дзюдо, але Ощепков рухався далі й далі геть від традицій японських і китайських майстрів і самостійно розробляв нові прийоми і комбінації.

Ощепков дотримувався думки, що необхідно позбутися всіх штучних обмежень і правил. У цьому бою ніхто не дотримується ніяких правил, тому, навіщо вводити їх штучно в тренування і таким чином карати спортсменів? Ощепков жорстко відбракував усі благородні лицарські правила і дозволив своїм учням застосовувати будь-які хитрощі і прийоми. Для того, щоб тренування не стала кровопролиттям, Ощепков розпорядився, щоб учні тільки імітували деякі з найбільш сильних захоплень, хоча у справжньому бою вони дозволялися. Ощепков створив свою систему бою без зброї на сучасному рівні. Він придумував способи боротьби з противником, озброєним не лише японськими бамбуковими палицями, а й більш звичною зброєю: ножами, револьверами, кастетами, гвинтівками з багнетом і без нього, металевими прутами і лопатками. Він також удосконалив способи відповіді при різних бойових комбінаціях: один з великою лопатою, другий з короткою лопаткою; один з лопатою, другий з пістолетом; один з металевим прутом, інший зі шматком мотузки; один з сокирою, троє неозброєних; тощо.

В результаті свого стрімкого розвитку новий стиль боротьби завоював право на незалежне існування і своє власне ім'я — самбо, що є абревіатурою російського «самооборона без зброї». Читача не повинно вводити в оману слово «оборона». У Радянському Союзі слово «оборона» завжди розумілося абсолютно специфічно. «Правда» перед Другою Світовою Війною стисло сформулювала ідею цього поняття наступним чином: «Краща форма оборони - це стрімка атака до повного розгрому ворога» («Правда», 14 серпня 1939 року).

Сьогодні самбо є обов'язковим атрибутом у навчанні кожного бійця спецназу. Воно є одним з найбільш популярних видовищних видів спорту в Радянській Армії. Не тільки в армії, звичайно, займаються самбо, але в армії воно на першому місці. Взяти, наприклад, чемпіонат на приз журналу «Радянський Воїн» у 1985 році. Це дуже важливий чемпіонат, де змагалися спортсмени з багатьох різних клубів. Але перед чвертьфіналом у змаганні залишилися вісім осіб: один був з «Динамо» (лейтенант МВС), один з таємничого «Зеніту», а решта з ЦСКА, клубу Радянської Армії.

Слова «без зброї» в назві самбо не повинні вводити читача в оману. Самбо дозволяє використовувати будь-які об'єкти, які можна використовувати в бою, аж до револьверів та автоматів. Можна сказати, що молоток не є зброєю, і це правда, якщо молоток знаходиться в руках у нетренованої людини. Але в руках майстра він стає жахливою зброєю. Ще більш страшною зброєю є лопатка в руках у тренованого бійця. З радянської армійської лопатки ми почали цю книжку. Прийоми її використання є одним з найдраматичніших елементів самбо. Солдат спецназу може вбити людину лопаткою з дистанції в кілька метрів так же легко, вільно і безшумно, як і з пістолета П-6.

Існують два розділи в самбо: спортивне самбо і бойове самбо. Самбо як спорт - це двоє людей без зброї, обмежені набором правил. Бойове самбо - це те, що ми описали вище. Є досить проявів того, що безліч прийомів бойового самбо не стільки таємні, скільки обмежені в застосуванні. Тільки спеціальні навчальні установи, такі як «Динамо», Армійський клуб і «Зеніт», навчають цим прийомам. Вони потрібні лише тим, хто безпосередньо залучений в дії, пов'язані з обороною і зміцненням режиму.

Морські бригади спецназу, з досить вагомих підстав, технічно набагато краще оснащені, ніж їх колеги, які діють на твердому ґрунті. Флот завжди мав, і завжди буде мати набагато більше кінських сил на людину, ніж армія. Людина може пересуватися по землі, просто використовуючи свої м'язи, але вона не втече далеко в морі тільки за допомогою своїх м'язів. Відповідно, навіть на рівні звичайного бійця, є різниця в спорядженні морських підрозділів і наземних сил. Звичайний рядовий і груповий плавець спецназу може бути використаний з відносно маленьким апаратом, що дозволяє йому плисти під водою зі швидкістю до 15 кілометрів на годину протягом кількох годин поспіль. Крім таких індивідуальних наборів, є також апарат для двох або трьох людей, створений на основі звичайної торпеди. Плавці сидять на ній, як на спині в коня. І додатково до цього легкого підводного апарату широкого використання створені мініатюрні підводні човни.

Радянський Союз почав інтенсивні дослідження з розробки невеликих підводних човнів з середини 1930-х років. Як і зазвичай, однакове завдання було поставлене відразу декільком конструкторським групам, і між ними було гостре суперництво. У 1936 році державна комісія вивчила чотири пропозиції: «Комар», «Блоха», «АПСС» і «Пігмей». Всі чотири могли перевозитися невеликими вантажними і військовими суднами. У той же час Радянський Союз закінчив розробку своїх субмарин класу «К», й існував такий план, за яким кожний підводний човен класу «К» міг би нести один легкий літак або один мініатюрний підводний човен. Також тоді були проведені експерименти з оцінки можливості перевезення іншого типу мініатюрного підводного човна (схожого на «АПСС») у відсіку для важких бомб.

У 1939 році Радянський Союз почав виробництво карликових субмарин «М-400», розроблених на основі конструкції «Блохи». «М-400» був сумішшю підводного човна і торпедного катера. Він міг тривалий час залишатися під водою, потім спливти і атакувати противника на дуже високій швидкості, немов швидкий торпедний катер. Була думка використовувати також його іншим способом - наблизившись до супротивника на величезній швидкості, як торпедний катер, потім зануритися і атакувати в безпосередній близькості, подібно до звичайного підводного човна.

Серед трофеїв війни були захоплені мініатюрні німецькі субмарини і плани подальших розробок їх, які дуже широко використовувалися потім радянськими конструкторами. Інтерес до німецьких проектів не згас. У 1976 році повідомлялося щодо проекту німецької субмарини водотонажністю лише 90 тон. Радянська військова розвідка відразу ж почала полювання за планами цих суден і за інформацією про людей, зайнятих у їх розробці.

І зовсім не слід думати, що інтерес до іноземного озброєння диктується технічним відставанням Радянського Союзу. У Радянському Союзі безліч талановитих конструкторів, які часто створюють справжні технічні дива. Просто Захід завжди використовує тільки свої власні технічні ідеї, тоді як радянські інженери використовують і свої, і чужі. У Радянському Союзі в останні роки були створені видатні типи озброєння, включаючи мініатюрні субмарини з екіпажем від одного до п'яти осіб. Морські бригади спецназу мають декілька дюжин мініатюрних підводних човнів, як здається досить небагато, але це більше ніж у всіх інших країн разом узятих. Пліч-о-пліч разом зі звичайними проектами, проводиться інтенсивна робота зі створення змішаного обладнання, яке поєднує в собі властивості субмарини і підводного трактора. Перевезення мініатюрних підводних човнів проводиться субмаринами більшого розміру, бойовими суднами, а також суднами риболовецького флоту. У 1960-х роках в Каспійському морі для транспортування мініатюрної субмарини випробовувався важкий планер. Результат випробування невідомий. Якщо створений такий планер, то в разі війни, ми можемо припустити появу карликових підводних човнів у найбільш несподіваних місцях, наприклад, у Перській Затоці, яка життєво важлива для Заходу, ще до появи там радянських військ і військово-морського флоту. У 1970-х роках Радянський Союз створював гідроплан, який після посадки на воду, міг занурюватися під воду на кілька метрів. Я не знаю результатів цієї роботи.

Морський спецназ може бути дуже небезпечним. Навіть у мирний час він набагато більш активний, ніж бригади спецназу наземних сил. Це й зрозуміло, оскільки спецназ у наземних силах може діяти тільки на території Радянського Союзу та його сателітів, та в Афганістані, тоді як морські бригади мають величезне поле діяльності в міжнародних водах світових океанів, а іноді і в територіальних водах незалежних країн.

При проведенні військових операцій мініатюрний підводний човен може стати досить неприємною зброєю для противника. Він у стані просочитись у місця, де не можуть діяти звичайні кораблі. Створення декількох карликових субмарин може бути дешевше, ніж створення одного підводного човна середнього розміру, в той час як виявлення декількох мініатюрних субмарин і їх знищення може бути більш важким завданням для противника, ніж полювання та знищення однієї субмарини середнього розміру.

Спецназівські бригади морського десанту можуть у більшості випадків бути незамінною зброєю для вищого радянського командування. По-перше, вони можуть використовуватися для розчищення шляху для цілого Радянського флоту, знищуючи або виводячи з ладу мінні поля противника, акустичні та інші системи виявлення. По-друге, вони можуть бути використані проти потужних оборонних споруд противника берегового базування. Деякі країни, наприклад Швеція, побудували відмінні укриття для кораблів на узбережжі. У тих укриттях судна недосяжні для багатьох видів радянської зброї, включаючи і деякі види ядерної. Виявлення і виведення з ладу таких укриттів будуть одними з найбільш важливих завдань спецназу. Морський спецназ також може бути використаний проти мостів, доків, портів і підводних тунелів противника. Ще небезпечнішими можуть бути операції спецназу проти найбільш дорогих і цінних кораблів - авіаносців, крейсерів, атомних підводних човнів, морських баз для субмарин, кораблів, що несуть ракети та ядерні боєголовки і проти командних кораблів.

Під час війни за допомогою ядерних вибухів у відкритому космосі буде знищено безліч супутників зв'язку і зруйновані лінії радіозв'язку. В цьому випадку величезна кількість послань буде змушена передаватися через підземні або підводні кабелі. Ці кабелі є дуже спокусливою мішенню для спецназу. Спецназ може або знищити, або використовувати підводні кабелі противника пасивно (тобто підслуховуючи через них), або активно (підключаючись до кабелю і передаючи помилкові повідомлення). Для того, щоб бути в змозі зробити це під час війни морські бригади спецназу в мирний час зайняті пошуком підводних кабелів у міжнародних водах у багатьох частинах світу.

Присутність радянських мінісубмарин було відзначено в останні роки в Балтійському, Чорному, Середземному, Тиренському і Карибському морях. Вони діяли в Атлантиці недалеко від Гібралтару. Цікаво відзначити, що для цієї «наукової» роботи Радянські Військово-Морські Сили використовують не тільки підводні човни з людьми класу «Аргус», а й автоматичні субмарини без екіпажу класу «Звук».

Підводні човни без екіпажу є зброєю майбутнього, хоча вони вже сьогодні використовуються в підрозділах спецназу. Підводні човни без екіпажу можуть бути дуже маленького розміру завдяки сучасним технологіям, що дає можливість значно зменшити розмір і вагу необхідного електронного обладнання. Відповідно, субмарини без екіпажу не потребують постачання повітря і можуть мати будь-яку кількість перегородок для збільшення міцності, можуть підвищувати свій внутрішній тиск до будь-якого рівня і тому діяти на будь-якій глибині. Нарешті, втрата такого судна не діє на людей морально і, отже, можна йти на більший ризик його використання в мирний і воєнний час. Воно може проникнути в такі місця, в які капітан звичайного корабля ніколи не наважився б. Навіть захоплення такого підводного човна ворогом не викличе таких великих політичних наслідків, як полон радянського підводного човна з екіпажем людей в територіальних водах іншої держави. В даний час радянські автоматичні підводні човни та інше підводне обладнання працюють спільно з надводними кораблями і підводними човнами, які мають екіпаж з людей. Цілком можливо, що в осяжному майбутньому ця тактика буде продовжена, оскільки десь поруч має знаходитися людина. Навіть і при цьому автоматичні підводні човни без екіпажу можуть значно підвищити потенціал спецназу. Радянському судну з екіпажем дуже легко невинно перебувати в міжнародних водах, тоді як підводний човен без екіпажу під його управлінням проникає в територіальні води противника.

Крім підводних човнів з екіпажем і без нього спецназ на протязі декількох десятиліть надає величезну увагу «живим підводним човнам» - дельфінам. Радянський Союз має величезний науковий центр на Чорному морі для вивчення поведінки дельфінів. Більша частина роботи центру оповита хитрою завісою офіційної таємності.

З давніх часів дельфін захоплював людину своїми незвичайними можливостями. Дельфін може легко пірнати на глибину 300 метрів; чує на відстані в сімдесят разів більшій, ніж людина, його мозок разюче добре розвинений і схожий на людський. Дельфін дуже легко приручаються і дресується.

Використання спецназом дельфінів може набагато розширити його операції, використовуючи їх спільно з плавцями в акціях і для попередження їх про небезпеку; для охорони підрозділів від підводних командос противника; для полювання під водою на будь-які види об'єктів - ворожі підводні човни, міни, підводні кабелі і трубопроводи; ще дельфін може використовуватися для виконання незалежних актів тероризму: для атаки з закріпленою на них вибухівкою на важливі цілі, або для знищення людей противника за допомогою ножів, голок або більш складної зброї, закріпленої на їх тілі.

Розділ 10

Бойове навчання

Був холодний сірий день з поривчастим різким вітром і рваними хмарами, що застилали небо. Ми з заступником начальника відділення спецназу 17-ї армії знаходилися поряд зі старим залізничним мостом. За багато років до цього тут будували залізницю, але, з якихось причин, вона була кинута недобудованою. Тут залишився тільки міст через свинцевого кольору річку. Він здавався жахливо високим. Навколо був величезний пустельний ліс, що покривав величезні простори, де, швидше можна зустріти ведмедя, ніж людину.

Йшли змагання спецназу. Ми з підполковником були посередниками. Маршрут, який проходили учасники змагань, мав багато десятків кілометрів у довжину. Солдати, вимочені дощем, з червоними обличчями, навантажені зброєю і спорядженням, намагалися пройти цей маршрут за кілька днів - бігом, швидким кроком, знову бігом. Їхні обличчя покривала відросла брудна борода. У них не було їжі, а воду вони добували зі струмків і озер. До того ж, по дорозі їм зустрічалося безліч неприємних і непередбачених перешкод.

На нашій контрольній точці помаранчеві стрілки наказували солдатам перетнути міст. На середині мосту наступна стрілка вказувала на перила на краю мосту. Солдат, що довго плівся позаду своєї групи, вбіг на міст. Втома гнула донизу його голову, і так він добіг до середини моста, а потім, ще через деякий час, він різко зупинився. Він повернувся назад і подивився на стрілу, що вказує на край. Він подивився через перила і побачив наступну стрілу на багнистому острівці, що знаходиться трохи осторонь і заріс очеретом. Вона була величезною і помаранчевою, але ледве видною на відстані. Солдат спантеличено присвиснув. Він виліз на огорожу з усією своєю зброєю і спорядженням, і, не дивлячись на небезпеку, стрибнув. Поки він падав, він спробував висловити його ставлення до долі і спецназу гарною солдатською мовою, але крик перетворився на довге тягуче виття. Він з гуркотом пробив чорну крижану воду і довго не з'являвся. Нарешті його голова з'явилася з води. Була пізня осінь і вода була крижаною. Але солдат уплав попрямував до віддаленого острівця.

На нашій контрольній точці, де солдати один за іншим стрибали з високого мосту, не було ніяких засобів для допомоги солдату, який потрапив у скрутну ситуацію. І не було також нічого для порятунку. Ми, офіцери, були тільки спостерігачами для того, щоб бути впевненими, що кожен з них стрибнув з самої середини мосту. Решта нас не стосувалася.

– Що буде, якщо хтось із них потоне? - запитав я офіцера спецназу.

– Якщо хтось потоне, то це означає, що він недостатньо добрий для спецназу.

Це означає, що він недостатньо добрий для спецназу. Це речення виражає цілу філософію бойової підготовки. Старі солдати передають її молодим, які сприймають це як жарт. Але дуже швидко вони виявляють, що ніхто не жартує.

Бойова навчальна програма для спецназу вироблена згідно з рекомендаціями провідних експертів Радянського Союзу з психології. Вони встановили, що в минулому навчання проводилася неправильно, ґрунтуючись на принципі руху від простого до складнішого. Солдата спочатку вчили стрибати з невеликої висоти, укладати свій парашут, правильно приземлятися і так далі з подальшим навчанням з виконання справжніх стрибків з парашутом. Але чим довший процес попереднього навчання, чим більше солдата змушують чекати, тим більше він починає боятися стрибати. Досвід, набутий у попередніх війнах, також показує, що резервісти, яких навчали тільки кілька днів, а потім кинули в бій, у більшості випадків діють дуже добре. Їх іноді дуже мало навчали, але в них завжди було достатньо мужності. Доведено, що це протиріччя також істинне. Під час Першої Світової Війни кращі російські полки стояли в Санкт-Петербурзі. Вони охороняли імператора та їх навчали для дій тільки в найбільш критичних ситуаціях. Чим довше тривала війна, тим менше прагнули охоронні полки битися. Війна тривала, перетворюючись на безсовісне шахрайство, але, врешті-решт, зросла ймовірність її швидкого закінчення. Щоб завершити її Імператор вирішив використовувати свою охорону...

Революція 1917 року не була революцією. Це був просто переворот, здійснений гвардійцями всього лише в одному місті величезної імперії. Солдати більше не хотіли воювати, вони боялися війни і не бажали даремно помирати. В країні була велика кількість партій, кожна з яких підтримувала війну до кінця, і лише одна з них закликала до миру. Солдати довірилися саме цій партії. Тим часом, полки, що билися на фронті, понесли величезні втрати, і їх моральний дух був дуже низький, але в них і помислів не було розбігтися по домівках. Фронт звалився тільки тоді, коли впала центральна влада в Санкт-Петербурзі.

Партія Леніна, що захопила владу в такій величезній імперії за допомогою багнетів наляканих тилових гвардійців, зробила правильні висновки. Сьогодні солдатів довго в тилу не тримають і вони не проводять багато часу в навчанні. Розсудили, що більш мудро буде кинути молодого солдата прямо в битву, перевести тих, хто залишиться живий, у резерв, поповнити свіжими резервістами і - знову в бій. Назва «гвардійці» надалі присвоювалася тільки в бою і тільки тим підрозділам, які несли важкі втрати, але продовжували битися.

Збагнувши ці уроки, командири ввели й інші зміни в методи бойового навчання. Ці нові принципи, в першу чергу, були випробувані на спецназі і дали добрі результати.

Найбільш характерна риса в навчанні молодого солдата спецназу - це не дати йому часу подумати про те, що перед ним. Він повинен зустрічатися з небезпекою, страхом і неприємностями несподівано та не маючи часу, щоб злякатися. Коли він подолає цю перешкоду, він буде пишатися собою, своєю відвагою, рішучістю і здатністю ризикувати. І, відповідно, він не буде боятися.

Неприємні несподіванки завжди чекають солдата спецназу на першому етапі його служби, іноді в найбільш непередбачуваних ситуаціях. Він входить у навчальну кімнату, а йому кидають на шию змію. Він піднімається вранці і зістрибує з ліжка, щоб раптово виявити величезного сірого щура у своєму чоботі. Увечері в суботу, коли, здавалося б, весь важкий тиждень позаду, його хапають і кидають в маленьку тюремну камеру з оскаленим псом. Перший стрибок з парашутом теж пов'язаний з несподіванками. Досить короткий курс інструктажу, потім у небо і - прямо - геть з люка. А якщо він розіб'ється? Звичайна відповідь: він не добрий для спецназу!

Пізніше солдат пройде повне навчання, як теоретичне, так і практичне, яке включає способи боротьби зі змією навколо шиї чи щурами в чоботі. Але зате солдат іде у свої навчальні класи без якого б то не було страху перед тим, що там відбудеться, тому що більшість найстрашніших речей вже позаду.

Одним з найважливіших аспектів повної бойової підготовки є техніка виживання. У Радянському Союзі є маса місць, де немає людей на тисячі квадратних кілометрів. Метод полягає у викиданні невеликої групи з трьох або чотирьох осіб на парашуті в абсолютно незнайоме місце, де немає людей, немає доріг, немає нічого, крім сліпучого снігу від горизонту до горизонту або пекучих пісків, що тягнуться наскільки бачить око. У групи немає ні карти, ні компаса. У кожного є автомат Калашникова, але всього лише один патрон боєзапасу. До того ж, кожен має ножа і лопатку. Постачання їжею мінімальне, іноді немає взагалі ніякого постачання. Група не знає, скільки доведеться йти: день, п'ять днів, два тижні? Люди можуть використовувати свій боєзапас, як хочуть. Вони можуть вбити оленя, лося або ведмедя. Цього буде достатньо для всієї групи на тривалу подорож. Але що, якщо нападуть вовки, а боєзапас закінчився?

Щоб зробити заняття з виживання більш реалістичними, група не бере з собою радіопередавача і вони не можуть передати сигнали лиха, що б в групі не сталося, поки не зустрінуть перших людей на своєму шляху. Часто все починається зі стрибка з парашутом в найбільш неприємних місцях: на тонкий лід, у ліс, на гори. У 1982 році три радянські військові парашутисти здійснили стрибок у кратер вулкана Авачинськ. Перш за все, їм треба було вибратися з кратера. Два інші радянські військові парашутисти кілька разів починали навчання з приземлення на вершину Ельбрусу (6642 м). Успішно пройшовши весь маршрут виживання, вони виконали те ж саме на найвищих горах Радянського Союзу - на піках Леніна (7134 м) і Комунізму (7495 м).

В умовах, що існують сьогодні в Західній Європі, стають необхідними інша поведінка та інші навчальні методи. Для цієї частини підготовки солдатів спецназу одягають в чорні тюремні костюми і викидають вночі в центрі великого міста. В цей же час місцеві радіо та телевізійні станції повідомляють про те, що група особливо небезпечних злочинців втекла з місцевої в'язниці. Цікаво те, що в Радянському Союзі публікувати такі повідомлення в пресі заборонялося, але вони могли з'являтися на місцевому радіо і телебаченні. Населення, яке отримує тільки малі крихти інформації, таким чином, лякають злочинцями-втікачами , про яких циркулюють всякого роду фантастичні історії.

«Злочинцям» наказано повернутись у свою роту. Місцевій поліції і військам МВС віддається наказ знайти їх. Тільки вищі офіцери МВС знають, що це всього лише навчання. Офіцери середньої та нижчої ланки діють як у реальній обстановці. Вищі офіцери зазвичай кажуть своїм підлеглим, що «злочинці» неозброєні і що при арешті будь-кого з них слід негайно доповісти. Хоча є проблема: поліція частіше не вірить повідомленням, що злочинці неозброєні (вони можуть вкрасти пістолет в останній момент), і тому, всупереч даним їй інструкціям, вони використовують свою зброю. Іноді заарештований солдат може бути відданий своєму офіцеру в напівмертвому стані - він чинив опір - кажуть, і ми були змушені просто оборонятися.

В деяких випадках, коли проводяться великі навчання, і поліція, і війська МВС знають, що це всього лише навчання. Навіть якщо й так, то це дуже ризиковано - перебувати в групі спецназу. МВС використовує собак у навчаннях, а собаки не розуміють різниці між навчаннями і реальним боєм.

Солдат спецназу діє на території ворога. Одним з його головних завдань, як ми бачили, є пошук особливо важливих цілей, для чого йому необхідно захоплювати людей і силою витягувати з них необхідну інформацію. Те, що солдат знає, як вичавити цю інформацію, не викликає сумнівів. Але як він зможе зрозуміти, що його полонений говорить? Офіцери спецназу проходять спеціальну мовну підготовку, а, додатково до цього, в кожній роті спецназу є офіцер-перекладач, що побіжно говорить, щонайменше, двома чужоземними мовами. Але в маленькій групі не завжди під рукою офіцер, тому кожен солдат і сержант, допитувач полоненого, повинен має деякі знання чужоземної мови. Але солдати спецназу служать тільки два роки і їх військова підготовка настільки інтенсивна, що просто неможливо викроїти навіть кілька додаткових годин.

Як вирішується ця проблема? Чи може солдат зрозуміти бранця, який під тортурами киває головою і показує свою готовність говорити?

Звичайний солдат спецназу володіє п'ятнадцятьма іноземними мовами і може вільно ними користуватися. Ось як він це робить.

Уявіть, що ви взяті в полон групою спецназу. Вашому товаришеві припекли долоні розпеченим залізом і забили великий цвях у голову для демонстрації. На вас запитливо дивляться. Ви киваєте головою - ви згодні говорити. Кожен солдат спецназу має шовковий розмовник - білий шовковий носовичок з шістнадцятьма рядами різних питань і відповідей. Перше речення російською: «Мовчи, або я вб'ю тебе». Сержант показує на цю пропозицію. Потім йде переклад її англійською, німецькою, французькою та безліччю інших мов. Ви знаходите потрібну відповідь на вашій мові і киває головою. Дуже добре. Ви зрозуміли один одного. Вони можуть звільнити вам рот. Наступна пропозиція: «Якщо не будеш говорити правду - пошкодуєш!» Ви швидко знаходите еквівалент вашою власною мовою. Добре, все ясно. Далі вниз по шовковому шарфику ще близько сотні простих речень, кожне з яких перекладено п'ятнадцятьма мовами: «Де?», «Ракета», «Штаб», «Аеродром», «Склад», «Поліцейський пост», «Мінне поле», «Як охороняється?», «Взвод?», «Рота?», «Батальйон?», «Собаки?», «Так», «Ні» і так далі. Остання пропозиція є повторенням другої: «Якщо брешеш — пошкодуєш!»

Навчання найдурнішого солдата спілкуванню за допомогою цього шовкового розмовника займе всього пару хвилин. До того ж солдата вчать вимовляти і розуміти найпростіші і найбільш необхідні слова, типу «вперед», «назад», «туди», «сюди», «праворуч», «наліво», «метри», «кілометри» і ще кілька, від одного до двадцяти. Якщо солдат не здатний вивчити це - не біда, тому що вони всі написані на шовковому шарфику, який є у кожної людини в групі.

На початку 1970 року радянські вчені почали створювати легке електронне пристосування для перекладу замість шовкового розмовника або на додаток до нього. Вимоги вищого командування були прості: пристрій не має важити більше 400 грамів, має вміститися в ранець і бути розміром з невелику книжку або ще менше. Він повинен мати дисплей, де з'являлося б слово або простенька фраза російською, які негайно перекладалися б на найбільш широко використовувані мови. Допитуваний друкував би свою відповідь, яка б негайно перекладалася на російську. Я не знаю, чи використовується зараз такий пристрій. Але прогрес у технологіях дозволить незабаром створити щось подібне. Не тільки спецназ, але й інші організації в Радянській Армії виявляють інтерес до цього пристрою. Проте, ніякий пристрій не замінить справжнього перекладача, і це є причиною, чому, крім дійсно перекладачів, так багато людей різних зарубіжних національностей виявляються у спецназі.

Один радянський солдат, який втік в Афганістані, розповідав як він був включений в розвідувальну роту повітряно-десантної бригади. Цей випадок не зовсім спецназівський. Хтось дізнався, що він розмовляє на одному з місцевих діалектів, і його негайно послали до командира. Офіцер поставив йому два запитання, два традиційних?

– Горілку п'єш? Як щодо спорту?

– Горілка - так, спорт — ні.

Він дав повністю неправильні відповіді. Але в бойових умовах людина, що розмовляє на мові противника, особливо цінна. Його взяли попри все, дбали про нього, оскільки від його здатності говорити і розуміти, що говорять залежало життя групи або кількох груп. А від того, як ці групи виконають свої завдання, залежить життя тисяч, а в деяких випадках, і мільйонів людей. Єдиний недолік бути перекладачем полягає в тому, що йому ніколи не вибачають допущеної помилки. Але цей недолік однаковий як для нього самого, так і для кожного в цьому підрозділі.

Солдат не повинен боятися вогню. У всій Радянській Армії, в кожному роді військ, дуже велика увага приділяється психологічній готовності солдата або матроса йти проти вогню. У Військово-морському флоті старі субмарини витягують на землю, кілька моряків закривають у відсіку, в якому створюють пожежу. В танкових військах людей закривають в старому танку і зсередини або зовні запалюють вогонь, а іноді відразу з обох сторін.

Солдат спецназу проходить через вогонь набагато частіше, ніж будь-який інший солдат. Для цього в його військовій підготовці вогонь присутній постійно з першого до останнього дня. Нарешті, одного разу, він зустрічається з вогнем, який безпосередньо загрожує його життю. Його змушують стрибати через широкі рови з вогнем, запаленим на дні. Він повинен промчати через палаючі кімнати і через палаючі мости. Він проїжджає на мотоциклі між палаючими стінами. Коли він виконує парашутний стрибок на точність приземлення, під ним раптово може спалахнути великий вогонь.

Солдат спецназу навчений поводитися з вогнем і охороняти від нього себе і товаришів різними способами: качання по землі для гасіння одягу, гасіння полум'я землею, гілками або пластами землі. При навчанні взаємодії з вогнем найбільш важливим є не навчити його способів запобігання себе (хоча це й важливо), стільки змусити його засвоїти, що вогонь є постійним супутником життя, який завжди на його боці.

Інший дуже важливий елемент спецназівської підготовки - полягає в тому, щоб навчити солдата не боятися крові і бути здатним убивати. Це більш важливо і більш важко для спецназу, ніж, наприклад, для піхоти. Піхотинець зазвичай вбиває ворога на відстані більшій, ніж сто метрів і часто з відстані 300 або 400 метрів або більше. Піхотинець не бачить виразу обличчя свого противника. Його робота полягає в тому, щоб точно взяти приціл, затримати дихання і плавно натиснути на курок. Піхотинець у мирний час стріляє в фанерні мішені, а у воєнний час - в людей, які на відстані дуже схожі на фанерні мішені. Кров, яку піхотинець бачить, є, головним чином, кров'ю його мертвого товариша або його власною, а це тільки посилює лють і жагу помсти. Після цього піхотинець стріляє у ворога без найменшого відчуття коливань совісті.

Навчання солдата спецназу більш складне. Він часто повинен убивати ворога в тісних приміщеннях, дивлячись йому прямо в обличчя. Він бачить кров, але це не кров його товаришів; це часто кров абсолютно невинної людини. Офіцер, командувач спецназу, повинен бути повністю впевненим, що кожен солдат спецназу готовий виконати свій обов'язок у критичній ситуації.

Як і вогонь, кров є постійним атрибутом бойової підготовки солдата. Нас привчили думати, що солдата слід привчати до вигляду крові поступово - спочатку трохи крові, потім більше з кожним днем. Але фахівці відкинули цю точку зору. Перша раптова зустріч солдата спецназу з кров'ю повинна бути, запевняють вони, абсолютно несподіваною і у великих кількостях. В процесі кар'єри як бійця перед ним буде несподівано виникати величезна кількість жахливих речей без будь-якого попередження взагалі. Тому він повинен навчитися не дивуватися нічому і не боятися нічого.

Групу молодих солдатів спецназу витягують вночі з ліжок за тривогою і посилають в погоню за «шпигуном». Чим гірша погода, тим краще. Найкраще, коли йде проливний дощ, дме різкий вітер, багнюка і сльота. Багато кілометрів перешкод - провалені сходи, дірки у стінах, мотузки, натягнуті поперек дір і траншей. Взвод молодих солдатів практично втратив дихання, серця їх калатають. Їх ноги ковзають, їх руки подряпані й поранені. Вперед! Усі озлоблені - офіцери й особливо люди. Солдат може дати вихід своїй злості тільки давши слабшому товаришеві по обличчю і, можливо, отримавши стусана під ребра у відповідь. Місце дії усіяне руїнами будинків, все руйнується, розвалюється на частини і скрізь бите скло. Все мокре і слизьке, і всюди нескінченні перешкоди з прожекторами, спрямованими на них. Але вони не допомагають: вони тільки заважають, засліплюють людей, поки вони деруться. Всі вниз. Уздовж по коридору. Потім попереду вода. Вся група біжить під ухил, без затримки падає прямо в якусь липку рідину. Спалахує сліпуче світло. Те, в чому вони опинилися, не вода - це кров. Кров вище колін, талії, грудей. На стінах і на стелі шматки гниючої плоті, купи кровоточивих нутрощів. Сходинки слизькі від слизьких шматочків мозку. Солдати в нерішучості товпляться в коридорі. Потім хтось у темряві спускає з ланцюга величезну собаку. Є тільки один спосіб втекти - через кров. Тільки вперед, туди, де видно широкий прохід і сходи нагору.

Де ж можуть отримати так багато крові? З бойні, звичайно. Це не так важко - набрати цистерну крові. Вона може бути вузькою і не сильно глибокою, але вона повинна крутитися, там повинна бути низька стеля. Приміщення, куди поміщають цю цистерну з кров'ю, може бути досить невеликим, але купи гнилих дощок, бруси і бетонні плити повинні бути в нього звалені. Навіть на дуже обмеженому просторі можна створити враження, що ти знаходишся в нескінченному лабіринті переповненому кров'ю. Головне - мати безліч вигинів і поворотів, дірок, провалів, тупиків і дверей. Якщо у вас немає достатньо крові, ви можете використовувати просто нутрощі тварин, перемішаних з кров'ю. Дно цистерни не повинне бути рівним: ви повинні дати студентам можливість і пройти, і попірнати. Але найважливішим є те, що цей перший урок має відбутись у групі справді молодих солдатів, які потрапили у спецназ, але були до цього часу ізольовані та не мали можливості зустрічатися зі старими солдатами і бути попередженими, що їх чекає. І ще дещо: цистерна з кров'ю не повинна бути останньою перешкодою цієї ночі. Найбільша помилка прогнати людей через цю цистерну і потім закінчити урок, залишивши їх митися і йти спати. В цьому випадку кров буде уявлятися ними як жахливий сон. Змусьте їх долати наступні й наступні перешкоди.

Виснажливі тренування повинні повторюватися знову і знову, без передиху. Продовжуйте тренування весь ранок і весь день. Без їжі і пиття. Таким способом люди навчаються вмінню нічому не дивуватися. Кров на їх руках та одязі, кров на їх чоботях - все це стає чимось звичним. В той же самий день також має бути багато стрілянини, лабіринтів з кістками, і собаки, собаки і ще собаки. Цистерна з кров'ю повинна запам'ятатися людям як щось зовсім звичайне в цілій низці болісних тренувань.

У наступному розділі навчання немає необхідності використовувати багато крові, але вона повинна постійно бути присутньою. Люди повинні проповзти під колючим дротом. Чому б не кинути трохи овечих нутрощів на землю і на дріт? Нехай вони повзуть і по них, а не тільки по землі. Солдат стріляє зі свого автомата на стрільбищі. Чому б не оточити його вогневу позицію шматками гнилого м'яса, яке все одно не годиться в їжу? Солдат виконує парашутний стрибок на перевірку точності приземлення. Чому б не покласти на точку приземлення обличчям вниз велику ляльку в спецназівській формі з порваним сплутаним парашутом, заляпаним поросячою кров'ю? Це все - стандартні прийоми у спецназі, прості й ефективні. Щоб підсилити ефект, інструктори постійно створюють ситуації, в яких люди повинні бруднити кров'ю свої руки. Наприклад, солдат повинен подолати перешкоду, піднімаючись на стіну. Коли йому вдається дістатися до верхньої її частини і схопитися за край, він виявляє, що вона слизька і в'язка від крові. У нього є вибір - або зістрибнути вниз і поламати ноги (а, можливо, й шию), або вхопитися міцніше обома руками, спертися підборіддям об забруднене підвіконня, змінити захоплення, підтягнутися і вскочити у вікно. Солдат спецназу не падає. Він підтягується вгору і, весь вимащений кров'ю, хрипко кричачи, продовжує свій шлях далі й далі.

Пізніше у програму вводяться напівжартівливі вправи, такі як: спіймати вагітну кішку, розкрити їй живіт лезом бритви і підрахувати скільки в неї кошенят. Це не така вже легка вправа, як може здатися спочатку. У солдата немає рукавичок, кішка дряпається, а допомогти йому нікому. Як інструмент йому дозволяється використовувати тільки тупе, поламане лезо бритви або бритву, і він легко може порізати собі пальці.

Процес привчання спецназівців до вигляду і присутності крові не має кінцевої мети перетворити їх на садистів. Просто кров є рідиною, з якою їм доведеться працювати у воєнний час. Солдат спецназу не повинен боятися червоної рідини. Хірург постійно працює з кров'ю, як і м'ясник. Що буде, якщо хірург або м'ясник стануть раптом боятися виду крові?

Кожен радянський солдат, де б він не служив, повинен вміти бігати, точно стріляти, утримувати свою зброю в чистоті й порядку і виконувати накази своїх командирів точно і швидко, не задаючи зайвих запитань. Якщо хтось проходить бойову підготовку в радянських військах, він засвоює, що для всіх родів військ є спільні стандарти військових дій у деяких умовах. Це створює враження, що підготовка в Радянській Армії однакова для будь-яких однакових умов. Це не зовсім правильно. В армії є безліч стандартних вимог до офіцерів і солдатів. Тим не менше, кожен Радянський військовий округ і кожна група сил діє в умовах, які унікальні для них. Війська Ленінградського Військового округу змушені діяти в різких північних умовах та їх підготовка проводиться в лісах, болотах і тундрі при арктичному кліматі. Війська Кавказького Військового округу повинні діяти у високих горах, тоді як і війська Прикарпатського й Уральського Військових округів змушені діяти в горах середньої висоти. При цьому, в Прикарпатському Військовому окрузі м'який європейський клімат, тоді як в Уральському окрузі він різко відрізняється: жорсткий, з дуже жарким літом і дуже холодною зимою.

У кожному військовому окрузі та групі сил є командувач, начальник штабу і начальник розвідки, які головою відповідають за бойову готовність військ, що знаходяться під їх командуванням. Але кожен округ має специфічного противника і своє власне (хоча й абсолютно таємне) завдання на виконання в разі війни, а також свою власну окрему роль у планах Генерального Штабу.

Однією з причин, чому підготовка ведеться на саме тут, є те, що кожен прикордонний округ і група сил має, як правило, такі ж природні умови, як і на територіях, де їм доведеться воювати. Умови в Карелії дуже слабо відрізняються від таких у Норвегії, Швеції або Фінляндії. Якщо війська Прикарпатського військового округу перетинають кордон, вони виявлять, що знаходяться в країні з високими суворими горами, схожими на ті, де вони постійно знаходяться. А якщо радянські війська в Німеччині перетинають кордон, навіть якщо й будуть невеликі відмінності в місцевості та кліматі, вони все одно будуть як і раніше в Німеччині.

Спецназ сконцентрований на цьому рівні фронтів і армій. Щоб бути впевненим, що підготовка спецназу виконується в умовах якомога більш наближених до тих, в яких війська будуть діяти, в даний час бригади спецназу мають спеціальні навчальні центри. Наприклад, природні умови Прибалтійського Військового округу дуже схожі на такі в Данії, Бельгії, Нідерландах, Північній Німеччині та Франції. Гори Алтаю зовсім схожі з Французькими Альпами. Якщо війська треба навчати для дій на Алясці та в Канаді, то Сибір є ідеальним вибором, тоді як для дій в Австралії підрозділи спецназу необхідно тренувати в Казахстані. Бригади спецназу мають свої навчальні центри, але будь-яка бригада (або інша бойова одиниця спецназу) може в будь-який момент отримати наказ діяти в чужому навчальному центрі, що належить іншій бригаді. Наприклад, під час маневрів «Двіна» підрозділи спецназу з Ленінградського, Московського і Північно-Кавказького військових округів були перекинуті до Білорусії для дій у незнайомих для них умовах. Різниця в умовах була особливо сильною для підрозділів, перекинутих з Північного Кавказу.

Ці перекидання обмежуються, в основному, військами внутрішніх військових округів. Вважається, що війська, які вже розташовані в Німеччині, Чехословаччині і Північно-Кавказькому Військових округах будуть залишатися там за будь-яких обставин, і краще їх повністю навчати діям у цих умовах без руйнівних зусиль з навчання для кожного виду обстановки. «Універсальне» навчання необхідно для військ внутрішніх округів - Сибірського, Уральського, Середньоволзького, Московського і деяких інших, які в разі війни будуть переключені на кризові точки. Забезпечується навчання також і професійних спортсменів. Кожен з них постійно бере участь у змаганнях і подорожує по всій країні від Владивостока до Ташкента і від Тбілісі до Архангельська. Такі подорожі самі по собі грають важливу роль у навчанні. Професійні атлети стають психологічно підготовленими до дій у будь-якому кліматі та будь-якій обстановці. Подорожі за кордон, особливо подорожі в ті країни, в яких йому доведеться діяти в разі війни, надають величезну допомогу в ламанні психологічних бар'єрів і роблять спортсмена готовим для дій у будь-яких умовах.

Підрозділи спецназу часто втягуються в маневри різних рівнів і з різними учасниками. Їх головним «супротивником» на навчаннях є війська МВС, міліція, прикордонні війська КДБ, війська КДБ, мережі урядових комунікацій і звичайні підрозділи збройних сил.

Під час війни війська КДБ і МВС передбачається використовувати для дій проти національних визвольних рухів усередині Радянського Союзу, найбільш небезпечним з яких вважають Російський рух проти СРСР. (В останній війні він складався з росіян, які створили найбільш потужну антикомуністичну армію - РОА). Український рух опору також вважається дуже небезпечним. Партизанські операції будуть неминуче проводитись у балтійських країнах і на Кавказі, в інших місцях. Війська КДБ і МВС, які не управляються Міністерством Оборони, озброєні вертольотами, морськими суднами, танками, артилерією і бронемашинами, і досвід, отриманий ними від дій проти спецназу є для них виключно цінним. Але начальство ГРУ виявляє ентузіазм, приєднуючись до маневрів, зі своїх причин. Якщо спецназ роками має досвід дій проти таких могутніх суперників, як КДБ і МВС, ефект його дій проти менш сильних опонентів тільки посилиться.

Під час навчань КДБ і МВС (разом з військовими підрозділами Радянської Армії, які повинні самі себе охороняти) використовують проти спецназу цілу гаму різноманітних способів захисту, від тотального контролю радіокомунікацій до електронних датчиків, від літаків-мисливців, забезпечених останнім обладнанням, до собак, які винюхують і використовуються у величезних кількостях.

Крім дій проти реальних радянських військових цілей, підрозділи спецназу проходять курс навчання в навчальних центрах, де з високою точністю відтворюються умови і атмосфера району, в якому вони ймовірно будуть воювати. Для позначення «противника» використовуються моделі ракет «Плутон», «Першинг» і «Ленс», а також «Міраж-VI», «Ягуар» та інших озброєних атомною зброєю засобів. Є там також артилерія для стрільби ядерними снарядами, спеціальні типи автомобілів, що використовуються для перевезення ракет, боєголовок тощо.

Групи спецназу повинні подолати безліч ліній охорони, і кожна група, спіймана охороною, є суб'єктом для обробки, яка достатня груба, щоб вибити з людей будь-яке бажання бути спійманими в майбутньому, хоч на навчаннях, хоч у справжньому бою. У солдата спецназу постійно тільки одна думка в голові, вбита в нього, що опинитися бранцем гірше, ніж померти. У той же час його вчать, що його цілі благородні. Перш за все, якщо його ловлять на навчаннях, то сильно б'ють, потім йому показують архівний фільм, знятий у концентраційних таборах Другої Світової Війни (ці фільми дійсно набагато страшніші за те, що з ними роблять на маневрах), потім його відпускають, але в разі повторного попадання в полон все знову повторюється. Це розраховано на те, щоб за дуже короткий час у солдата розвинулася дуже сильна негативна реакція на думку стати бранцем, і, звичайно, що смерть - благородна смерть в розумінні спецназу — є переважною.

Одного разу, після моєї втечі на Захід, я був присутній на великих військових маневрах, в яких брали участь армії багатьох західних країн. Звичайна військова підготовка справила на мене дуже приємне враження. Зокрема, мене вразило вміння, я б навіть сказав, майстерність, з яким підрозділи маскувалися. Військове обладнання, танки та інші транспортні засоби, бронетранспортери були пофарбовані чомусь, щоб не відбивати світла; кольори були розумно підібрані і маскувальне забарвлення було виконане так, що було важко розгледіти машину навіть з короткої дистанції, її лінії зливалися з навколишнім оточенням. Але кожна армія зробила одну величезну помилку при маскуванні деяких машин, які мали величезні білі кола і червоні хрести, намальовані на їх боках. Я пояснив західним офіцерам, що білий і червоний кольори дуже добре помітні на відстані, і краще б використовувати зелену фарбу. Мені сказали, що машина з червоним хрестом призначені для перевезення поранених, що я і так добре знав. «Це вагомий аргумент - сказав я - для того, щоб прибрати хрести або зробити їх значно меншими. Будьте людьми. Ви перевозите поранених і повинні їх охороняти усіма способами. Так охороняйте їх! Заховайте їх. Переконайтеся, що комуністи не зможуть їх побачити.»

Заперечення тривали, і в той день я нікого не переконав. Пізніше інші західні офіцери намагалися пояснити мені, що я просто ігнорую міжнародну угоду щодо їхніх справ. Вам не дозволять стріляти в машини з червоним хрестом. Але, щодо мене, то радянський солдат не підозрює про ці угоди. Це великий хрест намальований на них для того, щоб радянський солдат міг його побачити і не стріляти по них. Але радянський солдат знає тільки те, що червоний хрест означає щось медичне. Ніхто навіть не подумає про те, щоб сказати йому що не можна стріляти по червоному хресту.

Я дізнався про це дивне правило, що по червоних хрестах не можна стріляти, зовсім випадково. Коли я був ще радянським офіцером, я прочитав книжку про фашистських військових злочинців, і серед висунутих їм звинувачень було твердження, що нацисти іноді стріляли по машинах і поїздах, що несли червоний хрест. Мені це здалося дуже цікавим, оскільки я не міг зрозуміти - чому такі дії вважаються злочином. Була війна, і одна сторона намагалася знищити іншу. Чому ж поїзди і машини з червоними хрестами треба відрізняти від інших машин противника?

Я знайшов відповідь на це питання абсолютно незалежно, але не в радянських інструкціях. Можливо, там і є відповідь на це питання, але прослуживши в Радянській Армії багато років і пройшовши через дюжину іспитів різного рівня, я ніколи не стикався з яким-небудь посиланням на правило, що солдат не може стріляти по червоному хресту. На навчаннях я частенько запитував моїх командирів (деякі з них дуже високих звань) у дуже провокаційній манері, що трапиться, якщо раптово з'явиться ворожий транспортний засіб з червоним хрестом. Мені завжди відповідали з деяким замішанням. Радянський офіцер дуже високого рангу, який закінчив пару академій, не міг зрозуміти, в чому буде різниця, якщо там буде червоний хрест. Радянському офіцеру ніколи не пояснювали його повного значення. Я ніколи не турбував цими питаннями жодного з моїх підлеглих.

Я закінчив Військової-дипломатичну академію, і непогано. Під час навчання я уважно слухав усі лекції і завжди чекав, що хтось із моїх вчителів (багато з них в чині генерала з багаторічним досвідом міжнародних відносин) що-небудь скаже щодо червоного хреста. Але дізнався лише, що організація Міжнародний Червоний Хрест розташована в Женеві, прямо навпроти Постійного Представництва СРСР в ООН, і що ця організація, як і деякі інші міжнародні організації, може бути використана офіцерами радянських розвідувальних служб в якості прикриття їхньої діяльності.

Так кому ж роблять краще армії Заходу, малюючи цей величезний червоний хрест на своїх санітарних машинах? Спробуйте намалювати червоний хрест у себе на спині та грудях, а потім взимку піти в ліс. Невже ви думаєте, що червоний хрест врятує вас від атаки вовків? Звичайно ж ні. Вовки не знають ваших законів і не розуміють ваших символів. Так чому ж ви використовуєте символ, який для противника нічого не означає?

Під час останньої війни комуністи не поважали міжнародні конвенції та угоди, але деякі з їхніх супротивників, з багатовіковою культурою і відмінними традиціями, об'єктивно зазнали невдачі, поважаючи міжнародні закони. З того часу Червона Армія використовує знак червоного хреста, невеликих розмірів, як знак, що говорить її солдатам, де знаходиться госпіталь. Потрібно, щоб червоний хрест був видимим тільки своїм людям. Червона Армія не вірить в добру волю ворога.

Міжнародні угоди та конвенції ніколи й нікого не врятують від нападу. Пакт Молотова-Рібентропа - прямий тому приклад. Він не захистив Радянський Союз. Але якби Гітлер спробував вдертися на Британські острови, то пакт не захистив би й Німеччину. На цю тему Сталін висловився абсолютно відкрито: «Війна може змінити всі угоди будь-якого виду зверху донизу» («Правда», 15 вересня, 1927).

Радянське керівництво і радянська дипломатична служба підберуть філософське обґрунтування своєї позиції з будь-яких угод. Якщо хтось довіряє друзям, то необхідності в договорах немає; друзі не потребують угод для того, щоб покликати на допомогу. Якщо ж хто-небудь слабкіший, ніж його противник, то угода, взагалі, марна. А якщо хтось сильніший, ніж його противник, то який сенс дотримуватися угоди? Міжнародні договори є всього лише інструментом політики і пропаганди. Радянське керівництво і Радянська Армія не вірять ніяким договорам, вірячи тільки в силу, яка стоїть позаду цих договорів.

Тому величезний червоний хрест на військовому транспортному засобі є всього лише символом наївності й довіри Заходу протоколам, параграфам, підписам і печаткам. Коли західні дипломати підписували ці домовленості, вони повинні були наполягти, щоб Радянський Союз, теж їх підписав, роз'яснив би своїм солдатам, офіцерам і генералам, що ці домовленості містять, і включив би у свої офіційні інструкції спеціальні параграфи, що забороняють відповідні дії на війні. Тільки після цього може бути якийсь сенс у величезних червоних хрестах.

Червоний хрест є лише поодиноким прикладом. Необхідно постійно пам'ятати, те, на чому завжди робив наголос Ленін: Диктатура покладається на силу, а не на закон. «Наукова концепція диктатури означає нічим не обмежене насильство, без законів і не стримуване абсолютно ніякими правилами, і засноване тільки на силі.» (Ленін, том.25, с.441).

Спецназ є одним зі знарядь диктатури. Його військова підготовка просякнута лише однією ідеєю: знищити ворога. Ця мета не є суб'єктом жодних дипломатичних, юридичних, етичних чи моральних обмежень.

Розділ 11

В тилу ворога: Тактика спецназу

Перш ніж підрозділам спецназу почати діяти в тилу противника, вони повинні туди потрапити. Радянське вище командування має вибір: або послати війська спецназу в тил противника перед початком війни, або послати їх туди після того, як війна розв'язана. У першому випадку ворог може їх виявити, зрозуміти що війна вже почалася і, ймовірно, натиснути кнопки старту ядерної війни - випередивши Радянський Союз. Але якщо війська спецназу будуть надіслані після початку війни, то може бути занадто пізно. Противник може вже активізувати свої ядерні можливості, після чого, вже не буде чого робити в тилу ворога - ракети будуть в польоті на радянську територію. Однією з потенційних розв’язок цієї дилеми є те, що краще буде, якщо невеликі загони спецназу - професійні спортсмени - проникнуть до початку війни, вживаючи надзвичайні заходи для того, щоб не бути розкритими, в той час як стандартні підрозділи проникають у тил противника після початку війни.

У кожному радянському посольстві є дві таємні організації - резидентура КДБ і резидентура ГРУ. Посольство і резидентура КДБ охороняються офіцерами прикордонних військ КДБ, але там, де резидентура ГРУ містить більше десяти офіцерів, вона має свою власну внутрішню охорону зі спецназу. Перед початком війни, в деяких випадках за кілька місяців, кількість офіцерів спецназу в радянському посольстві може значно збільшитися, і практично весь допоміжний персонал посольства (виконувачі обов'язків охорони, прибиральників, радіооператорів, кухарів і механіків) буде представлений спецназівськими спортсменами. Разом з ними, в посольстві можна буде знайти жінок-спортсменок, як «дружин». Схожі зміни у штаті можуть має місце в багатьох інших радянських установах: в консульстві, торгових представництвах, чиновниках «Аерофлоту», «Інтуристу», ТАРС, Агентства «Новини» і тому подібне.

Переваги такого рішення очевидні, але є і небезпеки. Головна небезпека полягає в тому, що ці нові терористичні групи розміщуються прямо в центрі столиці держави, дуже тісно до урядових офісів і підозрілих установ. Але за кілька днів, ймовірно навіть годин перед початком війни, можна обережно увійти в контакт з агентом мережі спецназу і почати реальну війну в самому центрі, використовуючи вже приготовані укриття.

Частково підтримка прийде від інших груп спецназу, які тільки прибули в країну під виглядом туристів, спортивних команд і різних делегацій. А в найостанніший момент велика група бійців може раптово з'явитися з літаків «Аерофлоту», кораблів у портах, поїздів і радянського далекобійного транспорту («Совтрансавто»). Одночасно можуть бути таємно висаджені війська спецназу з радянських підводних човнів і надводних кораблів, як військових, так і торгівельних. (Невеликі рибальські судна є відмінним засобом для перевезення спецназу. Вони дійсно проводять довгий час у прибережних водах чужоземних держав і не викликають підозри, тому спецназівські групи можуть провести тривалий час на борту і легко повернутися додому, якщо не отримають наказу до висадки). У критичний момент, після отримання сигналу, вони можуть висаджуватися на узбережжя, використовуючи акваланги і невеликі човни. Групи спецназу, які прибули з «Аерофлотом», можуть застосувати таку ж тактику. У період напруженості може бути введена система регулярного спостереження. Це означає, що серед пасажирів кожного літака знаходитиметься група командос. Прибувши в призначений аеропорт і не отримавши сигналу, вони можуть залишитися за кордоном на літаку і повернутися назад наступним рейсом (літак вважається частиною території тієї держави, якій він належить, і пілотська кабіна і салон літака не є об'єктом чужоземного огляду). Наступного дня зробить подорож інша група, і так далі. В один із днів прийде сигнал, група покине літак і почне воювати прямо в головному аеропорту країни. Її головне завдання полягає в захопленні аеропорту, щоб допомогти новій хвилі військ спецназу або повітряно-десантних підрозділів (ВДВ).

Добре відомо, що «звільнення» Чехословаччини в серпні 1968 року почалося з прибуття в аеропорт Праги радянських військово-транспортних літаків з військами ВДВ на борту. Повітряно-десантним військам не знадобилися парашути: літаки просто приземлилися в аеропорту. Перед вивантаженням військ був момент, коли і літак, і його пасажири були повністю беззахисні. Ризикувало радянське вище командування? Ні, оскільки в той час, коли літаки приземлялися, Празький аеропорт вже був повністю паралізований групою «туристів», які прибули раніше.

Групи спецназу можуть з'явитися на території противника з території нейтральних держав, очікуючи там умовного сигналу або спочатку обумовленого часу. Однією з переваг цього є те, що противник не стежить за своїми кордонами з нейтральними державами так ретельно, як за кордонами з комуністичними країнами. Прибуття групи спецназу з нейтральної країни може пройти непоміченим як для противника, так і для самої нейтральної держави.

Але що трапиться, якщо групу розкриють на нейтральній території? Відповідь проста: Групу введуть в дію так само, як на ворожій території - буде втеча, вбивство свідків, використання сили і підступності, щоб зупинити переслідувачів. Буде зроблене абсолютно все, щоб переконатися, що ніхто з цієї групи не потрапив у руки переслідувачів і не залишив ніяких ознак того, що група належала збройним силам СРСР. Якщо групу захоплює влада нейтральної держави, радянська дипломатія має величезний досвід і деякі добре відпрацьовані контрзаходи. Вона може визнати свою помилку, принести офіційні вибачення і запропонувати компенсацію за будь-яку заподіяну шкоду; вона може заявити, що ця група заблукала і думала, що вона вже на ворожій території, або можна звинуватити нейтральну державу в навмисному захопленні групи членів Радянських Збройних Сил на радянській території з провокаційними намірами, і зажадати офіційних пояснень, вибачень і компенсації, супроводжуючи це відкритими погрозами.

Досвід показує, що цей останній спосіб є найбільш надійним. Читачеві не слід від цього відмахуватися. На початку грудня 1939 року в радянських офіційних публікаціях писалося, що війна з Фінляндією була почата для того, щоб встановити там комуністичний режим, і вже був сформований комуністичний уряд «Народної Фінляндії». Тридцять років по тому, радянські маршали писали, що це зовсім не так: Радянський Союз просто оборонявся. Війна проти Фінляндії, яка почалася з «відбиття Фінської агресії» (Маршал К.А.Мерецков "На службі народові", 1968), і навіть як «здійснення плану по захисту наших кордонів» (Маршал А.М.Василевский "Справа всього життя", 1968).

Радянський Союз завжди винен: він тільки відбиває віроломних агресорів. На чужій території.

Основний спосіб доставки головних сил спецназу в тил ворога після початку війни - це викидання їх на парашутах. Протягом своєї дворічної служби кожен спецназівський солдат здійснює тридцять п'ять-сорок стрибків з парашутом. Професіонали й офіцери спецназу мають набагато більший досвід парашутних стрибків: деякі мають тисячі стрибків на своєму рахунку.

Парашут не є зброєю або способом транспортування. Він просто діє як фільтр, через який пройдуть безстрашні солдати, а боягузливі - ні. Радянський уряд витрачає величезні суми на розвиток парашутного спорту. Він є основною базою, з якої створюються повітряно-десантні війська і спецназ. 1 січня 1985 року Міжнародна авіаційна федерація зафіксувала шістдесят три світові рекорди у стрибках з парашутом, з яких сорок вісім встановлені радянськими спортсменами (тобто Радянською Армією). Радянський військовий спортсмен Юрій Баранов був першою у світі людиною, яка вчинила більше 13 000 стрибків. Серед радянських жінок чемпіон за кількістю стрибків - Олександра Швачко - вона зробила 8200 стрибків. Парашутний психоз триває.

У мирний час військово-транспортні літаки використовуються для здійснення парашутних викидань. Але робиться це більше для того, щоб не допускати поширення самого факту існування спецназу. У воєнний час військові транспортувальники будуть використовуватися для викидання груп спецназу тільки у виняткових випадках. Для цього існує дві причини. По-перше, весь флот військово-транспортних літаків буде задіяний для перекидання повітряно-десантних військ (ВДВ), яких величезна кількість. Крім того, військова авіація буде змушена виконувати інші важкі завдання, такі як перекидання військ всередині країни з бездіяльних, менш важливих секторів, в області, де відбувається основна боротьба. По-друге, більшість військових транспортників є величезними літаками, створеними для перевезення людей і озброєнь у великих масштабах, які не підходять для цілей спецназу. Спецназ потребує невеликих літаків, які є невеликими цілями і перевозять не більше двадцяти - тридцяти осіб. Вони також повинні бути здатними літати дуже низько, не створюючи багато шуму. У деяких випадках потрібні навіть менші літаки, що беруть вісім - десять, або ще менше - три - чотири парашутисти.

Проте, офіційна назва «цивільна авіація», що є джерелом більшості транспортних засобів для спецназу у воєнний час, є у своїй основі неправильною. Міністр цивільної авіації носить, цілком офіційно, звання головного маршала Військово-Повітряних Сил. Його заступники носять звання генералів. Весь льотний персонал «Аерофлоту» має звання офіцерів резерву. У разі війни «Аерофлот» просто змішається з Радянськими Військово-Повітряними Силами, а офіцери резерву стануть офіцерами регулярної армії з тими ж званнями.

Є більш, ніж достатньо невеликих літаків для транспортування і забезпечення підрозділів спецназу. Кращими з них є «Як-42» і «Як-40», дуже маневрені, надійні, малошумні літаки, здатні літати на дуже низьких висотах. Вони мають одну дуже важливу конструкційну особливість - завантаження і вивантаження пасажирів відбувається через люк у задній частині днища літака. При необхідності кришка люка може бути відкрита, даючи вихід парашутистам, як і у військово-транспортному літаку, що дозволяє викидати їх абсолютно безпечно. Іншим літаком, який має важливі особливості для спецназу, є "Ан-72" - точна копія американського "YC-14", креслення якого були вкрадені шпигунами ГРУ.

Але як можуть парашутисти спецназу використовувати звичайний цивільний реактивний літак, з пасажирським входом та виходом через бічні двері? Двері не можуть бути відкриті в польоті. А якщо їм зробити відкривання всередину, замість відкривання назовні, то це буде дуже небезпечно для покидання літака парашутистом, оскільки потік повітря може притиснути людину спиною до боку літака. Його може вбити або від удару, яким його відкине назад до літака, або внаслідок перешкод відкриттю парашута.

Проблема вирішена за допомогою дуже простого пристосування. Двері зроблені з відкриттям всередину, а широка труба, зроблена з міцного, гнучкого синтетичного матеріалу дозволяє вибиратися назовні. Вибираючись з дверей, парашутист виявляється в подобі триметрового коридору, по якому він ковзає вниз, так що вийшовши з літака, він виявляється дещо нижче і збоку від фюзеляжу.

Варіації цього пристрою були вперше використані на військово-транспортних літаках «Іл-76». Важке обладнання повітряно-десантних військ було скинуто через величезних хвостовий люк, тоді як в той же самий час люди покидали літак через гнучкі «рукави» збоку. Захід не надав значення цьому простому і дуже розумному винаходу. Його важливість полягає не тільки в тому, що час викидання радянських парашутистів з військово-транспортних літаків значно зменшується, одночасно з тим, що кожне викидання безпечніше і краще концентроване при посадці. Це означає ще, що практично будь-реактивний цивільний літак може тепер бути використаним для викидання повітряно-десантних військ.

Викидання підрозділів спецназу може виконуватися в будь-який час дня і ночі. Будь-який час має свої переваги і свої недоліки. Ніч - союзник солдата спецназу, коли поява групи спецназу в тилу ворога може взагалі залишитися непоміченою. Навіть якщо противник знає про висадку групи спецназу, то вночі завжди нелегко організувати повноцінний пошук, особливо коли місце висадки невідоме, а іноді й недоступне, якщо є ліси, пагорби або гори з кількома дорогами і без наявності військ у даній точці.

Зрозуміло, що вдень менше нещасних випадків при приземленні, але приземлення буде помічене. Добре продумане приземлення вдень може іноді застосовуватися з тієї простої причини, що противник не очікує такого нахабства в цей час доби.

У багатьох випадках викидання буде здійснене рано вранці, поки ще світять зірки і не зійшло сонце. Це дуже добрий час, якщо знадобиться викидання великої кількості солдатів, які, як передбачається, відразу ж вступлять у бій і виконають завдання шляхом по-справжньому раптової атаки. В цьому випадку вище командування зробить все можливе, щоб бути впевненим, що ці групи мають якомога більше денного часу для активних дій у перший, найбільш важливий день їх місії.

Але улюбленим часом викидання для кожного солдата спецназу є захід. Політ розрахований так, що викидання парашутистів виконується в останні хвилини перед настанням темряви. Приземлення відбувається в сутінках, коли світла ще досить для того, щоб уникнути приземлення на шпиль церкви або на телеграфний стовп. Через півгодини згусла темрява сховає людей і в них буде ціла ніч попереду, щоб покинути зону приземлення і замести сліди.

На своїй території спецназ має стандартну військову структуру: відділення, взвод, рота, батальйон, бригада; або відділення, взвод, рота, полк (Див. Додаток про точну організацію спецназу на різних рівнях). Така організація спрощує контроль, управління і бойову підготовку спецназу. Але ця структура не може бути використана на території противника.

Проблема полягає, по-перше, в тому, що кожна операція спецназу індивідуальна і не схожа на іншу; план виробляється для кожної операції, він не схожий на інший. Кожна операція тому вимагає організації військ не за стандартом, а стосовно даного плану.

По-друге, перебуваючи на ворожій території, підрозділ спецназу безпосередньо пов'язаний з головними штабами, щонайменше зі штабами всіх родів військ або танкової армії, а накази отримує в більшості випадків прямо від Генерального Штабу. Дуже довгий ланцюжок командування просто не потрібен.

При операціях використовується проста і гнучка система командування. Організаційною одиницею спецназу на території противника, як відомо, офіційно є розвідувальна група спецназу (РГСН). Група формується перед початком операції і може містити від двох до тридцяти осіб. Вона може діяти незалежно або як частина загону (РОСНО), в якому від тридцяти до 300 і більше людей. Загін має групи різного розміру для різних цілей. Назви «загін» і «група» використовуються обдумано, щоб підкреслити природу підрозділів. Під час проведення операції групи можуть залишати загін і знову до нього приєднуватися, а кожна група може розбиватися на декілька більш дрібних груп або знову з'єднуватися з іншими в одну велику групу. Кілька великих груп можуть з'єднатися й утворити загін, який у будь-який момент може знову розділитися. Весь цей процес зазвичай планується перед початком операції. Наприклад: викидання може бути здійснене маленькими групами, скажімо, по п'ятнадцять осіб у кожній. На другий день операції (Д +1) вісім груп повинні з'єднатися в загін для об'єднаного нападу, тоді як решта діють незалежно. На Д +2 дві групи залишають загін, щоб утворити основу для нового загону, й інші шість груп з'єднуються з другим загоном. На Д +5 перший загін розпадається на групи і на Д +6 поділяється друга група, і так далі. Перед початком операції кожну групу інформують, де й коли зустрічатися з іншими групами і що робити у випадку, якщо рандеву не відбудеться.

Приземлившись на території противника, спецназ може відразу ж вступити в бій. За інших обставин він сховає спорядження, в якому більше немає необхідності - човни, парашути, і т.д., закопавши їх у землю або втопивши у воді. Дуже часто місце висадки потім мінують. Міни закладаються там, де закопане непотрібне спорядження. Зона також обробляється однією з численних речовин, які відбивають у собак нюх. Після цього група (будь-якого розміру) буде розбита на маленькі підгрупи, які швидко розійдуться в різних напрямках. Зустріч підгруп відбудеться пізніше в заздалегідь обумовленій точці або, якщо неможливо, в одному з кількох інших місць, які визначені заздалегідь.

Точка висадки зазвичай є першим місцем, де бувають нещасні випадки. Незважаючи на гарну парашутну підготовку часто бувають пошкодження і перелами ніг, а коли викидання здійснюється в незнайомому місці, в повній темряві, ймовірно, в тумані, над лісом чи горами, вони неминучі. Навіть підготовлене місце містить свої небезпеки. Закони спецназу прості та легкі для розуміння. У випадку серйозного пошкодження командир не може взяти людину з собою: зробивши це, мобільність групи зменшиться і може привести до провалу місії. Але командир не може також і залишити пораненого. Відповідно, приймається просте і логічне рішення - вбити пораненого. Спецназ має дуже гуманний засіб для умертвіння поранених солдат - потужний наркотик, відомий серед солдатів як «Блаженна Смерть». Ін'єкція цього наркотику припиняє біль і швидко викликає стан блаженної дрімоти. У разі ж, якщо командир з помилкової людяності вирішує взяти пораненого з собою, і це наражає на небезпеку виконання завдання, то заступник командира має наказ убити обох - і пораненого, і командира. Командира прибирають без використання наркотиків. Рекомендується затиснути йому ззаду рот рукою і перерізати ножем горло. Якщо заступник не буде зв'язуватися з командиром у даній ситуації, то після, не тільки командира та його заступника, а й усю групу можуть звинуватити у зраді з усіма наступними наслідками.

Залишаючи місце висадки, групи і підгрупи замітають сліди, використовуючи методи, які відомі століттями: йдуть по воді і камінню, слід у слід і тому подібне. Групи закладають безліч мін після себе і розсипають порошок проти собак.

Після відходу із зони приземлення, і, будучи впевненим що їх не переслідують, командир віддає наказ щодо організації бази та резервної бази, схронів, прихованих від сторонніх очей. Задовго до війни офіцери ГРУ, подорожуючи за кордоном під виглядом дипломатів, журналістів, консулів та інших представників СРСР, підбирають місця, які підходять для заснування баз. Більшість офіцерів ГРУ в цей же час тісно пов'язані зі спецназом, або самі є спецназівцями, або працювали в Управлінні Розвідки округу або групи сил. Вони знають, що потрібно, щоб база була зручна і безпечна.

Бази можуть бути всіх сортів і видів. Ідеальна база повинна бути прихованим місцем під землею, з системою каналізації, проточною водою, запасом їжі, радіоприймачем, щоб дізнаватися місцеві новини, і кількома простими засобами пересування. Я вже описував як агенти спецназу, завербовані на місці, можуть влаштовувати більш удосконалені бази, які б використовувалися професійними групами спортсменів, які виконують особливо важливі завдання. У більшості випадків база буде знаходитися де-небудь у печері або покинутій каменоломні, або в підземному проході міста, або просто в затишному місці в глибині густого лісу.

Група спецназу може залишати на базі все важке спорядження, яке не потрібне в даний момент. Існування навіть менш розвиненої бази дозволяє діяти без необхідності нести весь час спорядження та припаси. Підходи до бази завжди охороняються і стежки до неї мінуються: ближче - звичайними мінами, а на відстані - попереджувальними мінами, які вибухають із сильним шумом і яскравим полум'ям, попереджаючи кожного на базі про наближення небезпеки.

Коли група йде виконувати завдання, зазвичай кілька людей залишаються для охорони бази, вибираючи приховані точки спостереження, з яких за нею спостерігають. У випадку, якщо вона розкрита, охоронці тихо залишають це місце і направляються до резервної бази, залишаючи попередження про небезпеку решті групі в умовленому місці. Основна група, що повертається із завдання спочатку відвідає резервну базу, і тільки потім піде на головну базу. Тут подвійна гарантія: група може зустріти на резервній базі охоронців і таким чином уникнути пастки, з іншого боку, група виявить застережливі сигнали, залишені охоронцями. Воронки від вибухів мін навколо бази також можуть служити попередженням про небезпеку. Якщо ж обстановка стає гіршою і гіршою, то охоронці можуть передати попередження про небезпеку через радіо.

Група спецназу може також мати пересувну базу. Тому вона може діяти вночі, не обтяжена важкою ношею, в той час як охоронці перевозять важке спорядження групи за іншим маршрутом. Щоранку група зустрічається зі своєю мобільною базою. Група поповнює свої запаси, а потім відпочиває або відправляється на іншу операцію, тоді як база рухається в інше місце. Безліч несподіваних місць може використовуватися мобільними базами. Одного разу я бачив базу, яка виглядала просто як купа трави, кинута посередині поля. Солдатські в'юки і спорядження було ретельно замасковані, а людина, що охороняла цю базу, знаходилася за кілометр від неї, також на полі, замаскована травою. Навколо було безліч лощин, зарослих молодими деревцями і кущами. Це було тоді, коли підрозділи КДБ і МВС шукали базу спецназу, а над головою кружляли вертольоти. Нікому не спало на думку, що база може розташовуватися прямо посеред відкритого поля.

В деяких випадках група спецназу може захопити транспортний засіб для перевезення своєї пересувної бази. Це може бути бронетранспортер, тягач або звичайна машина. Якщо ж група залучена в дуже інтенсивні бойові дії, що вимагають частої зміни місць локалізації, тоді ніякої бази не організовується. У разі переслідування група може позбутися всього важкого спорядження, попередньо знявши запобіжники з залишених мін.

Перше, що потрібно зробити при завданні знищити ціль - це виявити її. У переважній більшості випадків операція спецназу включає пошук цілі. Це й зрозуміло, оскільки об'єкти, чиє розташування відоме, і які нерухомі, можуть бути легко і швидко знищені ракетами й літаками. Але величезна кількість цілей в сучасному бою є рухомими. Напередодні війни або відразу ж після її початку урядові служби переїжджають зі столиці держави на таємні командні пункти, чиє розташування відоме дуже малій кількості людей. У дію вводяться нові комунікаційні центри і лінії. Авіацію прибирають зі стаціонарних аеродромів і розосереджують по обладнаних польових аеродромах, у місцях невідомих противнику. Безліч ракетних установок переміщаються в нові замасковані та з ретельною охороною місця. Війська і штаби також переміщуються.

У цій обстановці пошук цілей для спецназу набуває найголовнішого значення. Зуміти виявити об'єкт особливої важливості, ідентифікувати його, знати, як відрізнити справжню ціль від неправдивої, стають для спецназу найважливішими завданнями, навіть більш важливими, ніж знищення цих об'єктів. Будучи одного разу виявленою, ця ціль може бути знищена іншими силами - ракетами, авіацією, моряками, повітряно-десантними військами. Ціль же, яка не розкрита,- не може бути знищена ніким.

Оскільки розпізнавання цілей є найбільш важливим завданням спецназу, він не може бути окремою і незалежною організацією. Він може виконувати це завдання, тільки якщо спирається на всі ресурси ГРУ, і тільки якщо він може використовувати інформацію, отриману від агентів і від усіх самих різних видів розвідки - супутників, авіації, військово-морських сил, електронної розвідки тощо.

Кожен вид розвідки має свою гарну і погану сторони. Повна картина того, що відбувається, може бути отримана тільки при використанні всіх видів розвідки в тісній взаємодії одного виду з іншими, що компенсують слабкі сторони, з використанням переваг інших видів.

Кожен офіцер, який працює в розвідці, використовує спецназ тільки там, де його використання принесе найкращий результат. Посилаючи групу спецназу у ворожий тил, він вже знає досить багато про противника з інших джерел. Він точно знає, що потрібно шукати цьому підрозділу і приблизно де. Інформація отримана групами спецназу (іноді фрагментарна і неточна) може, в свою чергу, мати виняткову важливість для інших видів розвідки і бути відправною точкою для більш уважної роботи в цій галузі для агентів та інших служб.

Тільки при об'єднанні всіх сил і ресурсів можливо розкрити плани і наміри противника, силу та організацію його військ і нанести йому поразку.

Але давайте повернемося до командира групи спецназу, яка, прямуючи в конкретне місце, вже добре знає цю зону, особливо важливі об'єкти, які там можуть бути виявлені та навіть їх приблизне місце. Ця інформація (або той обсяг її, який має до нього відношення) повідомляється командиру групи і його заступнику. Група обережно висаджується, ховає свої сліди, обладнує базу і починає пошук. З чого слід почати?

Є різні надійні та апробовані методи. Кожен об'єкт особливої важливості повинен мати центр зв'язку та лінії комунікацій, що ведуть до нього. До групи можуть включити експертів з радіорозвідки. Давайте не будемо забувати, що спецназ - це 3-й Відділ, а радіорозвідка - це 5-й Відділ одного і того ж Управління (Другого) в штабі кожного фронту, флоту, групи сил і військового округу. Спецназ і радіорозвідка дуже тісно пов'язані і часто допомагають один одному, аж до включення експертів з радіорозвідки в групи спецназу. Стеження за радіопередачами в зоні розташування важливих об'єктів дає можливість досить точно визначити їх розташування.

Але можна виявити об'єкт і без допомоги радіорозвідки. Напрямок приймальних і передавальних антен тропосферного зв'язку, радіозв'язку та інших ліній зв'язку забезпечують величезною кількістю інформації щодо положення кінцевих точок цих ліній. Це, в свою чергу, веде нас прямо до командних пунктів та інших об'єктів величезної важливості.

Іноді перед початком пошуку командир групи буде вирішувати по карті, де, на його думку, найбільш ймовірно розташування даних об'єктів. Його група буде обстежувати ці зони перш за все.

Якщо цілі перемістили, то під спостереження потраплять дороги, мости, тунелі та гірські перевали.

Пошук конкретної цілі може виконуватися одночасно декількома групами. В цьому випадку командувач офіцер ділить територію пошуку на сектори, в кожному з яких діє одна група.

Кожна група, що досліджує сектор, зазвичай розходиться в довгу лінію з відстанню в десятки, а іноді й сотні метрів між кожною людиною. Кожна людина рухається за компасом, намагаючись триматися в межах видимості своїх сусідів. Вони просуваються в повному мовчанні. Вони вибирають відповідні точки для спостереження і ретельно обстежують площу перед собою, і якщо нічого не виявляють, то рухаються до наступного схрону. Таким способом відносно маленькі групки добре навчених солдатів можуть тримати під наглядом досить широкі простори. На відміну від розвідки, що проводиться з космосу чи з повітря, спецназ може вийти прямо на об'єкти і спостерігати за ними не згори, а з землі. Досвід показує, що обдурити спецназівця фальшивими об'єктами набагато важче, ніж людину, що працює на станції електронної розвідки чи експерта з розшифрування знімків, зроблених з повітря або з космосу.

Останнім часом групи спецназу почали більш широко використовувати електронні апарати для пошуку своїх цілей. Зараз вони носять кишенькові радари, інфрачервоне і акустичне обладнання, прилади нічного бачення тощо. Але які б нові електронні пристрої не винаходилися, вони ніколи не замінять найпростішого і найбільш випробуваного способу пізнавання місця розташування важливих об'єктів: допиту полонених.

Можна стверджувати, що не кожен бранець погодиться відповідати на поставлені йому запитання, чи що деякі полонені будуть відповідати на питання, що задаються спецназом, але давати неправильні відповіді і, тим самим, введуть допитувача в оману. На це моя відповідь категорична. Кожен відповість на питання спецназу. Винятків немає. Мене запитували, наскільки довго може протриматися дуже сильна людина проти допиту спецназу. Відповідь: одну секунду. Якщо ви цьому не вірите, то просто проведіть наступний дослід. Нехай один з ваших друзів, хто вважає, що в нього сильний характер, напише на шматочку паперу число, відоме тільки йому і запечатає цей листок в конверт. Потім прив'яжіть його до стовпа або дерева і запитайте його, яке число. Якщо він відмовиться відповідати, пиляйте його зуби великим напилком і рахуйте час. Отримавши відповідь, відкрийте конверт і переконайтеся, що він назвав вам число, записане на папері. Я гарантую, що відповідь буде правильною.

Провівши такий експеримент, ви отримаєте уявлення про один з найбільш м'яких способів допиту людей. Але є й більш ефективні та надійні способи змусити людину говорити. Кожен, хто потрапив у руки спецназу знає, що його збираються вбити. Але люди змушують себе давати правильні й точні відповіді. Вони борються не за своє життя, а за легку смерть. Полонених зазвичай допитують групами з двох або більше осіб. Якщо здається, що один знає менше, ніж інші, то його можуть використовувати для демонстрації тієї теми, на яку їм слід говорити. Якщо допит відбувається в місті, то допитуваному можуть покласти на тіло гарячу праску, просвердлювати йому вуха електродрилем, або відрізати від нього шматочки електропилкою. Пальці в людини надзвичайно чутливі. Якщо допитуваному просто загинати назад палець і кінець пальця розчавлювати, поки відгинаєш, то біль нестерпний. Одним зі способів, що вважаються дуже ефективним, є вид тортури, відомий як «велосипед». Людину зв'язують і кладуть на спину. Шматочки паперу (вати, ганчірки) змочують спиртом, одеколоном тощо, вставляють між його пальцями і підпалюють.

Спецназ відчуває особливу пристрасть до статевих органів. Якщо обстановка дозволяє, використовується старий і простий метод демонстрації сили спецназу. Захоплювачі в полон забивають у стовбур дерева великий клин, потім силою вставляють статеві органи жертви в щілину, що утворилася і вибивають клин. Потім вони проводять допит інших полонених. У той же самий час, для того, щоб зробити їх більш балакучими, використовується головна зброя спецназу - маленька саперна лопатка. Поки спецназ задає питання, лезо лопатки використовується для відрізання вух і пальців, ударів по печінці та виконання цілої програми неприємних операцій над бранцем під час допиту.

Дуже простий спосіб змусити людину говорити - «ковток», добре відомий в радянських концентраційних таборах. Він не вимагає ніякої зброї чи інших інструментів, і якщо його використовувати з перервами, то він не залишає ніяких слідів на тілі жертви. Її кладуть обличчям вниз на землю і його ноги відгинають назад, приводячи п'яти якомога ближче до задньої поверхні шиї. «Ковток» зазвичай змушує прямо відповідати по суті протягом секунд.

Звичайно, кожен метод має свої недоліки. Саме тому командир використовує різні методи одночасно. «Ковток» зазвичай застосовується на ранніх стадіях операції. Негайно після приземлення командир групи спецназу намагається використати один із кровожерливих способів свого арсеналу: відрізання губ у людини бритвою, або ламання його шиї шляхом відкручування голови. Ці способи використовуються навіть якщо бранець явно не має ніякої інформації, поставлена мета - попередити будь-яку можливість того, щоб хтось з групи перейшов до противника. Кожен, включаючи і того, хто не брав участі в тортурах, знає, що після цього у нього немає вибору: він пов'язаний з групою кров'ю і розуміє, що він повинен або вибратися або померти разом з групою. У разі капітуляції він може піддатися таким же тортурам, які тільки що застосували його друзі.

В останні роки КДБ, ГРУ і спецназ мали можливість отримати величезний полігон, на якому випробовувалася ефективність їх методів допиту: Афганістан. Інформація, отримана там, описує речі, які перевершують у майстерності й винахідливості все, що я описав тут. Я свідомо не цитую тут ті методи допиту, що використовувалися радянськими військами, включаючи спецназ, в Афганістані, які були описані цілком надійними джерелами. Західні журналісти мали доступ до цього матеріалу і живих очевидців.

Отримавши необхідну інформацію про цікаві об'єкти, група спецназу перевіряє дані, а потім убиває бранців. Особливо слід відзначити, що ті, хто казав правду, отримує легку смерть. Їх можуть застрелити, повісити, перерізати їм горло або втопити. Спецназ нікого не катує заради тортур. Ви практично не зустрінете у спецназі садистів. Якщо такого виявляють, то від нього швидко позбуваються. І більш легка, і більш жорстока форми допиту в спецназі є тим неминучим злом, з яким військова людина змушена миритися. Використовують ці методи не з любові до тортур людей, а як прості та найбільш надійні способи отримання інформації, яка життєво необхідна для їх цілей.

Виявивши ціль і доповівши про неї командуванню, спецназ у більшості випадків залишає зону об'єкта якомога швидше. Дуже швидко після цього об'єкт піддасться атаці ракетами, авіацією або іншою зброєю. Проте, в деяких випадках група спецназу знищить виявлений нею об'єкт. Часто завдання ставиться їм так: «Знайти і знищити». Але є ситуації, коли завдання ставиться в такій формі: «Знайти і доповісти», а командир групи приймає незалежне рішення про знищення цілі. Він може це зробити, коли, знайшовши ціль, він раптово виявляє, що не може доповісти про неї командуванню; також він може це зробити коли натикається на ракету, готову до запуску.

Не маючи можливості або часу для передачі доповіді, командир повинен зробити все можливе для знищення цілі, включаючи наказ про самогубну атаку на неї. Готовність виконати самовбивче завдання підтримується в спецназі безліччю способів. Один з них - виявлення явних садистів і негайне переведення їх в інші частини збройних сил, оскільки досвід показує, що в переважній більшості випадків садист є боягузом, нездатним на самопожертву.

Дійсне знищення об'єктів є, напевно, самою звичайною і прозовою частиною всієї операції. Дуже важливих персон (VIP) зазвичай вбивають під час їх переміщень з одного місця в інше, коли вони найбільш уразливі. Зброя, що включає снайперські гвинтівки, гранатомети або міномети, закладається на узбіччі дороги. Якщо VIP любить подорожувати на вертольоті, то це дуже проста справа. В даному випадку самотній вертоліт є кращою мішенню, ніж кілька машин, коли терористи не знають точно, в якій машині їде їх жертва. По-друге, навіть невелике ушкодження вертольота призведе до його падіння і з великою ймовірністю вб'є VIP.

Ракети й авіація також атакуються за допомогою снайперських гвинтівок і гранатометів різних типів. Один отвір від кулі в ракеті або літаку може вивести їх з ладу. Якщо він не може вразити свою ціль на відстані, командир групи буде атакувати, зазвичай з двох боків. Його заступник іде в атаку з групою людей з одного боку, намагаючись створювати якомога більше шуму і стрільби, тоді як інша група, яку веде командир, просуватиметься безшумно, як можна ближче до об'єкта. Зрозуміло, що атака добре охоронюваного об'єкта невеликою групою спецназу є самогубством. Але спецназ зробить це. Очевидно, що навіть безуспішна атака на готову до старту ракету змусить противника перевірити всю ракету і обслуговувальне обладнання на ушкодження. Це може затримати пуск ракети на ті кілька важливих годин, яких в ядерній війні буде абсолютно достатньо, щоб змінити хід битви.

Розділ 12

Управління та Комбіновані Операції

Якщо ми описуємо сучасного піхотинця в бою і на цьому зупиняємося, то, хоча опис і точний, але картина буде неповною. Сучасний піхотинець не може бути описаний незалежно, оскільки він ніколи не діє незалежно. Він воює в тісній взаємодії з танками, і йому прокладають дорогу сапери; артилерія і Військово-повітряні сили працюють в його інтересах; в бою він може бути підтриманий бойовими вертольотами; попереду нього розвідувальні та парашутні підрозділи; а позаду нього величезна організація для його підтримки та обслуговування , від постачання боєприпасами до швидкої евакуації поранених.

Щоб зрозуміти силу спецназу, необхідно пам'ятати, що спецназ, перш за все - розвідка, сили для збору та передачі командирам інформації, на яку командири негайно реагують. Міць цих розвідувальних сил ґрунтується на тому, що за ними - вся ядерна могутність СРСР. Цілком можливо, що перед появою спецназу на ворожій території вже проведений ядерний удар, і, незважаючи, на наявну небезпеку, це значно поліпшує становище бойових груп, оскільки противника вони, звичайно, не збираються турбувати. В інших умовах групи з'являться на ворожій території і зберуть інформацію, необхідну радянському командуванню, або доповнять її подробицями, які забезпечать негайний наступний ядерний удар. Теоретично вважається, що ядерний удар, що наноситься в безпосередній близькості з групою спецназу, є порятунком для неї. Коли навколо вогонь і руїни, стан паніки і все, що зазвичай відбувається у зв'язку з цим, група може діяти більш відкрито без остраху бути схопленою.

Точно так же радянське командування може вибрати використання інших озброєнь перед початком дій спецназу або негайно після приземлення групи: хімічна зброя, повітряні атаки або обстріл узбережжя артилерією флоту. Тут працює принцип взаємодії. Такі дії дають групі спецназу величезну моральну і психічну підтримку. У свою чергу, дії групи в даній зоні і забезпечувана нею інформація роблять удари Радянських Збройних Сил більш точними і ефективними.

Під час війни взаємодія є найбільш залежною формою співпраці. Наприклад, командир фронту дізнався від своєї агентурної мережі (друге відділення 2-го Управління Штабу Фронту) або від інших джерел, що в даній області знаходиться важливий, але мобільний об'єкт, який змінює свої позиції. Він доручає одному зі своїх повітряних підрозділів знищити цей об'єкт. Групі (або групам) спецназу доручається знайти цей об'єкт для авіадивізії. Зв'язок між групами й авіадивізією краще підтримувати не через штаб фронту, а безпосередньо. Командиру авіадивізії дуже коротко доповідають, що виявили послані групи, а вони потім підкоряються його командам. Їх викидають у тил противника, і, поки вони виконують завдання, вони підтримують контакт зі штабом своєї дивізії. Після удару по об'єкту група спецназу - якщо вона вижила - негайно повертається в безпосереднє підпорядкування штабу фронту, залишаючись у такому стані, поки її не знадобиться передати за рішенням командира фронту під командування ще комусь.

Пряма взаємодія є наріжним каменем радянської стратегії і широко практикується на навчаннях, особливо на стратегічному рівні (див. Додаток Д з організації спецназу на стратегічному рівні), коли групи спецназу з полків професійних спортсменів підпорядковуються командирам, наприклад, стратегічних ракетних військ або стратегічної (дальньої дії) авіації.

Головним керівним принципом радянської стратегії є концентрація колосальних сил проти найбільш уразливого місця противника. Радянські війська завдадуть надпотужний, раптовий удар, а потім швидко рушать вперед. У цій ситуації, або практично перед нею, буде проводитися висадка підрозділів спецназу попереду і по флангах наступу військ, або в місцях, які повинні бути нейтралізовані для успіху операції на головному напрямку руху.

Підрозділи спецназу на армійському рівні (Див. Додаток А), з іншого боку викидаються в зонах дії їх армій на глибину від 100 до 500 кілометрів, а спецназівські підрозділи під командуванням фронтів (див. Додаток В) висаджуються в зоні дії їх фронтів на глибину від 500 до 1000 кілометрів.

Штаби, яким підпорядковані ці групи, намагаються не втручатися в дії груп спецназу, вважаючи, що командир розуміє і бачить ситуацію на місці краще, ніж люди, що знаходяться далеко в штабах. Штаби втрутяться, якщо це стане необхідним, щоб перенаправити групи для атаки на більш важливий об'єкт або якщо по цьому місцю наноситься удар. Але попередження може і не бути, якщо групі не вистачає часу покинути район нанесення удару, оскільки подібні попередження несуть ризик розкриття радянських намірів противнику.

Взаємодія між різними групами спецназу проводиться з метою розподілу територій для дії різних груп так, щоб при необхідності нанести одночасні удари в різних зонах. Взаємодія також проводиться передовими штабами батальйону, полку і бригади, скинутих в тил противника для координації великих сил спецназу в даній зоні. Завдяки такій гнучкості в організації спецназу, група, яку випадково висадили в область дії іншої групи, може бути швидко переведена в підпорядкування командуванню останньої наказом вищого штабу.

Під час війни, крім спецназу, на території противника будуть діяти інші радянські підрозділи.

Роти глибокої розвідки в розвідувальних батальйонах мотострілецьких і танкових дивізій. І функції, і тактика, яку перейняли ці роти, практично не відрізняються від звичайної спецназівської. Різниця полягає в тому, що ці роти не використовують парашути, а проникають у тил противника на вертольотах, джипах і бронетранспортерах. Підрозділи глибокої розвідки зазвичай не працюють спільно зі спецназом. Але їх дії до 100 кілометрів позаду лінії фронту дають можливість сконцентрувати активність спецназу глибше в тилу ворога без відволікання його на операції ближче до лінії фронту.

Повітряно-штурмові бригади фронтового рівня діють незалежно, але в окремих випадках підрозділи спецназу можуть направляти бойові вертольоти на цілі. Іноді можливі об'єднані операції, що проводяться людьми, скиненими з вертольотів, і використання вертольотів повітряно-штурмової бригади для евакуації поранених і полонених.

Повітряно-десантні дивізії діють відповідно до планів головного командування. Якщо виникають труднощі з постачанням цих підрозділів, то вони переключаються на тактику партизанської війни. Спільні дії повітряно-десантних дивізій і підрозділів спецназу зазвичай не плануються, хоча висадка великих сил в тилу ворога створює сприятливу ситуацію для дій усіх підрозділів спецназу.

Морською піхотою командує той же командир, який командує морським спецназом: кожен командир флоту має одну бригаду спецназу і бригаду (або полк) піхоти. Відповідно ці два утворення, призначені для операцій в тилу ворога, дуже тісно взаємодіють. Зазвичай, коли морська піхота висаджується на береговій лінії противника, її дії передують або супроводжують операції спецназу в тій же зоні. Групи морського спецназу при необхідності, звичайно, можуть діяти незалежно від морської піхоти, особливо, коли операції передбачаються у віддалених областях, що вимагають спеціальних навичок виживання чи маскування.

Існують дві сукупності обставин, при яких вищі штаби організують пряму взаємодію між усіма підрозділами, що діють у тилу ворога. Перша - коли тільки комбінована атака забезпечує можливість знищення або захоплення об'єкта, а друга - коли радянські підрозділи в тилу противника несуть великі втрати, і радянське командування вирішує створити імпровізовані групи з решти пошарпаних підрозділів.

В процесі просування групи спецназу, як і слід було очікувати, дуже тісно взаємодіють з передовими частинами.

Радянське просування - раптовий прорив оборони противника в декількох місцях і швидкий рух вперед мас військ, підтримуваний відповідною кількістю літаків і вертольотів, завжди координується з одночасним ударом по тилах супротивника силами спецназу, повітряно-десантних військ і морської піхоти.

В інших арміях використовуються різні критерії для оцінки успіхів командира, наприклад, який відсоток сил противника знищений його військами. У Радянській Армії це має другорядну важливість, а може і не мати значення взагалі, оскільки про здібності командира судять тільки за одним критерієм: за швидкістю просування його військ.

Зробити мірою командирських здібностей швидкість просування є не такою вже і дурістю, як може здатися з першого погляду. Керівним принципом для всіх командирів є: пошук, виявлення і використання слабких місць оборони противника. Це вимагає, щоб командувач обійшов противника з флангів, уникаючи непотрібної перестрілки. Це також змушує командувачів використовувати теоретично непрохідні області для впровадження в тил противника, замість довбання об його оборону.

Щоб виявити слабкі місця противника командувач посилає вперед розвідувальні групи і передові підрозділи, які він створив для посилення руху. Кожен командир полку, дивізії, армії і, в деяких випадках, фронтом формує свій власний передовий загін. У полку цей загін зазвичай включає мотострілецьку роту зі взводом танків (або танкову роту з мотострілецьким взводом), батарею самохідних гаубиць, взвод протиповітряної оборони, протитанковий взвод та підрозділи саперів та хімічної служби. У дивізії він може складатися з мотострілецького або танкового батальйону з танковою або мотострілецької ротою у вигляді приданого підрозділу, артилерійського батальйону, протиповітряної і протитанкової батарей, роти саперів та деяких підрозділів забезпечення. В армії обсяги, відповідно, більші: два або три мотострілецьких батальйони, один або два танкові батальйони, два або три артилерійські батальйони, батальйон багатодульних ракетних установок, кілька протиповітряних батарей, протитанковий батальйон, саперні війська і війська хімічного захисту. Коли фронт створює свій передовий загін, він буде складатися з декількох полків, в основному танкових. Успіх кожного генерала (тобто швидкість просування) визначається швидкістю його кращих підрозділів. На практиці це означає, що він визначається діями передових загонів, які надсилаються в бій. Таким чином, кожен генерал створює свої кращі підрозділи для цього ключового загону, призначає командирами своїх кращих офіцерів, і надає в їх розпорядження велику частку свого поповнення. Все це дозволяє включити передовий загін у концентрацію зусиль головних сил.

Дуже часто трапляється, що досить високопоставлені генерали призначаються командирами порівняно невеликих загонів. Наприклад, передовим загоном 3-ї Гвардійської танкової армії в Празькій операції командував генерал І.Г. Зіберов, начальника штабу. (Цей загін складався з 69-ї механізованої бригади, 16-ї бригади самохідних гармат, 50-го мотострілецького полку і 253-ї окремої штрафної роти).

Кожен передовий загін, безумовно, дуже вразливий. Давайте уявимо, що відбудеться в перший день війни в Європі, коли в деяких місцях основною масою радянських військ пробиті дуже невеликі пролами в обороні військ Заходу. Використовуючи переваги цих проламів, і інші сприятливі умови - грубі помилки противника, незайняті сектори і так далі - близько сотні передових загонів полків, близько двадцяти п'яти сильніших передових загонів дивізій і близько восьми і навіть більше ще більш потужних передових загонів армій просочаться в тил військ НАТО. Ніхто з них не залучений в бій. Вони абсолютно не турбуються про свої тили чи фланги. Вони просто рвуться вперед, не озираючись назад.

Це дуже схоже на Вісло-Одерську операцію в 1945 році, напередодні якої маршал Г.К. Жуков зібрав усіх шістдесят сім командирів передових загонів і зажадав від кожного тільки одне: 100 кілометрів просування вперед у перший день операції. Сто кілометрів незалежно від того, як діють головні сили, і незалежно від того, чи досягли успіху головні сили в зламі оборони противника. Кожен командир, який просувався на сто кілометрів за перший день або в середньому на сімдесят кілометрів за день у перші чотири дні отримував найвищу нагороду - Золоту Зірку Героя Радянського Союзу. Кожен у загоні отримував орден, а з усіх, які відбувають покарання (кожен передовий загін має у своєму складі від роти до батальйону таких людей, що їдуть на броні танків) - знімалися всі звинувачення.

Кажіть що завгодно про нестачу ініціативи в радянських солдатів і офіцерів. Просто уявіть, що людині з штрафного батальйону дали наступне завдання: якщо ти зможеш, не втягуючись у бій, обійти противника з флангу і просуватися вперед, ми знімемо з тебе всі твої злочини. Ув’яжешся в бій - і ти не тільки проллєш свою кров, ти помреш тим же злочинцем.

Дії радянських передових загонів нічим не обмежені. «Операції передових загонів повинні бути самостійними і не обмежуватися розділовими лініями» - каже Радянська Військова Енциклопедія. Той факт, що передові загони можуть бути відрізані від головних сил, їх анітрохи не турбує. Наприклад, під час наступу в Маньчжурії в 1945 році 6-а гвардійська танкова армія швидко просувалася вперед до океану, перетинаючи пустелю, зовсім неприступні хребти Хінгану і рисові поля, пройшовши 810 кілометрів за дванадцять днів. Але попереду неї йшли постійно діючі передові загони, які стрімко рухалися за 150 - 200 кілометрів попереду головних сил. Коли командувач фронту дізнався про цей ривок вперед (зовсім без охорони частин, які насправді не мали ніякої підтримки транспортом), він не тільки не наказав цим частинам уповільнити рух, а навпаки, вимагав від них ще більше підвищити швидкість, не турбуючись про відстань, яка відділяє їх, якою б великою вона не була. Чим далі попереду від головних сил передові загони, тим краще. Чим більш несподіваною і дивною для противника здавалася поява радянських військ, тим більшу паніку вона викликала, і тим більш успішні були дії як передових загонів, так і головних радянських сил.

Передові загони мали величезну вагу під час останньої війни. Швидкість, з якою наші війська просувалися часом - від вісімдесяти до ста кілометрів на день. Така швидкість наступу в операціях такого величезного масштабу викликає здивування навіть сьогодні. Але завжди необхідно пам'ятати, що цей жахливий ритм руху великою мірою став можливим завдяки діям передових загонів. Це слова генерала армії І.І. Гусаківського, того самого генерала, який з січня по квітень 1945 року, від Вісли до Берліна, сам командував передовим загоном 11-го гвардійського танкового корпусу і всієї 1-ї гвардійської танкової армії.

Під час останньої війни передові загони пронизували оборону противника дюжиною клинів в один і той же час, а головні сили військ рухалися їхніми слідами. Передові загони потім знищували у ворожому тилу об'єкти, які було легко знищити, і, в більшості випадків, швидко рухалися вперед так, щоб захопити мости перед тим, як їх підірвуть. Причина, за якою супротивник не підривав їх, полягала в тому, що його головні сили були ще цілком зайняті боротьбою проти головних сил Червоної Армії.

Роль, яку відіграють передові загони, різко зросла в сучасних бойових діях. Всі радянські військові навчання мають на меті поліпшити дії передових загонів. Є дві дуже важливі причини, чому зростає важливість передових загонів. Перша, з усією очевидністю, полягає в тому, що війна набуває ядерного аспекту. Ядерна зброя (й інші сучасні бойові засоби) необхідно виявити і знищити якомога раніше. І чим більше радянських військ знаходиться на ворожій території, тим менша ймовірність, що їх знищать ядерною зброєю. Для противника завжди важко нанести ядерний удар по своїх тилах, де діють не тільки його війська, але які заселені, а, отже, ядерний удар буде завдано і по своєму цивільному населенню.

Передовий загін, що рветься вперед, вишукує і знищує ракетні батареї, аеродроми, штаби і лінії комунікацій, нагадує спецназ і за характером, і за духом. Зазвичай у нього немає взагалі ніяких транспортних засобів. Він несе тільки те, для чого можна знайти місце всередині танків і бронетранспортерів, а його операції можуть тривати дуже короткий час, поки не закінчиться пальне в танках. І, точно так само, безстрашні та швидкі атаки цих загонів будуть ламати оборону противника, викликаючи хаос і паніку в його тилах, створюючи умови, при яких головні сили можуть діяти з великими шансами на успіх.

В принципі це не зовсім те ж саме, що і спецназ. Різниця полягає в тому, що групи спецназу мають більше можливостей для виявлення важливих об'єктів, тоді як передові загони мають більше можливостей, ніж спецназ, для їх знищення. Ось чому передовий загін кожного полку тісно пов'язаний з ротою полкової розвідки, таємно діє в глибині оборони противника. Точно так же передові загони дивізії безпосередньо пов'язані з розвідувальними батальйонами дивізії, отримуючи від них важливу інформацію, що, завдяки їх гнучкій реакції, створює кращі умови для дій розвідувальних батальйонів.

Передовий загін армії, зазвичай під командуванням заступника командувача армією, діятиме в той же самий час, що й армійські групи спецназу, які висадять від 100 до 500 кілометрів попереду. Це означає, що передовий загін може опинитися в тому ж операційному полі, що і армійські групи спецназу раніше, ніж через сорок вісім годин після початку операції. З цього моменту заступник командувача армії встановить прямий контакт з групами спецназу, отримуючи від них інформацію, іноді перенаправляючи їх на більш важливі об'єкти і зони, допомагаючи цим групам і отримуючи допомогу від них. Група спецназу може, наприклад, захопити мiст i утримувати його протягом невеликого часу. Передовий загін просто повинен швидко просунутися вперед, досягти моста і залишити там деяку кількість своїх людей. Група спецназу буде залишатися на мості, поки передовий загін рветься вперед, а потім, коли головні сили радянських військ підійдуть до мосту, група спецназу знову, після короткого відпочинку, буде скинута на парашутах далеко попереду.

Іноді спецназ на фронтовому рівні буде діяти в інтересах передових загонів армії, в цих випадках власний армійський спецназ буде перемикати свою увагу на найбільш успішні передові загони дивізій цієї армії.

Передові загони - дуже могутня зброя в руках радянських командирів, які мають величезний досвід у їх використанні. Вони дійсно є кращими підрозділами Радянської Армії, і в разі наступу будуть діяти не тільки подібно до спецназу, але і в дуже тісній співпраці з ним. Успіх дій груп спецназу у великій війні залежить безпосередньо від досвіду та бойових можливостей декількох десятків передових загонів, які проводять блискавичні операції, щоб сплутати плани противника і зірвати його спроби виявити і знищити групи спецназу.

Розділ 13

Спецназ і Обман

Таємність і дезінформація є найбільш ефективною зброєю в руках Радянської Армії і всієї комуністичної системи. З метою збереження військових таємниць і дезінформації противника в 1960 році у складі Генерального Штабу було створене Головне управління стратегічного маскування (ГУСМ). Російський термін «маскування», так само як і слово «розвідка» неможливо перекласти точно. Маскування позначає все, пов'язане зі збереженням таємниць, доведенням до противника неправдивих відомостей про плани та наміри радянського вищого командування. Маскування означає «обман» і «камуфляж», разом узяті.

ГУСМ і ГРУ використовують різні методи у своїй роботі, але діють в одній військовій галузі. Вимоги, що висуваються офіцерам обох організацій більш-менш однакові. Найбільш значущими з них є здатність вільно говорити чужоземними мовами, і знати противника. І не випадково те, що коли ГУСМ організовували, то туди були переведені багато офіцерів і генералів ГРУ. Генерал Моше Мільштейн був одним з них, і він же був одним найуспішніших керівників ГРУ, під час своєї кар'єри він практично весь час провів на заході як нелегал (див. Віктор Суворов Радянська військова розвідка, Лондон, 1984). Мільштейн вільно розмовляє англійською, французькою та німецькою мовами, і, ймовірно, ще кількома. Він є автором таємного довідника для офіцерів ГРУ, що має назву «Шляхетна служба». Мені доводилося часто слухати його лекції про дії радянських нелегалів і теорію, на якій базується практика дезінформації. Але навіть коротке вивчення написаного цим генералом у радянських військових журналах, у «Військово-історичному журналі» (ВИЖ), наприклад, показує, що він є одним з видатних радянських експертів у галузі шпигунства і дезінформації.

ГУСМ дуже велике. Воно постійно збирає колосальну кількість фактів із трьох ключових предметів:

Що Захід знає про нас.

Що Захід знає про нас з того, що він не повинен знати.

Що Захід намагається виявити.

У ГУСМ є довгострокові плани приховування того, що повинне бути прихованим і що повинне привертати увагу в Радянській Армії та індустрії озброєнь. Фахівці ГУСМ постійно фабрикують матеріал так, що противник робить неправильні висновки з надійної інформації, що знаходиться в його розпорядженні.

Влада, дана ГУСМ, може бути оцінена, хоча б, по тому факту, що на початку 1970-х РЕБ (радіоелектронна безпека) осназ була переведена з-під управління КДБ під контроль ГУСМ, хоча до цього часу зберігає назву «осназ».

Дуже тісні зв'язки існують між ГУСМ і ГРУ, і між спецназом і РЕБ-осназ. У мирний час РЕБ-осназ передає по радіо «цілком таємні» інструкції від одних радянських штабів іншим. Під час війни операції спецназу проти штабів, центрів і ліній комунікацій проводяться в тісній співпраці з РЕБ-осназ, яка готова приєднатися до комунікаційних ліній противника і передавати помилкову інформацію. Прикладом такої операції може служити операція на маневрах Уральського військового округу, коли рота спецназу діяла проти вищих штабів. Групи спецназу перерізали лінії комунікацій і «знищували» штаби, а РЕБ-осназ у цей же час підключалися до комунікаційних ліній противника і починали передавати йому інструкції від імені «знищених» штабів.

Навіть у мирний час ГУСМ діє безліччю різних способів. Наприклад, Радянський Союз здобуває величезну вигоду від дій західних пацифістів. У Радянському Союзі був створений фіктивний рух за мир, яке очолив особистий лікар генерального секретаря Комуністичної Партії професор Чазов. Є люди, які кажуть, що цей рух керується через Чазова Радянським урядом. Чазов, який відповідає на додачу до всього, за здоров'я генерального секретаря, є членом Центрального Комітету Комуністичної Партії, тобто, одним з лідерів, які мають у своїх руках реальну владу. Дуже мало хто може маніпулювати ним.

Величезний апарат ГУСМ був залучений за наказом очільника комуністів в одну з рекламних операцій. Генерал Моше Мільштейн особисто прибув до Лондона у квітні 1982 року, щоб бути присутнім на конференції лікарів проти ядерної війни. Було дуже багато питань, які слід було б задати генералу. Який він має стосунок до медицини? Де він служив, у якому полку та дивізії? Де він придбав свою істинно англійську вимову? Чи всі радянські генерали так добре розмовляють англійською? І чи всім радянським генералам дозволено подорожувати до Великобританії для ведення пацифістської пропаганди, чи це привілей тільки для обраних?

Результат цієї операції, спритно виконаної ГУСМ, добре відомий - «пацифіст» Чазов, який ніколи не засуджував убивство дітей в Афганістані або присутність радянських військ у Чехословаччині, і який переслідував противників комунізму в СРСР, отримав Нобелівську премію.

Але, як казав Сталін, «у плані підготовки нових воєн одного пацифізму недостатньо» («Ленінградська правда», 14 липня, 1928). Тому радянські лідери готуються до наступної війни не тільки за допомогою пацифістів, але й за допомогою безлічі інших людей і організацій, які, свідомо чи несвідомо, поширюють інформацію «зроблену в ГУСМ».

Одним з джерел поширення радянської військової дезінформації є мережа агентів ГРУ, і, зокрема, агенти спецназу.

При підготовці стратегічної операції найважливіше завдання ГУСМ - упевнитися, що операція є абсолютно несподіваною для противника, зокрема, що невідомі: місце її проведення та час початку, її сутність, зброя, яка буде застосована військами; кількість військ і масштаби операції. Всі ці елементи повинні бути заплановані так, щоб противник не готувався до опору. Це досягається багатьма роками зусиль з боку ГУСМ шляхом маскування. Але це маскування подвійне: ГУСМ буде, наприклад, приховувати від противника досягнення радянської військової науки та індустрії озброєнь, і, в той же самий час, показувати йому те, що він бажає побачити.

Це дало б матеріал для окремого і широкого дослідження. Тут ми торкаємося тільки спецназу і того, що робить ГУСМ у зв'язку зі спецназом. Фахівці ГУСМ розвинули цілу систему, спрямовану на те, щоб противник був якомога менше обізнаний про існування спецназу і мав украй обмежене уявлення про його силу і природу проведених ним операцій. Деякі зі зроблених ним кроків ми вже бачили. Підсумовуємо:

Кожен можливий член спецназу таємно досліджується на його загальну благонадійність задовго до того, як він призивається в армію.

Кожна людина, що надходить у спецназ або ГРУ, підписує документ про нерозголошення таємниці їхнього існування. Будь-яке порушення цього зобов'язання засуджується як шпигунство - смертним вироком.

Підрозділи спецназу не мають власної уніформи, власних значків або інших відмітних знаків, хоча вони дуже часто використовують форму повітряно-десантних військ та їх відзнаки. Морський спецназ носить форму морської піхоти, хоча й не має нічого спільного з цими військами. Підрозділи спецназу, що діють на мінісубмаринах, зазвичай одягаються у форму підводників. Перебуваючи в державах Східної Європи, спецназ одягає форму військ зв'язку.

Жоден підрозділ спецназу не розташовується окремо. Їх усіх розміщують у військових містечках з повітряно-десантними або повітряно-штурмовими військами. Підрозділи морського спецназу селять у військових містечках морської піхоти. Через те, що вони носять ту ж форму і проходять через ті ж види бойової підготовки, це робить дуже важким завданням розпізнати спецназ. У Східній Європі спецназ розташований у безпосередній близькості з найважливішими штабами, оскільки зручно тримати його поруч з військами зв'язку. Якщо його перекидають у військові містечка інших родів військ, то ці підрозділи спецназу миттєво змінюють форму.

Агентурні одиниці спецназу розташовуються поруч із спеціально добре охоронюваними об'єктами - ракетними базами, штрафними батальйонами та складами ядерних озброєнь.

У різних військових округах і групах військ війська спецназу відомі під різними назвами - як «рейдовики» у Східній Німеччині і як «мисливці» - в Сибірському військовому окрузі. Солдати спецназу, які можуть випадково зустрітися, вважають себе частиною різних організацій. Загальний ярлик «спецназ» використовується тільки серед офіцерів.

У спецназу немає своїх власних училищ або академій. Офіцери навчаються в Київському об'єднаному вищому командному училищі (розвідувальний факультет). Практично неможливо розпізнати спецназівського курсанта серед курсантів інших факультетів. Старші офіцери та офіцери, пов'язані з агентурною мережею, навчаються у Військово-Дипломатичної Академії (Академія ГРУ). Я вже згадував використання спортивних секцій і команд для маскування професійного ядра спецназу.

Є безліч інших способів приховування наявності спецназу в даному регіоні та й взагалі існування спецназу в цілому.

У спецназі кожен має свою кличку. Як і в злочинному світі або в школі, людина не вибирає свою кличку, вона дається йому іншими. Спочатку людина може мати їх декілька, потім деякі з них відпадають, поки не залишається тільки одна, яка найкраще і найприємніше звучить для тих, з ким він працює. Використання кличок значно підвищує шанси утримання операцій спецназу в таємниці. Клички можуть передаватися по радіо без жодного побоювання. Моєму доброму другу дали кличку Бігова Свиня. Уявіть, що начальник розвідки округу посилає наступну незашифровану радіограму: «Бігова Свиня, зайняти пункт No 10». Про що вона розповість противнику, якщо він її перехопить? З іншого боку, командир групи буде знати, що послання справжнє, що воно послане тільки своїм і ніким іншим. Спецназ рідко використовує радіо, і, якщо начальник розвідки знову говоритиме з групою, він не повторить цього імені, а назве кличку заступника командира групи: «Собаче Серце, прийми наказ від Гладіолуса», наприклад.

Перед здійсненням стрибка в тил противника, в бою або на навчаннях, солдат спецназу передасть сержанту своєї роти всі свої документи, приватні листи, фотографії, все, що не потрібно в поході і все, що може дати кому-небудь найменшу можливість визначити, до яких військ він належить, його ім'я і тому подібне. На одязі та взутті солдата спецназу немає букв російського алфавіту. Можуть бути якісь цифри, які показують номер, під яким він відомий в Радянських Збройних Силах, але це й усе. Цікаво те, що в цьому номері є дві букви, і для солдатів спецназу завжди вибирають букви, спільні і для латинського шрифту, і для кирилиці - А, К, Х тощо. Противник, що виявив труп спецназівського солдата, не матиме жодних доказів, що це радянський солдат. Звичайно, він може підозрювати це, але дана людина легко могла би бути болгарином, поляком чи чехом.

Спецназ діє у винятково несприятливих умовах. Він може вижити і виконати завдання тільки якщо увагу противника розсіяно по обширній області і він не знає, де буде завдано головний удар.

З цією метою викидання великої кількості загонів спецназу в одній області не здійснюється, а викидається невелика кількість в різних областях в один і той же час. Зони викидання можуть розділятися одна від одної сотнями кілометрів, і, крім головної зони операції, визначаються також допоміжні зони: це також зони дійсних інтересів спецназу, що змушує противника вважати, що це і є зона найбільш ймовірної небезпеки, і вони вибираються також ретельно, як і головні. Рішення про те, яка зона буде первинною, а яка вторинною, приймається вищим командуванням буквально перед початком операції. Іноді обстановка змінюється настільки швидко, що зміна зони операції може статися навіть на території противника.

Обман противника щодо головної і допоміжної зон операції починається з обману людей, які беруть участь у цій операції. Роти, батальйони, полки і бригади існують як єдині бойові одиниці. Але під час підготовки операції групи та відділення формуються відповідно до наявної ситуації і для виконання специфічного завдання. Сила і озброєння кожної групи опрацьовуються спеціально. Перед виконанням операції кожне відділення і кожна група ізолюється від інших груп та відділень і готується виконати завдання, заплановане саме для цієї групи. Командиру і його заступнику дають точну зону операцій та інформацію щодо дій противника в цій зоні, а також відомості про дії там же інших груп та відділень спецназу. Іноді ці відомості дуже деталізовані (якщо група та відділення повинні діяти спільно), в інших - вона поверхова, достатня лише для того, щоб запобігти перетину сусідніх командирів один з одним.

Іноді командиру групи або відділення кажуть правду, іноді його обдурюють. Офіцер спецназу знає, що його могли обдурити, і що він не завжди може визначити з упевненістю, де правда, а де брехня.

Командирам груп та відділень, які беруть участь в операціях у резервних зонах, зазвичай кажуть, що їх зона є головною і однією з найбільш важливих, що там уже наявні великі сили спецназу або, що такі сили там незабаром з'являться. Командиру групи, яка діє в головній зоні, можуть сказати навпаки, що в окрім його груп в даній зоні діють всього лише декілька інших. Незалежно від того, що сказано командиру, перед ним ставлять досить специфічні завдання, за виконання яких він відповідає головою саме в буквальному сенсі.

У будь-яких операціях вище командування ГРУ тримає резерв спецназу на своїй території. Навіть у ході операції деякі групи можуть отримати наказ перейти з головних зон у допоміжні. Резерви спецназу можуть бути скинуті в резервні області, які потім стають головними зонами дій. При таких способах дії противник отримує інформацію про спецназ одночасно з безлічі зон, і йому виключно важко визначити, які зони є головними, а які резервними. Відповідно, головні сили противника можуть бути кинуті проти відносно невеликих груп та відділень, які проводять реальні військові операції, але які, тим не менш, для нього є помилковими цілями. Навіть якщо противник визначить головні зони дій спецназу, може бути вже занадто пізно. Багато груп та відділень спецназу вже покинуть цю зону, але тим, що залишилися наказано посилити свою активність; у ворога створюється враження, що дана зона, як і раніше залишається головною. А щоб не розсіяти цю ілюзію, групам, які залишилися в цій зоні, радянське вище командування наказує підготуватися до прийому свіжого поповнення спецназу, посилає їм побільше продовольства і постійно каже, що вони виконують головну роботу. Але воно не каже їм, що їхні товариші давно пішли з даної зони в резервну, яка тепер стала головною.

У той самий час, коли головна і резервна зони міняються місцями, створюються помилкові зони операцій спецназу. Хибна, або фальшива, зона створюється наступним чином. Невелика група спецназу зі значним запасом мін таємно викидається в цю зону. Група закладає міни на важливих об'єктах, встановлюючи детонатори так, щоб всі міни вибухнули приблизно в один і той же час. Потім в недоступних місцях встановлюються автоматичні радіопередавачі, які також ретельно мінуються. Після цього група спецназу покидає цю зону і залучається до операцій у зовсім іншому місці. Після цього інша група спецназу викидається в цю ж зону із завданням виконати особливо зухвалу операцію.

Цій групі кажуть, що доведеться діяти в зоні особливої важливості, де працює безліч інших груп. У певний момент від Радянських Військово-Повітряних Сил вимагають позначити активність в даній зоні. Для цього використовуються реальні плани, якими просто завершується висадка справжніх груп в іншій зоні. Маршрут, яким вони слідують, буде свідомо ускладнений, з різними хибними точками, де скинуть рвані парашути і стропи, оснащення повітряно-десантних військ, коробки з боєприпасами, консерви тощо.

Наступного дня противник виявить таку картину. У густому лісі, де розташовані важливі об'єкти, з'являються явні сліди присутності радянських парашутистів. У багатьох місцях цієї ж зони відбуваються одночасні вибухи. На світанку група радянських терористів зупинила на дорозі машину важливого чиновника, жорстоко вбила його і забрала його портфель з документами. У той же час противник зазначає, що в даній зоні підвищилася активність використання спецназівських радіопередавачів, які дуже важко вистежити. Що повинен робити ворожий генерал, маючи у себе на столі ці факти?

Щоб і далі вводити противника в оману, спецназ використовує опудала людини, одягнені у форму і відповідно оснащені. Опудала скидають таким чином, щоб противник бачив викидання, але не міг негайно знайти місце приземлення. З цією метою викидання здійснюється над горами, лісами, але далеко від населених місць і місць дислокації військ противника. Викидання зазвичай здійснюється на височини на заході або місячної ночі. Його ніколи не здійснюють на світанку, оскільки тоді буде видно явні ознаки обману, в той же час темної ночі викидання взагалі можуть не помітити.

Дуже ймовірно, що спочатку противник виявить опудала в зоні, яка буде головним місцем дій спецназу. Наявність опудал може посилити сумніви противника, чи означають опудала, що це не помилкова зона, або з іншого боку... Головне завдання полягає в тому, щоб повністю дезорієнтувати ворога. Якщо десь є невелика кількість сил спецназу, то повинно бути зроблено так, щоб здавалося, що там їх багато. Якщо їх там маса, повинно бути зроблено так, щоб здавалося, що їх небагато. Якщо їх завдання - знищення авіації, то повинно здаватися, що головною метою є енергетична станція, і навпаки. Іноді групи закладають міни на об'єктах, що покривають великі площі, такі як нафтопроводи, лінії електропередач, дороги і мости вздовж доріг. У цих випадках вони встановлюють час перших детонаторів на велику затримку, а в міру просування затримка стає все коротшою і коротшою. Після цього група йде вбік і повністю змінює напрямок руху. Потім виникають вибухи в напрямку, абсолютно протилежному руху групи.

Одночасно з операціями в головних, резервних і помилкових зонах можуть також проводитися операції, виконувані професійними групами спецназу, які діють в умовах особливої таємності. Радянські Військово-Повітряні Сили в цих операціях ніякої участі не приймають. Навіть якщо групу скидають на парашутах, то це роблять на значній відстані, і група таємно покидає зону викидання. Для таких операцій вибираються порівняно невеликі, але дуже ретельно підготовлені групи спортсменів-професіоналів. Їх пересування можуть настільки ретельно ховатися, що навіть їх терористичні акти проводяться таким чином, що створюють у противника враження, що дана трагедія є результатом будь-яких природних лих або деяких інших причин, жодним чином не пов'язаних з радянською військовою розвідкою або з тероризмом взагалі. Вся інша активність спецназу служить своєрідним прикриттям для таких спеціально навчених груп. Противник концентрує свою увагу на головних, резервних і помилкових зонах, не підозрюючи існування таємних зон, де також діє ця організація: таємних зон, які дуже легко можуть стати найбільш небезпечними для ворога.

Розділ 14

Перспективи на майбутнє

Спецназ продовжує зростати. Спочатку його ряди розбухають. У наступні кілька років очікується, що роти спецназу на армійському рівні стануть батальйонами, і є підстави вважати, що цей процес уже почався. Така реорганізація буде мати на увазі збільшення сил спецназу до 10 000 чоловік. Але це ще не межа. Вже в кінці 1970-х обговорювалася вірогідність збільшення числа полків на стратегічному рівні з трьох до п'яти. Бригади на фронтовому рівні можуть без всякого збільшення числа підрозділів обслуги, збільшити кількість бойових батальйонів з трьох або чотирьох до п'яти. Імовірність збільшення сил спецназу абсолютно реалістична і вимагає відповідної уваги з боку Західних фахівців (див. Додаток з нотатками з організації).

Головні зусилля з поліпшення якості формувань спецназу докладаються в напрямку механізації. Ніхто не заперечує переваг механізації. Механізований солдат спецназу здатний набагато швидше ховатися із зони викидання, вести розвідку набагато більших областей, ніж піший солдат. Він може швидко увійти в зіткнення з противником, нанести раптові удари, а потім швидко сховатися звідти, де противник може йому наносити удари і переслідувати.

Але проблема механізації є й дуже важкою. Солдат спецназу діє в лісах, болотистій місцевості, горах, пустелях і навіть у величезних містах. Спецназ потребує транспортних засобів, здатних перевозити солдата спецназу в усіх цих умовах, які дозволяють йому залишатися таким же безшумним і практично невидимим, як у даний час.

Проведено багато наукових конференцій, присвячених питанню забезпечення спецназу засобами транспортування, але вони до цього часу не дали ніяких помітних результатів. Радянські фахівці розуміють, що неможливо створити одну машину, що відповідає всім потребам спецназу, і їм доведеться створювати ціле сімейство транспортних засобів з різними характеристиками, кожна з яких буде призначатися для дій у певних умовах.

Одним зі способів підвищення мобільності спецназу в тилу ворога є забезпечення частини підрозділів дуже легкими мотоциклами, здатними пересуватися пересіченою місцевістю. Створюються різні варіанти снігохода для використання в північних регіонах. Спецназ також використовує всюдиходи. Деякі з них за своїми основними розмірами не більші ніж півметра у висоту, півтора метри в ширину і два-три метри в довжину, розташовані на шести або восьми колесах. Таку машину можна легко скинути на парашуті, і в неї чудові всюдихідні властивості для важкої місцевості, включаючи болотисту і пісок. Вона здатна перевозити групу спецназу на великі відстані, і, в разі необхідності, база групи може перевозитися на такій машині, в той час, як група буде діяти в пішому порядку.

Впровадження подібних транспортних засобів і мотоциклів у спецназ дозволяє не тільки підвищити його мобільність, це також підвищує його вогневу міць шляхом використання важкого озброєння, яке можна перевозити на цих машинах, так само як і більшої кількості боєприпасів.

Автомобілі, мотоцикли і снігоходи є розробками сьогоднішнього дня, і в недалекому майбутньому ми побачимо приклади того, як ці ідеї будуть впроваджуватися в практику. У більш віддаленому майбутньому радянське вище командування бажає бачити пересування солдата спецназу по повітрю. Найбільш вірогідним вирішенням буде наявність у кожного солдата апарату, закріпленого на його спині, який дасть йому можливість здійснювати стрибки в декілька десятків або навіть сотень метрів. Такі апарати могли б діяти як універсальний засіб пересування на будь-якій території, включаючи гори. З початку 1950-х у Радянському Союзі проводяться інтенсивні дослідження з цієї проблеми. Може здаватися, що в цій галузі дуже довго немає відчутних досягнень, але й не спостерігається зменшення інтенсивності цих досліджень, незважаючи на численні невдачі.

Та ж сама мета - здійснити пересування солдата спецназу по повітрю або, щонайменше, здатним здійснювати величезні стрибки - вирішувалася конструкторським бюро Камова, яке протягом декількох десятиліть, поряд зі створенням маленьких вертольотів, намагається створити мініатюрний гелікоптер на одну людину. Генерал армії Маргелов одного разу сказав, що «повинен бути створений апарат, який стер би кордон між землею і небом». Наземний транспорт не може літати, в той же час авіація і вертольоти беззахисні на землі. Ідея Маргелова полягає в тому, що треба спробувати створити дуже легкий апарат, який дозволить солдату пурхати, подібно до бабки, з одного листка на інший. Необхідність полягає в тому, щоб перетворити радянського солдата в тилу ворога на подобу комахи, здатного діяти як на землі, так і в повітрі (хоча і не дуже високо), а також перемикатися без особливих зусиль з одного стану в інший.

Кожен фермер знає, що легше вбити дикого бика, який нищить посіви, ніж знищити масу комах, які сідають на його плантації ночами. Радянське вище командування мріє про день, коли в сусідський сад зможуть проникати не тільки бики, але скажені слони і рої ненажерливих комах в один і той же час. Зараз на більш практичній основі в Радянському Союзі проводяться інтенсивні дослідження з розвитку нових способів викидання людей з парашутом. В цих роботах перевіряються безліч нових ідей, одна з яких - «скидання контейнера», а іншими словами, контейнера з кількома людьми всередині, який би скидався на одному вантажному парашуті. Цей метод дає можливість значно зменшити кількість часу, що витрачається на тренування солдатів з парашутних стрибків: цей навчальний час може бути ефективно використаний для більш корисних предметів. Такий контейнер дозволяє солдатам почати вести вогонь по цілях у процесі спуску і відразу ж після приземлення. «Контейнерний метод» людям полегшує можливість триматися разом і вирішує проблему збору групи після викидання. Але існує ціла маса технічних проблем, пов'язаних зі створенням таких контейнерів для повітряного викидання, і я не компетентний судити про те, коли вони будуть вирішені.

Вивчалася інша ідея - це можливість створення парашута, який може планувати: гібрида, що сполучає якості парашута і дельтаплана. Це дасть можливість транспортній авіації літати найменш небезпечними маршрутами і скидати парашутистів над безпечними районами, далеко від об'єктів, на які вони націлені. Людина, використовуючи свій планер- парашут може повільно знижуватися чи триматися на одній висоті, або, навіть, підніматися вище. Оскільки вони можуть керувати напрямом свого польоту, то групи спецназу можуть безшумно з різних напрямків підійти до своїх цілей.

Дельтаплан, особливо споряджений дуже легким мотором, є предметом величезного інтересу з боку ГРУ. Він дає можливість не тільки перелітати зі своєї території на територію противника без використання транспортних літаків, а й здійснювати короткі перельоти на ворожій території, таким чином проникаючи до об'єктів, уникаючи небезпек з боку противника, а також виконувати інші завдання.

Дельтаплан з мотором (мотодельтаплан) є найдешевшою літальною машиною і найлегшою в управлінні. Мотор дає йому можливість злітати з досить маленьких ділянок, практично, з клаптиків землі. Більше немає необхідності дертися на горбочки, щоб злетіти. Але найбільш важливою рисою моторизованого дельтаплана є, звичайно, можливість його маскування. Експерименти показали, що дуже потужні радарні системи найчастіше зовсім не здатні виявити дельтаплан. Його політ безшумний, оскільки мотор використовується тільки для зльоту і набору висоти. При польоті з вимкненим мотором людина на дельтаплані захищена від засобів теплового виявлення і атаки.

Та відстань, на яку може летіти моторизований дельтаплан цілком достатня для спецназу. Вона достатня для того, щоб дозволити людині пройти досить довгий шлях позаду лінії фронту, перетнути її та приземлитися глибоко в тилу противника. Політ в небезпечний район може бути здійснений на дуже низькій висоті. Зараз в Радянському Союзі розробляються деталі обладнання, яке зробить можливим для моторизованого дельтаплана політ на дуже низьких висотах з урахуванням рельєфу поверхні землі. Польоти відбуватимуться вночі і в умовах поганої видимості, тому також розробляється просте і легке навігаційне обладнання.

Моторизований дельтаплан може бути використаний і для інших цілей, крім транспортування спецназу за лінію фронту. Його можна використовувати для ідентифікації і навіть для знищення особливо важливих ворожих об'єктів. Експерименти показали, що дельтаплан може нести легкі кулемети, гранатомети і ракети, які роблять його виключно небезпечною зброєю в руках спецназу. Головна небезпека, яку становлять ці «комахи», звичайно ж полягає не в їх індивідуальних якостях, а в їх кількості. Будь-яку комаху можна легко прибити. Але рій комах є проблемою, що вимагає серйозного роздуму: нелегко знайти способи впоратися з ними.

Офіцери, що командують у ГРУ, точно знають, який саме дельтаплан потрібен спецназу в осяжному майбутньому. Це повинен бути механізм, для зльоту якому необхідно не більше двадцяти п'яти метрів, з набором висоти не менше метра в секунду, що має мотор потужністю не більше 30 кіловат, який повинен мати добру теплову ізоляцію і породжує шум не більше 55 децибелів. Цей механізм повинен бути здатний підняти корисний вантаж 120-150 кілограмів (розвідувальне обладнання, озброєння, боєприпаси). Роботи над його створенням, подібно до робіт, що проводилися в 1930-х, над створенням міні-підводних човнів, ведуться одночасно і незалежно кількома групами конструкторів.

ГРУ розуміє, що дельтаплани можуть бути дуже вразливими в денний час і що вони також дуже чутливі до змін погоди. Є три можливі способи подолати ці труднощі: поліпшити конструкцію самих машин і підвищити професійний рівень пілотів; застосування їх раптово і у великих кількостях на широкому фронті, використовуючи безліч комбінацій напрямку і висоти, і використання їх тільки разом з багатьма видами іншої зброї і способами польоту, і з використанням величезного розмаїття різних пристроїв і хитрощів для нейтралізації супротивника.

У той час, коли розробляються способи викидання людей у тил противника, проводяться роботи над методами повернення загонів спецназу на свою територію. Це не так важливо, як їх викидання, але все ж, бувають ситуації, коли необхідно знайти якийсь спосіб транспортування будь-кого з групи або всієї групи назад на територію Радянського Союзу. В даний час протягом багатьох років це виконується за допомогою низького польоту літака, але це - ризикований метод, який поки ще не покращений. Потрібні кращі способи евакуації людей з територій, де немає поблизу моря, де не можна використовувати вертоліт і де не може приземлитися літак.

Радянський генерал на прізвище Мещеряков відкрив широке поле для вивчення і дослідження, коли висунув пропозицію, що збройні сили повинні «створити для спецназу такі умови, при яких ніхто не повинен перешкоджати його роботі». Тут безліч проблем, на спробі вирішення яких сконцентрована радянська наука. Хто перешкоджає роботі спецназу? По-перше - система радарів противника. Радарні установки перешкоджають активності всієї Радянської Армії. Для того, щоб відкрити дорогу Радянській Армії на територію ворога необхідно, перш за все, «засліпити» радарну систему противника. Це завжди є одним з головних завдань спецназу. Але, щоб виконати його, радарна система, що заважає самому спецназу, повинна бути якимось чином виведена з ладу. Одним з рішень даної проблеми є засилання невеликих груп спецназу за лінію фронту перед викиданням головних сил спецназу. Вони очистять дорогу для основних сил спецназу, які очистять дорогу для всієї Радянської Армії. Таке рішення може бути визнане задовільним тільки тому, що іншого рішення поки не знайдено. Але докладаються величезні зусилля для того, щоб знайти інше рішення. Радянське вище командування потребує якесь технічне рішення, якийсь спосіб, який зробив би можливим, хоча б на короткий період часу, одномоментно «засліпити» радари противника на досить великій території, для того, щоб дати можливість першій хвилі спецназу виконати своє завдання.

Протиповітряні системи є основними вбивцями спецназу. Солдат у транспортному літаку абсолютно незахищений. Одна досить маленька ракета або, навіть, снаряд може знищити війська спецназу відразу цілими групами. Що необхідно зробити, щоб вивести з ладу системи протиповітряної оборони, хоча б на вузькому секторі, перед прибуттям головних сил спецназу на територію противника? Цьому присвячено безліч роздумів. Рішення може бути технічним. Можуть допомогти шпигуни ГРУ. Але спецназ може допомогти собі вербуванням агента задовго до початку війни і навчанням його діям, які треба зробити після отримання сигналу з центру.

Одного разу потрапивши на територію противника, спецназ є вразливим з моменту приземлення до моменту зустрічі зі своїми військами.

Щоб підвищити його ефективність і створити умови, в яких «ніхто не повинен заважати їхній роботі», проводиться інтенсивна робота зі створення станцій перешкод, щоб використовувати їх у тих районах, де діє спецназ, створюючи перешкоди електронним пристроям противника (радіоприймачі та передавачі, радари й оптико-електронні прилади, комп'ютери та будь-які інші інструменти), заважаючи їм працювати нормально, так, щоб перешкоджати координації різних сил противника, що діють проти спецназу.

Літаки й вертольоти пов'язані з величезною небезпекою для спецназу. Спецназ вже має фантастично вражаючі засоби для своєї охорони від атак з повітря, але зараз проводиться робота з постачання груп спецназу надійною противертолітною зброєю і зі створення зброї, здатної абсолютно закрити значні райони або навіть певні зони від будь-якої повітряної активності противника.

Нарешті, розробляються системи озброєнь, головним призначенням яких буде ізоляція досить великих площ від проникнення ворожих наземних сил. Для цього застосовуються міни й автоматичні кулемети, встановлені та замасковані біля мостів, перехресть, тунелів і так далі, які діють автоматично і знищують противника, що намагається перевезти підкріплення в зону дій спецназу, і, тим самим, перешкодити його роботі.

Пошук особливо важливих об'єктів на території противника в майбутньому буде виконуватися не стільки пішими або, навіть, «стрибаючими» спецназівцями, а й автоматичними механізмами досить простої (не за нинішніми, але, ймовірно, за стандартами завтрашнього дня) і надійної конструкції.

Досить тривалий час продовжується робота щодо створення легких (до 100 кілограмів) всюдиходів з дистанційним керуванням. Випробувані всюдиходи здебільшого рухаються електрикою. Вони керуються дистанційно за допомогою телевізійних камер, змонтованих всередині них, схожих на ті, які встановлені в сучасних снарядах. Крім їх використання для пошуку об'єктів, проводяться експерименти з використання їх для знищення цілей за допомогою встановлених на них гранатометів або вибухівки, детонуючи при контакті з ціллю. Швидкий розвиток електроніки відкриває величезні можливості для створення легких дистанційно керованих машин, здатних швидко і безшумно покрити великі площі і знищити об'єкти на території супротивника.

Безпілотні літаки давно використовуються для ідентифікації цілей над великими площами, і Радянський Союз є лідером в цій галузі. Візьміть, наприклад, радянський стратегічний висотний безпілотний ракетоносій, відомий як «Яструб». Величезна робота проводиться щодо створення порівняно невеликих безпілотних літаків-шпигунів. У майбутньому такі літаки будуть злітати не тільки з території Радянського Союзу, але також і з території противника. Радянські повітряно-десантні війська і спецназ давно і сильно цікавляться можливостями створення дуже легкого безпілотного літака, який би можна було зібрати й запустити на території противника, який би досліджував великі території та передавав зображення радянським військам. Ідеальний літак - це той, який би ніс не лише обладнання для розвідки, а й заряд вибухівки. Виявивши ціль і передавши її зображення, він міг би тут же її атакувати. Цей план аж ніяк не фантастичний. Сучасні технології роблять можливим створення такого літака. Проблема полягає просто в тому, щоб зробити цей літак досить легким, дешевим, надійним і точним.

Удосконалення спецназу йде і звичайними шляхами. У той час, поки ці дослідження проводяться на вістрі радянської військової потужності, удосконалюються звичайні озброєння, а також збільшується асортимент, точність і вогнева міць гранатометів, гвинтівок та іншого озброєння; поліпшується якість взуття, одягу, солдатського спорядження та засобів комунікації всіх видів; зменшується вага такої зброї, як міни, поряд з підвищенням їх руйнівного потенціалу.

Розділ 15

Перша Світова війна спецназу

Я стояв на дасі величезного хмарочоса в Нью-Йорку, коли побачив Кінг-Конга. Величезна горила тріумфально озирала Мангетен із запаморочливої висоти. Звичайно, я знав, що вона не справжня. Але було щось страхітливе і символічне в цій величезній чорної фігурі.

Пізніше я дізнався, що горила була гумовою, що було вирішено відсвяткувати п'ятнадцяту річницю показу першого фільму про Кінг-Конга створенням гігантської надувної моделі цього чудовиська, піднявши її над Нью-Йорком. Гумовий монстр був піднятий і погойдувався на вітрі. З технічної точки зору ця операція була справжнім тріумфом інженерів і робітників, які брали в ній участь. Але повного успіху не було. Монстра надули таким величезним, що в результаті в його тілі з'явилися отвори, через які виходило повітря. Тому гігантська мускулиста споруда швидко стискалася в безформний мішок. Доводилося накачувати в нього більше повітря, але, чим більше в нього накачували, тим більшими ставали дірки і тим швидше з чудовиська виходило повітря. Тому доводилося продовжувати накачувати...

Комуністичні лідери також створили гумового монстра і підняли його на запаморочливу висоту. Монстр відомий як Союз Радянських Соціалістичних Республік, а радянські лідери постали перед дилемою: швидко розширитися чи швидко зменшитися, перетворившись на в'ялий мішок. Цікаво відзначити, що Радянський Союз став надсильним під час найбільш руйнівної війни в історії цивілізації, незважаючи на те, що він поніс найбільші втрати в людях і найбільші руйнування на своїй території. Він став надсильним у військовому відношенні і, мабуть, війна є необхідною для його існування.

Я не знаю як або де почнеться Третя світова війна. Я не знаю напевно як радянське вище командування планує використовувати спецназ у цій війні: першій світовій війні, в якій спецназ буде важливою дійовою особою. Я не хочу пророкувати майбутнє. У цьому розділі я опишу, як я особисто уявляю, яким чином на початку цієї війни буде використаний спецназ. В моє завдання не входить описувати, що трапиться. Але я можу описати, що може трапитися.

В останній місяць миру, як перед іншими війнами, в повітрі все більше відчувається криза. Події, катастрофи, невеликі лиха додають напруги. Два поїзди зіткнулися на залізничному мості в Кельні тому, що сигнальна система вийшла з ладу. Міст серйозно пошкоджений і рух по ньому не може відновитися раніше ніж через два місяці.

У порту Роттердама вибухає польський супертанкер. Через помилку капітана танкер знаходиться дуже близько з розміщеними на березі нафтосховищами, і палаюча нафта розтікається на всю гавань. Протягом двох тижнів пожежні бригади, зібрані практично з усієї країни, героїчно борються з полум'ям. Порт зазнає величезних втрат. Виявилося, що вогонь поширювався з абсолютно неймовірною швидкістю, і деякі фахівці дотримуються думки, що польський танкер був не єдиною причиною пожежі, що вогонь спалахнув одночасно в декількох місцях.

В Панамському каналі болгарське вантажне судно «Варна», навантажене важкими контейнерами, таранить помилково шлюзові ворота. Експерти вважали, що корабель повинен був залишитися на плаву, але з якоїсь причини він після цього тоне. Щоб знову відкрити канал буде потрібно багато місяців. Болгарський уряд шле свої вибачення і заявляє про свою готовність сплатити всі необхідні роботи.

У Вашингтоні під час зльоту по вертольоту Президента здійснено кілька пострілів зі снайперської гвинтівки. Вертоліт легко пошкоджений і екіпаж успішно та безпечно його приземляює. Ніхто всередині не поранений. Відповідальність за цю атаку бере на себе раніше невідома організація, що називає себе «Помста за В'єтнам».

В аеропорту Відня відбувається терористичний вибух.

Група невідомих людей атакувала мінометами територію британської військової бази на Кіпрі.

Серйозна катастрофа відбувається на дуже важливому нафтопроводі на Алясці. Насосні станції виходять з ладу і нафта тече тонкою цівкою.

У Західній Німеччині мають місце кілька безуспішних замахів на життя американських генералів.

У Північному морі перевертається і тоне найбільша нафтова вишка Британії. Точна причина події не встановлена, хоча експерти вважають, що винна корозія головної опори.

У Сполучених Штатах виникає і швидко поширюється епідемія якоїсь невідомої хвороби. Здається, що вона вражає в основному припортові зони, такі як Сан-Франциско, Бостон, Чарльстон, Сіетл, Норфолк і Філадельфія.

У Парижі практично щодня відбуваються вибухи. Головними цілями є урядові квартали, комунікаційні центри та військові штаби. У той же самий час в Південній Франції вирують жахливі лісові пожежі.

Всі ці операції та інші подібні до них, оскільки жодна з цих подій не є аварією, офіційно відомі в ГРУ як «підготовчий період», а неофіційно - як «увертюра». «Увертюра» є серією великих і малих операцій, метою яких є, в переддень справжніх військових операцій, ослаблення морального духу противника, створення атмосфери загальної підозрілості, страху і невпевненості, відволікання уваги армій і поліцейських сил противника на величезне число різних об'єктів, кожен з яких може стати об'єктом наступної атаки.

«Увертюра» виконується агентами таємних служб радянських країн-сателітів і найманцями, завербованими через посередників. Головним методом, застосовуваним на цьому етапі є «сірий терор», що є тим видом терору, який ніколи не зв'язується з ім'ям Радянського Союзу. Радянські таємні служби не залишають на цьому етапі свої візитні картки або візитні картки інших людей. Терор походить від імені вже наявних екстремістських груп, жодним чином не пов'язаних з Радянським Союзом, або від імені фіктивних організацій.

ГРУ вважає, що в цей період його операції повинні бути схожими на природні катаклізми, на дію сил, непідвладних людському контролю, на помилки людей або на терористичні акти організацій, не пов'язаних з Радянським Союзом.

Терористичні акти, виконані під час «увертюри», вимагають невеликої кількості людей, дуже небагато зброї і трохи спорядження. В деяких випадках все, що може знадобитися, це одна людина, озброєна не більше, ніж викруткою, сірниковою коробкою або скляною ампулою. Деякі з цих операцій можуть мати катастрофічні наслідки. Наприклад, епідемія інфекційного захворювання на семи найбільш важливих морських базах Заходу може мати ефект зменшення наполовину об'єднаної військово-морської могутності супротивників Радянського Союзу.

«Увертюра» може тривати від декількох тижнів до декількох місяців, поступово набираючи силу і захоплюючи нові регіони. У той же самий час у справу залучається ГУСМ. На сторінках західних газет з'являються фотографії, що компрометують керівника НАТО. Виникає скандал. Виявляється деякі з людей НАТО мали зустрічі з високопоставленими радянськими дипломатами і передавали їм абсолютно таємні документи. Всі зусилля спростувати це тільки підливають масла у вогонь. Громадськість вимагає негайного звільнення керівника НАТО і детального розслідування. У газетах публікуються свіжі деталі цієї справи і скандал розширюється. В цей момент КДБ і ГРУ можуть підняти і стерти пил з величезної кількості матеріалів і пустити їх в оборот. Головними жертвами тепер стають люди, яких Радянський Союз спробував завербувати, але зазнав невдачі. Тепер ретельно відредаговані і забезпечені коментарями матеріали потрапляють до рук преси. Радянська розвідка намагалася завербувати тисячі, навіть десятки тисяч людей за цей час. В їх число входили молоді лейтенанти, які стали тепер генералами, і треті секретарі, що стали тепер послами. Вони всі відхилили радянські спроби завербувати їх, а тепер Радянська розвідка мстить їм за відмову. Число скандалів зростає. Люди зі здивуванням дізнаються, що довіряти можна лише декільком людям. Радянська розвідувальна служба нічого не втратить, якщо преса отримає матеріал, який показує, що вона намагалася завербувати французького генерала, але не вказує, чим закінчилася ця спроба. Вже зовсім небагато залишилося до початку війни. Ось чому газети повні вимог про розслідування та повідомлень про відставки, усунення від посади і самогубства. Найкращий спосіб вбити генерала - це вбити його його ж власними руками.

Відзначається значне збільшення сили руху за мир. У багатьох державах існують постійні вимоги зробити цю країну нейтральною і не підтримувати американську чужоземну політику, яка всіляко дискредитується. У цій точці «сірий терор» розширюється і посилюється, а в останні мирні дні досягає свого піку.

З першого моменту першого дня війни в дії вводяться головні сили спецназу. З цього моменту терор проводиться від імені Радянського Союзу і комуністичного керівництва: «червоний терор».

Але між «сірим терором» і «червоним терором» може існувати проміжний період - «рожевий терор», коли активні військові дії ще не почалися і поки що мир, але коли деякі кращі спецназівські підрозділи вже введені в дію. Ситуація ускладнюється тим, що, з одного боку, радянські бойові загони вже воюють, але, з іншого боку, вони ще не діють від імені Радянського Союзу. Це виключно ризикований момент для вищого радянського командування. Але хто не ризикує, той нічого не здобуває. Радянські командири хочуть взяти багато, тому вони готові сильно ризикувати. Звичайно, величезні зусилля докладаються, щоб знизити рівень ризику. Тільки порівняно невелика кількість військ спецназу беруть участь в «рожевому терор», але вони є кращими людьми в спецназі - професійними атлетами олімпійського класу. Робиться все, щоб мати гарантії, що ніхто з них не потрапить у руки противника до початку війни. Також докладаються величезні зусилля для забезпечення того, щоб, у разі, якщо будь-хто з них буде схоплений противником, було б украй важко встановити зв'язок цієї людини з будь-якою країною.

«Рожевий терор» не може тривати більше, ніж кілька годин. Але це найбільш важливі години та хвилини - найостанніші години і хвилини миру. Дуже важливо, щоб ці години і хвилини були б зіпсовані для противника і використовувалися б для досягнення максимальної переваги радянської сторони. Слід зазначити, що «рожевий терор» не завжди може бути використаний. Він застосовується лише при абсолютній впевненості в успіху операцій та достатній впевненості в тому, що противник не в змозі правильно оцінювати ситуацію в останні години та хвилини і що він не завдасть удару на випередження першим.

Для радянських комуністів місяць серпень має особливе значення. У серпні почалася Перша світова війна, яка закінчилася революціями в Росії, Німеччині та Угорщині. У серпні 1939 року Георгій Жуков домігся успіху в тому, що до нього нікому не вдавалося зробити - раптовим ударом він розбив японську групу військ на Далекому Сході. Цілком можливо, що цей удар мав далекосяжні наслідки: Японія вирішила відмовитися від атак на Радянський Союз і вибрала рух в іншому напрямку. Також у серпні 1939 року в Кремлі був підписаний пакт, який відкрив шлюзи Другої світової війни, в результаті якої СРСР став наддержавою. У серпні 1945 року Радянський Союз віроломно напав на Японію в Маньчжурії. Протягом трьох тижнів інтенсивних дій були «звільнені» величезні території, приблизно рівні за площею і населенням Східній Європі. У серпні 1961 року Радянський Союз збудував Берлінську стіну на порушення міжнародних угод, які він підписав. У серпні 1968 року Радянська Армія «звільняла» Чехословаччину і, на її превеликий подив, не зустріла жодної протидії з боку Заходу. Підозрюю, що радянські комуністи для початку війни знову виберуть серпень.

12 серпня о 5:58 місцевого часу, на велику порожню автостоянку перед супермаркетом у Вашингтоні в'їжджає фургон і зупиняється. Три людини відкривають двері фургона, викочують фюзеляж легкого літака і прикріплюють до нього крила. Хвилиною пізніше заводиться його мотор. Літак злітає і зникає в небі. У нього немає пілота. Ним керують через радіо за допомогою дуже простого пристосування, лише трохи більш складного, ніж ті, які використовуються для моделей ентузіастів. Літак набирає висоту близько 200 метрів і негайно починає знижуватись у напрямку до Білого Дому. Хвилиною пізніше столицю Сполучених Штатів стрясає сильний вибух. Пронизливе виття сирен поліцейських і пожежних машин та машин швидкої допомоги наповнює місто.

Трьома хвилинами пізніше другий літак мчить через центр міста і на місці, де стояв Білий Дім, лунає другий вибух. Другий літак злетів з секції під швидкісною автомагістраллю і має зовсім іншу систему керування. Дві машини з радіо-маяками в них були залишені раніше в середині міста. Маяки включилися автоматично на кілька секунд перед злетом літака. Автопілот ведеться двома маяками і починає знижуватися відповідно до заздалегідь розробленої траєкторії. Другий літак був посланий другою групою, що діє незалежно від першої.

Це був простий план: якщо перший літак не зруйнує Білий Дім, то це зробить другий. Якщо перший літак таки зруйнував Білий Дім, то через кілька хвилин всі керівники поліції Вашингтона будуть на місці вибуху. Другий літак вб'є багатьох з них.

О 6:06 всі радіо-і телевізійні канали перервуть свої звичайні програми і оголосять про руйнування Білого Дому та ймовірну смерть Президента Сполучених Штатів.

О 6:13 програма, відома як «Доброго ранку, Америка» переривається і з'явиться віце-президент США. Він розповідає приголомшливі новини: групою керівників збройних сил здійснена спроба захоплення влади в державі. Президент Сполучених Штатів убитий. Віце-президент закликає кожного військовослужбовця залишатися на місцях і не виконувати жодних наказів від вищих офіцерів в наступні двадцять чотири години, оскільки видано наказ в найкоротші терміни зняти зрадників з їх постів і заарештувати їх.

Незабаром після цього безліч телевізійних каналів по всій країні припиняють передачі...

Радянські воєначальники знають, що якщо не вдасться знищити Президента Сполучених Штатів у мирний час, то це буде практично неможливо зробити під час кризи. Президент перебуватиме в підземному або повітряному командному пункті, абсолютно недоступному і виключно добре охоронюваному.

Тому ці керівники, не відмовившись від спроб убити Президента (для чого в країну буде висаджено кілька груп убивць з різного роду озброєнням, включаючи протиповітряні ракети), вирішують виконати операцію з метою викликати паніку і замішання. Якщо виявиться неможливим убити Президента, то їм необхідно зменшити його можливості керівництва державою і збройними силами в найбільш критичний момент.

Для виконання цього завдання Ради таємно доставили у Вашингтон роту спецназу з першого полку спецназу стратегічного рівня. Велика частина роти складається з жінок. Рота повністю складається з професійних спортсменів олімпійського рівня. Доставка цілої роти у Вашингтон зайняла кілька місяців. Спортсмени прибували під виглядом охоронців, шоферів і техніків, які працюють в Радянському посольстві та інших радянських установах, а їх зброю і спорядження перекинуто в контейнерах, що охороняються дипломатичними привілеями. Для виконання завдання роту розбивають на вісім груп. Кожна група має свою організацію, структуру, озброєння та спорядження. Для виконання своїх завдань деякі з груп увійдуть в контакт з таємними агентами, завербованими задовго до цього резидентурою ГРУ.

11 серпня резидент ГРУ у Вашингтоні, генерал-майор, відомий під кличкою Мудрий (офіційно - цивільний і високопоставлений дипломат) отримує шифровану телеграму, яка містить одне-єдине слово: «Так». За наказом резидента рота спецназу покидає свої місця роботи. Деякі з них просто їдуть додому. Деяких таємно перекидають у багажниках своїх машин офіцери ГРУ і висаджують їх у лісах навколо міста, в порожніх підземних гаражах та інших затишних місцях.

Командири збирають свої групи в попередньо обумовлених місцях і ставлять перед ними завдання.

Група No 1 складається з трьох чоловіків і посилена одним таємним агентом. Агент працює механіком в аеропорту. У свій вільний час він будує літаючі моделі літаків різних розмірів. Особлива модель була розроблена найкращими радянськими авіаконструкторами і зібрана в Америці з запчастин, що вільно продаються. Сам агент участі в операції не приймає. Фургон, у якому легкий радіокерований літак і окремо крила до нього, кілька місяців стояв у нього в гаражі. Що це за літак і чий він, агент не знає. Він знає лише, що у когось є ключі від гаража і що ця людина може в будь-який момент прийти і забрати фургон разом з літаком. Посеред ночі група спецназу прижене фургон у ліс, де візьмуть заховану в потаємному місці вибухівку і приготують літак до польоту. На світанку фургон стоїть на пустельній автостоянці.

Група No 2 діє приблизно в цей же час. Але на цю групу працюють три агента, двоє з яких залишили припаркованими в точно визначених місцях в центрі міста свої автомобілі з радіомаячками.

Група No 3 складається з п'ятнадцяти спецназівців і п'яти фахівців з РЕБ ОСНАЗ. Вони всі переодягнені в поліцейську форму. Вночі ця група викрадає директора телевізійної компанії і його сім'ю. Залишивши сім'ю вдома як заручників, що охороняються трьома спецназівцями, інша група прямує на студію, захопивши по дорозі теж в якості заручників двох найбільш високопоставлених чиновників, але без шуму і паніки серед персоналу. Потім, під погрозою пістолетів і під наглядом радянських електронних експертів, директор і його помічники вставляють замість звичайної рекламної програми відеокасету, яку дає їм командир групи. Відеокасета записана завчасно в Радянському Союзі. Роль віце-президента зіграна актором.

Радянське вище командування знає, що врізатися в американські військові канали дуже важко. Якщо це взагалі можливо, то найбільше, що вдасться зробити - це підслухати переговори або перервати їх. На стратегічному рівні їх практично неможливо використовувати для передачі помилкових наказів. Ось чому вирішено використовувати цивільну телевізійну мережу: важко проникнути в телевізійну студію, але це можливо і є з чого вибирати. Операції виконуються одночасно в різних містах проти кількох телевізійних компаній. Якщо операція виявляється успішною тільки в одному місті - не страшно - мільйони людей будуть дезорієнтовані в найбільш критичний момент.

Операційним планом передбачено, щоб відразу після виступу «віце-президента» деяка кількість ретрансляторів була знищена групами спецназу і один з американських супутників зв'язку був збитий «помилково» радянським супутником. Це розраховано на те, щоб позбавити Президента і цього віце-президента можливості спростувати помилкову заяву.

Але події йдуть не точно за планом. Президенту вдається зв'язатися з народом і опублікувати спростування. Після того як телевізійна мережа по всій Америці перенесе такі значні руйнування, радіо негайно стане головним засобом зв'язку. Радіокоментатори випускають різні коментарі щодо того, що сталося. Більшість з них кажуть, що важко сказати яке повідомлення є істинним, а яке - помилковим, і що єдиний факт, який сумніву не викликає - це те, що Білий Дім зруйнований.

У той момент, коли у Вашингтоні відбуваються всі ці події, другій роті спецназу з того ж полку резидентом ГРУ в Нью-Йорку наказано виконати схожу операцію, але в ширшому масштабі. Вони не використовують радіокерований літак, але захоплюють дві телевізійні студії і одну радіостудію, які використовують для передачі таких же неправдивих повідомлень. П'ять інших груп спецназу з'являються з офіційних радянських установ і здійснюють відкриті збройні напади на підземні кабелі і деякі радіо-і телевізійні передавальні і приймальні антени. Вони намагаються зруйнувати їх, а також деякі трансформаторні станції, в результаті чого сліпнуть мільйони телевізійних екранів.

Через кілька годин загін спецназу І-М-7 зі 120 осіб висаджується в порту Нью-Йорка з вантажного корабля, що плаває під прапором Ліберії. Використовуючи свою вогневу міць, загін прокладає собі дорогу до найближчої станції метро і, розділившись на невеликі групки і захопивши поїзд із заручниками, починає знищувати міські підземні комунікації.

Коло причалів величезних американських авіаносців і атомних субмарин у Норфолку, з'являються кілька міні-підводних човнів, а також підводні диверсанти з аквалангами.

На Алясці зареєстровано вісімнадцять різних місць, де з радянських військових суден, літаків і підводних човнів намагалися висадитися невеликі групи. Деякі з них були знищені під час висадки, іншим вдалося повернутися на свої судна або після успішної висадки сховатись у лісах.

Загін спецназу І-С-7 з вісімдесяти двох осіб висаджується на узбережжі Мексики, негайно захоплює приватні машини і наступної ночі, використовуючи свою вогневу міць і набуту мобільність, перетинає кордон Сполучених Штатів.

Невеликі групи спецназу висаджуються і використовують маршрути і методи, застосовувані нелегальними іммігрантами, в той час, як інші застосовують шляхи і методи наркоділків.

Острови та військові споруди на них є найбільш вразливими для диверсійних операцій, і в той же самий момент групи спецназу висаджуються на Окінаві і Гуамі, на Дієго-Гарсія, в Гренландії і дюжині інших островів, на яких є бази Заходу.

Група спецназу 2-С-13 вже провела три тижні на борту невеликого радянського риболовецького судна, що рибалив поруч з узбережжям Ірландії. Після отримання сигналу «393939» капітан судна віддає наказ відрізати мережі, відключити радіо, радар та навігаційні вогні і на повній швидкості тримати курс до берегів Великобританії.

Під покривом темряви з борту судна спущені два легкі швидкохідні катери. Їх величина достатня, щоб прийняти всю групу. На першому катері знаходиться командир групи, лейтенант з кодовим ім'ям «Шекспір», радист, кулеметник і два снайпери. На другому катері перебуває заступник командира групи, молодший лейтенант, кодове ім'я «Поет», двоє солдатів з вогнеметами і двоє снайперів. Усі мають по запасу їжі на три доби, який призначений для використання тільки в разі тривалого переслідування. У звичайній обстановці група здобуває собі їжу самостійно, як може. У групу також включені дві величезні німецькі вівчарки.

Після висадки групи риболовецьке суденце, як і раніше без вогнів або радіо, йде у відкрите море. Капітан судна сподівається сховатись у нейтральному порті в Ірландії. Якщо судно зупинить в море британський військовий патруль, капітан та екіпаж нічого не бояться: небезпечні пасажири покинули судно і всі сліди їх перебування вже видалені.

Група Шекспіра висаджується на крихітному пляжі поряд з Літл-Гевен. Місце висадки вибране давно, і вибране дуже добре: пляж прикритий з трьох сторін величезними скелями, так що на відстані навіть удень неможливо побачити, що там відбувається.

Одночасно з Шекспіром висаджуються на берег в різних місцях ще чотири групи спецназу на відстані двох або трьох кілометрів одна від одної. Діючи самостійно від інших, ці чотири групи проходять різними маршрутами в невелике село Броуді і о 3:30 ранку одночасно атакують з різних напрямків великий будинок, що належить Військово-морським силам Сполучених Штатів. За даними ГРУ в районі Атлантичного Океану встановлені сотні, а, може, й тисячі акустичних прослуховувальних постів. Підводні кабелі від цих постів сходяться разом у Броуді, де сотні американських експертів за допомогою комп'ютерів аналізують величезний обсяг інформації щодо пересувань підводних човнів і надводних кораблів з усієї Північної Атлантики. Згідно з інформацією ГРУ подібні споруди є в Антигуа, на Азорах, в Ґофні та Кефлавіку в Ісландії, на Гаваях і Гуамі. Керівники ГРУ усвідомлюють, що їхня інформація щодо Броуді може бути неточною. Але приймається рішення атакувати і знищити і станцію стеження в Броуді, і всі інші. Всім чотирьом групам нападу поставлено завдання вбити якомога більше технічного персоналу станції та знищити якомога більше електронної апаратури, а все, що горить, має бути спалене. На підходах до будівлі повинні бути закладені міни. Всі чотири групи можуть потім піти у різних напрямках.

Група Шекспіра не бере участі в цьому рейді. Її завдання - починаючи з наступної ночі, закладати міни на підходах до будівлі. Крім цього, снайперським вогнем і відкритими атаками група повинна створити труднощі для будь-яких спроб врятувати або відновити станцію.

Командир групи знає, що чотири сусідні групи, які брали участь в атаці, знаходяться поруч і роблять те ж саме. Але командир групи не знає всього. Він не знає, що підрозділ спецназу 2-С-2 під командуванням майора, відомого як Дядя Костя, висадився в районі Сент-Девіда. Загін 2-С-2 складається з п'ятдесяти шести осіб, п'ятнадцяти легких мотоциклів і шести невеликих автомобілів зі значною кількістю боєприпасів. Завданням підрозділу є швидке просування, з використанням доріг місцевого значення і лісових доріг, а в окремих випадках - і головних доріг, прибуття в Форест-Дін і організація там бази. Форест-Дін є чудовим місцем для дій спецназу. Цей горбистий район покритий густим лісом. У свій час тут був важливий промисловий район. Тут до цього часу залишаються покинуті вугільні шахти і каменеламні, залізничні тунелі, хоча ніякої залізниці тут давно немає. Закріпившись у цьому лісі Дядя Костя може наносити удари в різних напрямках: поруч знаходиться атомна електростанція, міст через р. Северн, залізничний тунель під річкою Северн, порт Брістоля, урядовий центр зв'язку в Челтенгеймі, дуже важливі військові заводи - також у Брістолі та величезний військовий склад у Велфорді. ГРУ вважає, що в разі війни кудись сюди буде переправлена королівства родина і що тут будуть і інші важливі цілі.

Ті чотири групи спецназу, що на світанку діяли проти Броуді, після атаки негайно відходять і різними маршрутами йдуть у Форест-Дін, де можуть з'єднається з загоном Дяді Кості. Шекспір про це нічого не знає. Широкомасштабний рейд на Броуді і постійна активність Шекспіра в наступні дні й ночі повинні створити в супротивника враження, що це один з головних районів дій спецназу.

Тим часом група спецназу 2-Ц-41 з дванадцяти осіб вночі висадилася з катамарана «Подвійна зірка» поряд з портом Фелікстав. Судно ходить під іспанським прапором. Група покинула катамаран у відкритому морі і допливла до берега в аквалангах. Там вона була зустрінута спецназівським агентом, завербованим кілька років тому. Він купив за рахунок ГРУ невелике моторне судно, а в його магазині завжди є щонайменше п'ятнадцять готових до експлуатації японських мотоциклів, разом з кількома наборами шкіряних курток, штанів і мотоциклетних шоломів. Група (включає кращих мотоциклістів Радянського Союзу) переодягається, загортає своє озброєння в парусину, агента і його сім'ю вбивають, а тіла ховають у погребі їхнього будинку, потім мотоциклетна ватага летить на величезній швидкості по дорозі А45 в напрямку Майлденголла. Їх завдання полягає в установці автоматичних протиповітряних ракет «Стріла-Блок» у районі бази і в тому, щоб вивести з ладу цю одну з найбільш важливих американських повітряних баз в Європі, що постійно використовується літаками Ф-111. Потім ця група ховається в найближчому лісі і зв'язується із загоном спецназу 2-Ц-5.

Командир групи не знає, що в цей самий момент неподалік від нього ще десять груп спецназу, що працюють самостійно, виконують подібні операції проти американських військових баз у Вудбріджі, Бентвотерсі і Лейкенгеті.

Моторна яхта «Марія» побудована в Італії. Протягом десяти років вона кілька разів змінила власників і плавала по всіх океанах світу, поки не була продана якійсь багатій особі, після чого її не бачили протягом кількох років у жодному порті світу. Але коли міжнародна ситуація погіршилася, «Марія» з'явилася в Північному морі під шведським прапором. Після деякої модернізації зовнішній вигляд яхти дещо змінився. При отриманні сигналу «393939» «Марія» йде на повній швидкості прямо до узбережжя Великобританії. Коли вона вже знаходиться в британських територіальних водах і в досяжності Філінгдейла, екіпаж яхти знімає кришки люків, щоб на світ з'явилися два БМ-23 - схожих на «Катюшу» багатодульних ракетних пускових установок. Матроси швидко націлюють зброю на гігантські сфери і відкривають вогонь. Сімдесят два важких снаряди вибухають навколо установки, завдаючи непоправної шкоди системі раннього попередження. Моряки на яхті надягають акваланги і стрибають за борт. Через дві години яхта без екіпажу придрейфовує до берега. Коли поліція підіймається на борт, вона вибухає і тоне.

Для дій проти сил НАТО в Центральній Європі Радянське Верховне командування сконцентрувало надзвичайно могутнє угруповання сил, що складаються з 1-го і 2-го Західних фронтів у Східній Німеччині, 3-го західного фронту в Польщі, Центрального фронту в Чехословаччині та групи танкових армій в Білорусії . Це п'ятнадцять армій, включаючи шість танкових армій. На правому фланзі угруповання сил знаходиться об'єднаний Балтійський Флот. А в глибині радянської території створюються ще п'ять фронтів (всього п'ятнадцять армій) для підтримки нападу.

12 серпня о 23:00 батальйони спецназу, виділені від семи армій першого ешелону, перетинають кордон Східної Німеччини на моторизованих дельтапланах, звичайних планерах і планерних парашутах. Діючи невеликими групами, кожен батальйон завдає ударів по радарних установках противника, концентруючи свої зусилля на відносно вузькому секторі, щоб створити якусь подобу коридору, необхідного для їх планів перельоту через кордон. Крім цих семи коридорів, створюється ще один стратегічної важливості. Для цих цілей ще 13 липня бригада спецназу прибула в Східну Німеччину з Московського військового округу під виглядом того, що вона є військовим будівельним підрозділом і базувалася в Тюрингер-Вальді. Тепер бригада розділена на шість груп, розсіяних по лісах Спесарта і горбах Оденвальда, вона отримує завдання знищити протиповітряні установки, особливо радарні системи. У першій хвилі викидається всього 130 груп спецназу із загальної кількості 3300.

Через дві години після викидання людей, радянські повітряні сили проводять масований нічний рейд на протиповітряні установки противника. Об'єднаний удар, нанесений повітряними силами і спецназом робить можливим розчистити один великий і кілька менших коридорів в протиповітряній оборонній системі. Ці коридори негайно використовуються для наступних масованих повітряних атак і другого викидання загонів спецназу.

Одночасно передові загони семи армій перетинають кордон і рухаються на захід.

О 3:30 13 серпня з літаків Аерофлоту, що діють на дуже низьких висотах під прикриттям важких винищувачів, викидається друга хвиля сил спецназу.

Центральний фронт викидає свою бригаду спецназу в густо порослих лісом горах біля Фрайбурга. Робота бригади полягає в руйнуванні важливих американських, західнонімецьких і французьких штабів, ліній комунікацій, літаків на землі та протиповітряної оборони. Ця бригада, так би мовити, відкриває ворота до Франції, через які незабаром увірвуться кілька фронтів і наступна хвиля спецназу.

1-й і 2-й Західні фронти висаджують свої бригади спецназу в Німеччині на захід від Рейну. Ця частина Західної Німеччини найбільш віддалена від небезпечного східного сусіда і, відповідно, всі найбільш вразливі об'єкти сконцентровані там: штаби, командні пункти, аеродроми, склади ядерної зброї, колосальні резерви військового спорядження, боєприпасів і пального.

Бригада спецназу 1-го Західного фронту викинута в районі Ахена. Тут знаходяться декілька великих лісових масивів, де можуть бути організовані бази, а також багато привабливих цілей: мости через Рейн, які можуть бути використані для доставки резервів та постачання сил НАТО, які воюють на схід від Рейну, важливі повітряні бази Брюгге і Вільденрата, резиденція німецького уряду і Західнонімецька цивільна служба в Бонні, важливі штаби поблизу Менхенгладбаха і повітряна база Гельзенкірхена, де базуються літаки раннього оповіщення Е-3А. Це той район, куди Радянське Верховне командування планує ввести 20-у Гвардійську Армію, яка вдарить у південному напрямку західного узбережжя Рейну. Бригада спецназу зайнята розчищенням дороги для колон танків, які незабаром повинні тут з'явитися.

Бригада спецназу 2-го Західного фронту скинута в районі Кайзерслаутерна із завданням нейтралізувати важливу повітряну базу і командний пункт військово-повітряних сил поблизу Рамштайна і Цвайбрюккена і знищити склад ядерної зброї в Пірмазенсі. У місці, куди скинута ця бригада, за планами радянського вищого командування, змикаються гігантські кліщі: 20-а Гвардійська Армія просувається з півночі і 8-а Гвардійська Танкова Армія, завдає удар з Чехословаччини в напрямку Карлсруе. Після цього в дію буде введений другий стратегічний ешелон для того, щоб завдати нищівної поразки Франції.

У той же час Радянське Верховне Головнокомандування розуміє, що для перемоги у війні необхідно запобігти широкомасштабному перекиданню в Західну Європу американських військ, озброєння та спорядження. Для вирішення цієї проблеми величезний радянський Північний Флот переводиться в Атлантику і надає підтримку звідти. Дії Флоту будуть підтримуватися Військово-повітряними Силами. Але для того, щоб Флот пройшов в Атлантику, він повинен пройти через довгий коридор між Норвегією, Гренландією і Ісландією. Там радянський флот буде піддаватися постійному спостереженню і атакам з боку військово-повітряних сил, невеликих кораблів і субмарин, що діють з фіордів і величезної кількості радіо-електронних пристроїв та установок.

Норвегія, особливо її південна частина, є виключно важливою областю для радянських військових керівників. Їм потрібно захопити південну Норвегію і створити там повітряні та військово-морські бази для того, щоб воювати за Атлантику і, отже, за Центральну Європу. Радянське вище командування виділило, щонайменше, цілий фронт, у складі якого є повітряно-десантна дивізія, велика кількість військово-морських сил і бригада спецназу. Але перекидання повітрям боєприпасів, пального, харчового забезпечення та поповнення для військових, повітряних і військово-морських баз у Норвегію створює велику кількість проблем. Тому необхідно мати добрі та безпечні дороги до баз у Південній Норвегії. Ці дороги проходять у Швеції.

В минулому Швеції щастило: вона завжди залишалась осторонь від конфлікту. Але наприкінці двадцятого століття баланс цього району бойових дій змінюється. Швеція стає однією з найбільш важливих стратегічних точок світу. Якщо вибухне війна, шлях агресора лежатиме через Швецію. Окупацію Швеції здійснити легко, оскільки на її території немає ядерної зброї, так що радянські військові керівники дуже мало ризикують. Вони знають, однак, що шведський солдат є дуже серйозним супротивником - вдумливим, дисциплінованим, фізично сильним і міцним, добре озброєним, чудово знайомим з територією, де йому доведеться воювати і відмінно навченим діям у такій місцевості. Досвід війни проти Фінляндії вчить, що в Скандинавії фронтальні атаки танками не дають вираженого результату. Потрібно використовувати спеціальну тактику і спеціальні війська: спецназ.

І подібним чином все продовжується по всьому світу. У шведській столиці у зменшеному розмірі наводиться паніка вбивствами декількох вищих фігур уряду і звичайних громадян, підпалами і бомбардуванням ключових будівель. В Японії зруйнована американська база з ядерною зброєю і використано хімічну зброю в розташуванні уряду. У Пакистані сепаратистський рух у провінції Балучистан, постійно визнаний КПРС, запитує та отримує пряме військове втручання з СРСР для збереження їх тендітної незалежності: контрольована Радами територія розширюється в усіх напрямках від Сибіру через Афганістан до Індійського Океану.

Можливо, що й немає необхідності Радянському Союзу у третій світовій війні, щоб окупувати Балучистан. Червону Армію можуть вивести з Афганістану, але знаючи те, що ми знаємо про радянську стратегію і цілі, для яких може бути використаний спецназ, такий висновок можна розглядати як корисний рекламний трюк без якого-небудь перешкоджання роботі спецназу. З наявністю спецназу в Балучистані Політбюро може дуже близько підійти до головної нафтової артерії світу - до Арабських держав, до східної і південної Африки, Австралії та Південно-Східної Азії - територій і океанів, які практично беззахисні.

Додатки

Додаток E

Роль, яку відіграють радянські спортсмени

Нижче наводиться кілька прикладів дуже тісного зв'язку між спортивними і військовими досягненнями радянських атлетів.

Володимир Мягков. У Чемпіонаті СРСР з лиж у 1939 році Мягков показав виключно гарний час на 20-кілометровій дистанції і став чемпіоном СРСР на цій дистанції. Під час війни він був призваний в армію і включений у невеликий підрозділ спортсменів, що перейшов під пряме командування розвідувального управління фронту. Пізніше він загинув у бою в тилу ворога. Він був першим із кращих радянських спортсменів, що стали Героєм Радянського Союзу, в його випадку - посмертно. Завдання, які виконував спортивний підрозділ Мягкова, обставини його смерті та дії, за які він став Героєм, зберігаються Радянською Державою в таємниці до теперішнього часу.

Порфирій Полосухін. Перед війною - офіцер Червоної Армії, він встановив світові рекорди з парашутних стрибків. Він був інструктором, що тренував спеціальні війська для операцій на території противника. Під час війни він продовжував навчати парашутистів для підрозділів «гвардійських мінерів» спецназу. Він часто бував у тилу ворога, і ним запропонований метод маскування аеродромів і зв'язку з радянськими літаками з таємних партизанських аеродромів. Ця оригінальна система діяла до кінця війни, ніколи не була розкрита противником, і, як результат її, зв'язок з повітря з партизанськими загонами, особливо з загонами спецназу і ОСНАЗ був виключно надійним. Після війни багато солдатів зі спеціальних військ, навчені Полосухіном, стали чемпіонами світу та Європи з парашутних стрибків.

Дмитро Косицин. Перед війною він очолював ковзанярське відділення в Державному Інституті Фізичної Культури. Вважалося, що це цивільний інститут, але викладачі та багато студентів мали військові звання. Косицин був капітаном і мав кілька видатних досягнень у своєму виді спорту, встановивши ряд рекордів Радянського Союзу. Протягом війни він командував спеціальним загоном, відомим як «Чорна Смерть». У цьому «цивільному» інституті в перші тижні війни було сформовано тринадцять таких загонів. Вони займалися активною терористичною роботою на підтримку Червоної Армії, а швидкість, з якою ці загони були сформовані, дозволяє припустити, що всі члени цих підрозділів були ретельно відібрані і навчені задовго до початку війни. Інакше їх би не послали в тил противника. Загін Косицина був відомий як найбільш безстрашний і нещадний з усіх формувань Ленінградського фронту.

Махмуд Умаров. Під час Другої Світової Війни Умаров був солдатом в окремому саперному батальйоні спецназу. Його кілька разів скидали з групою людей у тил противника. У нього було дві професії: він був чудовим стрільцем і лікарем. Після війни він був офіцером у Розвідувальному Управлінні Ленінградського військового округу. Він продовжував мати дві професії, і як лікар-психіатр отримав ступінь доктора наук за теоретичну роботу. Як стрілець він став європейським і світовим чемпіоном; фактично він був п'ять разів чемпіоном Європи і тричі - світовим чемпіоном. Він виграв дві срібні олімпійські медалі в стрільбі з пістолета в Мельбурні та Римі. Після відродження спецназу він служив у цій організації офіцером, де цінувалися обидві його професії. Завдяки своїм спортивним досягненням генерал-полковник Умаров відвідав безліч країн світу і мав безліч зв'язків. У 1961 році Махмуд Умаров раптово зник з медичної та спортивної сцен. Є деякі підстави вважати, що він помер за дуже дивних обставин.

Юрій Борисович Чесноков. Людина надзвичайної фізичної сили і витривалості, він займався багатьма видами спорту. Особливо успішно - волейболом: двічі чемпіон світу і олімпійський чемпіон. Фізичні якості Чеснокова були помічені дуже рано, і відразу після закінчення школи його прийняли у Військово-інженерну академію, хоча він не був офіцером. З цього часу він впритул займався теорією і практикою використання вибухівки. Крім золотої олімпійської медалі він має й іншу золоту медаль за свою роботу з техніки здійснення вибухів. На даний час Чесноков є полковником спецназу.

Валентин Якович Кудреваткін. Він вступив у напіввійськову організацію ДОСААФ ще в школі. В один і той же час він стрибав з парашутом, літав на планерах і займався стрільбою з гвинтівки. Свій перший парашутний стрибок він зробив у травні 1956 року. Двома роками пізніше, у віці вісімнадцяти років, він досяг найвищого рівня в парашутних стрибках і стрільбі. У 1959 році його призвали в армію проходити службу в повітряно-десантних військах. У 1961 році він за один тиждень встановив п'ять світових рекордів у парашутному спорті, за що був проведений в сержанти і посланий у рязанське офіцерське повітряно-десантне училище. Після цього його направили у спецназ командувати спеціальним жіночим загоном. Під його командуванням знаходилися найбільш видатні спортсменки, включаючи Антоніну Кенсицьку, з якою він зараз одружений. Вона встановила тринадцять світових рекордів, її чоловік - п'ятнадцять. Він здійснював стрибки з парашутом (часто з групою жінок) в найбільш немислимих умовах, приземлявся на гори, в ліс, на дахи будинків і тому подібне. Кудреваткін брав участь практично у всіх випробуваннях нового парашутного спорядження та озброєння. 1 березня 1968 року разом з групою професійних парашутисток він брав участь в експериментальному груповому стрибку з критично низької висоти. Опісля, коли він виконував свій 5555 стрибок, він потрапив у критичну ситуацію. У повітряно-десантних військах з чорним гумором кажуть, що якщо ні головний, ні запасний парашути не розкриваються, то в парашутиста є цілих двадцять секунд для того, щоб навчитися літати. Кудреваткін не навчився літати за ці останні секунди, але він керував своїм тілом і не розкритими парашутами, щоб сповільнити падіння. Він провів більше двох років у госпіталі та переніс більше десяти операцій. Коли його виписали, він здійснив свій 5556 стрибок. Багато з радянських військових газет опублікували фотографії цього стрибка. Зазвичай Кудреваткін стрибав у компанії професійних парашутисток. Але в радянських повітряно-десантних дивізіях немає жінок. Тільки у спецназі.

Після виконання цього стрибка Кудреваткіну присвоїли звання полковника.

Додаток F

Розвідувальний пункт спецназу (РП-СН)

Уявіть, що ви закінчили 3-й факультет (операційна розвідка) Військово-Дипломатичної Академії Генерального Штабу. Якщо ви успішно пройшли курс навчання, вас пошлють в одне з двадцяти розвідувальних управлінь(РУ), які є у штабах військових округів, груп сил і флотів.

У перший же день, який я провів у Військово-Дипломатичної Академії, я засвоїв, що дипломатія є шпигунством, і що військова дипломатія є військовим шпигунством. Успішне закінчення 3-го факультету Військово-Дипломатичної Академії означає службу в одному з розвідувальних управлінь або в підпорядкованих їм підрозділах, безпосередньо пов'язаних з вербуванням чужоземних агентів та управлінням ними.

Уявіть, що вас направили в Розвідувальне Управління Київського військового округу. Київ, без сумніву, є одним з найгарніших міст Радянського Союзу, і я не раз чув від західних журналістів, що відвідали Київ, що це одне з найгарніших міст світу.

Отже, зараз ви перебуваєте у величезному будинку, зайнятому штабом Київського військового округу. В різний час усі видатні військові керівники Радянського Союзу працювали в цьому величному будинку: Жуков, Баграмян, Ватутін, Кошовий, Чуйков, Якубовський та багато інших. Кабінет командувача округу знаходиться на другому поверсі. Праворуч від нього є масивні двері в Операційне Управління. Зліва - не менш масивні двері в Розвідувальне Управління. Таке розташування символічне: Перше управління (бойове планування) є правою рукою командувача, тоді як Друге управління (розвідка) - лівою. У штабі є ще багато управлінь і відділень, але всі вони розташовані на інших поверхах.

Ваш візит у Розвідувальне Управління штабу округу відбувається, звичайно, в компанії одного з офіцерів. Інакше вас просто не впустили б.

Перед тим, як увійти у штаб, ви повинні зателефонувати в кабінет пропусків і пред'явити свої повноваження. Вам дають номер телефону і приходить офіцер, щоб супроводжувати вас. Кабінет пропусків дуже уважно перевіряє ваші документи і вручає вам тимчасовий пропуск. Потім офіцер проводжає вас нескінченними коридорами і численними сходами. Ви повинні бути готові на кожному повороті надати свій пропуск і офіцерське посвідчення. Ваші документи перевіряються безліч разів, перш ніж ви дістанетесь до начальника розвідки округу.

Зараз ви знаходитесь у величезному генеральському кабінеті. Перед вами - генерал-майор, начальник розвідки Київського військового округу. Ви відрекомендовуєтеся: «Товаришу генерале, капітан такий-то прибув для подальшого проходження служби».

Генерал задає вам кілька запитань і, поки він говорить з вами про дрібниці, він вирішує вашу долю. Є безліч варіантів. Можливо, що він не візьме вас і і, таким чином, вирішить не брати вас взагалі. Вас пошлють в Управління Кадрами округу і більше ніколи не допустять до розвідувальної роботи. Або ви йому сподобались, але не дуже. В цьому випадку він пошле вас на розвідувальну роботу нижнього рівня - служити в дивізію або полк. Ви будете працювати в розвідці, але не з агентурною мережею.

Якщо ви по-справжньому сподобаєтеся йому, перед вами відкриються кілька шляхів. Розвідка військового округу є гігантською організацією з величезним обсягом роботи. По-перше, він може послати вас у штаб однієї з трьох армій для роботи в Розвідувальному відділенні штабу, де вас пошлють на розвідувальний пункт (РП), щоб вербувати таємних агентів-інформаторів для роботи на дану армію.

По-друге, він може залишити вас у Розвідувальному управлінні для роботи в 2-му (агентурна мережа) або третьому (спецназ) відділенні. По-третє, він може послати вас в одне з місць, де відбувається вербування чужоземців для роботи на Київський військовий округ. Є два такі місця: Розвідувальний центр і Розвідувальний пункт спецназу (РП спецназ).

Генерал може запитати вашу власну думку. Ваша відповідь повинна бути короткою: наприклад - мені все одно, де працювати, аби це були не штаби, бажано в полк. Генерал очікує від вас подібного роду відповідь. Розвідці не потрібен офіцер, який не рветься на вербувальну роботу. Якщо хтось приходить на розвідувальну роботу, але не горить бажанням вербувати чужоземців, це означає, що він зробив помилку у виборі професії. Це також означає, що ті люди, які рекомендували його на розвідувальну роботу і витратили роки на навчання його у Військово-Дипломатичній Академії також помилялися.

Генерал задає своє останнє запитання: яких агентів ви бажаєте вербувати - для отримання інформації або для співпраці зі спецназом? Кожен офіцер розвідки фронтового і флотського рівня повинен знати як вербувати агентів обох видів. Ви кажете, що для вас це все одно.

«Добре, - каже генерал. - Я призначаю вас офіцером розвідувального пункту спецназу 3-го відділення Другого Управління штабу Київського військового округу. Наказ буде підписано завтра. Бажаю всього доброго».

Ви дякуєте генералу за надану вам довіру, хвацько віддаєте честь, клацаєте каблуками і залишаєте кабінет. Офіцер супроводу чекає вас на виході. Звідси, без жодних перепусток, ви проходите в невеликий дворик, де в очікуванні завжди знаходиться невеликий тюремний фургон. За вами закриваються двері і ви опиняєтеся в пастці. Перед вами маленьке непрозоре віконце з міцними ґратами на ньому. Марно намагатися виглядати. Фургон розвертається і вивертає на вулиці міста, часто зупиняючись і змінюючи напрямок, а ви розумієте, що він зупиняється на вогні світлофорів. Нарешті, фургон проїжджає через якісь величезні ворота і зупиняється. Двері відчиняються і ви сходите на подвір'я штрафного батальйону Київського військового округу. Це військова в'язниця. Ласкаво просимо на нове місце роботи.

Стародавнє місто Київ побачило багатьох завойовників з усього світу, що проходили по його вулицях. Деякі з них зрівнювали його з землею, інші зміцнювали його, потім треті руйнували його знову. Укріплення навколо розореного і випаленого Києва були зведені востаннє в 1943 році за наказом Гітлера. Приїхавши до Києва, ви можете пройти по укріпленнях всіх століть: від бетонних дотів двадцятого століття до зруйнованих стін, які побудували за п'ятсот років до появи тут Бату-хана.

Місце, куди вас привезли, є фортецею, збудованою за часів Катерини Великої. Вона побудована в південно-західній частині міста на вершині обривистих пагорбів, вкритих давніми дубами. Побіля знаходяться інші форти, величезний давній монастир і стародавня фортеця, в якій зараз розташований військовий госпіталь.

Протягом століть на найбільш небезпечних підходах до міста будувалися військові споруди найрізніших видів - склади, казарми, штаби, і, незалежно від основного задуму, вони також служили в якості укріплень. Фортеця, в яку ми приїхали, також служить двом задумам: як казарми для 500-700 солдатів, і в якості форту. Округла по контуру, в її зовнішніх стінах є тільки вузькі щілини і широкі амбразури для рушниць. Зараз вони всі закладені, і тільки залишені вікна дивляться у внутрішній двір. У фортеці тільки один вхід - добре охороняється тунель через потужні стіни. Навколо фортеці була додана цегляна стіна. Зовні вона виглядає як висока цегляна стіна на вузькому основі, зі ще однією цегляною стіною, що вища за першу, позаду неї.

Як внутрішній, так і зовнішній двори фортеці поділені на численні сектори і маленькі дворики, розділені невеликими стінами і справжніми джунглями колючого дроту. Сектори мають свої дивні таблички: багато розділені так, що ніхто не в змозі зрозуміти якусь логіку в цьому. Відсутність будь-якої системи сприяє таємності, що оточує цю установу.

Тут, у штрафному батальйоні, знаходяться три роти для відбуття покарання і одна рота охорони. Люди з роти охорони мають украй слабке уявлення щодо тих, хто й чому відвідує батальйон. Вони мають лише інструкції, які повинні виконуватися: відбуваючі покарання люди повинні знаходитися тільки у внутрішньому дворі в певних секторах; офіцери, в яких у пропуску стоїть трикутна печатка, можуть входити в інші визначені сектори; офіцерам з маленькою зірочкою, видрукуваною на їх пропусках, дозволяється входити в інші сектори і так далі.

Крім офіцерів штрафного батальйону, частими відвідувачами форту є офіцери військової прокуратури, військової комендатури міста та офіцери з управління командування: слідчі, юристи. Тут же, збоку, є сектор і для вас. Розвідувальний пункт спецназу не має ніякого зв'язку з усім іншим у штрафному батальйоні. Але якщо він буде розташований окремо в якомусь будинку, то раніше чи пізніше навколишні звернуть увагу на підозрілу поведінку людей, що займають цю будівлю. Тут же, в штрафному батальйоні ви прикриті від цікавих очей.

Розвідувальний пункт спецназу є невеликою військовою одиницею, очолюваною підполковником, який має у підпорядкуванні декілька офіцерів, які закінчили Військово-дипломатичну академію, та кілька сержантів і рядових, які виконують обслуговувальні функції не маючи жодного уявлення (або правильного уявлення) про те, чим зайняті офіцери. Офіцери штрафного батальйону або ті, які відвідують цей батальйон, і не подумають запитати про те, що відбувається у вашому секторі. Багато років тому один з ваших попередників дозволив собі розкіш «необережної розмови», що закінчилася тим, що на нього подали груповий донос прямо командувачу округу, з подальшим розслідуванням випадків корупції серед старших офіцерів. Цього достатньо, щоб бути впевненим, що з вами будуть обходитися з повагою і не поставлять більше жодного запитання.

У розташуванні спецназівського пункту в штрафному батальйоні є безліч переваг: за такими величезними стінами командування може бути впевненим, що ваші документи не будуть спалені або загублені внаслідок випадковості, він знаходиться під суворою охороною з дюжиною сторожових собак і кулеметами, встановленими на вежах, щоб охороняти ваш спокій, жодна стороння цікавість щодо того, що відбувається всередині цих стін, ніколи не отримає прямої відповіді; окрема організація не привертає увагу високопосадовців радянських військових керівників, які не підозрюють про ГРУ і спецназ, а якщо навіть хтось збоку і підозрює вас у чомусь, то він не може відрізнити офіцерів спецназу від інших офіцерів, які відвідують цю стару фортецю.

Спецназ має у своєму розпорядженні кілька тюремних фургонів, абсолютно однакових з тими, які належать штрафному батальйону, і з подібними номерами. Вони дуже зручні для перевезень будь-яких цікавих нас людей в будь-який час всередину фортеці і з неї. Що добре в тюремних фургонах, так це те, що ні відвідувач, ні сторонній спостерігач не можуть встановити, де знаходиться пункт спецназу. Відвідувача можна запросити в будь-яке з доброю охороною місце, де зазвичай знаходиться безліч людей (штаби, кабінет командувача, міліцейська дільниця) і після цього таємно доставити в закритому фургоні в стару фортецю, а потім повернути його тим же способом, так що він загубиться в натовпі. На щастя таких фортів у окрузі декілька.

Штрафний батальйон, простіше - військова в'язниця, є улюбленим місцем для приховування ГРУ своїх підрозділів. Є й інші види маскування - конструкторське бюро, ракетні бази, вузли зв'язку, але у них завжди є одна характерна риса - невелика таємна організація криється всередині великої, з ретельною охороною військової установи.

До того ж до цих головним приміщенням, де містяться сейфи, наповнені таємними паперами, розвідувальний пункт спецназу має кілька конспіративних квартир і невеликих будинків на околицях міста.

Опинившись у місці, яке я описав, ви зустрінуті сумним підполковником, який, ймовірно, провів усе своє трудове життя на цій роботі. Він віддає вам короткий наказ:

– Ви носите форму тільки всередині цього форту або якщо вас викличуть до штабу округу. В інший час ви одягаєте цивільний одяг.

– Зрозумів, товаришу підполковнику.

– Але тут, у фортеці, вам робити нічого, тим більше у штабі. Це моє місце, а не ваше. Мені не потрібні бюрократи. Мені потрібні мисливці. Ідіть і повертайтеся через місяць з матеріалом про гарний чужоземний улов.

– Так.

– Вам відомі території, на яких наш округ буде вести бойові дії в разі війни?

– Так точно.

– Добре, мені там потрібен ще один агент, який зможе зустрітися з групою спецназу за будь-яких обставин. Я даю вам місяць терміну, оскільки ви тільки починаєте свою службу, але цей термін пізніше буде більш жорстким. Можете йти, і пам'ятайте, що у вас у Києві безліч суперників: ваші друзі, які вже працюють у розвідувальному пункті та, ймовірно, активно діють у місті, КДБ теж у справі, і хто знає, хто ще займається тут вербуванням. І запам'ятайте: помилитись у нашій справі ви зможете тільки один раз. Я ніколи не пропущу помилки, особливо з боку спецназу. У воєнний час вас розстріляють. У мирний час за помилку вас посадять у в'язницю. Знаєте, в яку?

Таким був Київ до Чорнобильської аварії. Століттями варвари з багатьох країн Азії та Європи старалися, що є сил, щоб зруйнувати моє велике місто, але ніхто не завдав йому такої шкоди, як комуністи. Історія атомної енергетики в Радянському Союзі дуже довга, це історія злочинів. Батьком-засновником створення атомної енергетики був Лаврентій Берія, всесильний шеф таємної поліції і, як стало очевидним пізніше, один з найбільших злочинців ХХ століття. Більшість радянських міністрів, розробників та інженерів, пов'язаних зі створенням атомної енергетики, сиділи в тюрмах, і не тільки за часів Сталіна. Всі атомні підприємства побудовані працею в'язнів. Я, особисто, бачив тисячі засуджених, які працюють на уранових шахтах Кіровоградської області (див. Суворов, Акваріум). У засуджених не було абсолютно ніяких шансів повернутися до гарної кваліфікованої праці.

Раніше чи пізніше це повинно було закінчитися катастрофою. Газета «Літературна Україна» (27 березня 1986) повідомила про злочинне ставлення при конструкторських роботах, про використання дефективних матеріалів і застарілої технології в Чорнобилі. Газета попереджала, що кілька поколінь людей будуть розплачуватися за безвідповідальне ставлення тих, хто займався будівництвом. Але ніхто не звернув уваги на цю статтю або інші, подібні до неї; місяцем пізніше вибухнула катастрофа.

Content

Віктор Суворов
СПЕЦНАЗ

Розділ 1 Лопатки і Люди

Розділ 2 Спецназ і ГРУ

Розділ 3 Історія Спецназу

Розділ 4 Бойові загони Спецназу

Розділ 5 «Інші люди»

Розділ 6 Спортсмени

Розділ 7 Відбір та навчання

Розділ 8 Агентурна мережа

Розділ 9 Зброя та обладнання

Розділ 10 Бойове навчання

Розділ 11 В тилу ворога: Тактика спецназу

Розділ 12 Управління та Комбіновані Операції

Розділ 13 Спецназ і Обман

Розділ 14 Перспективи на майбутнє

Розділ 15 Перша Світова війна спецназу

Додатки

Додаток E Роль, яку відіграють радянські спортсмени

Додаток F Розвідувальний пункт спецназу (РП-СН)