Богданович Різун Володимир

Тінь перемоги (Тінь перемоги-1)

Присвячую великій людині на ім'я Лев.

Віктор Суворов

Тінь перемоги

(Тінь перемоги - 1)

www.fictionbook.ru

«Виктор Суворов. Тень победы»: Сталкер; Харьков; 2003 - 384 с.

ISBN 966-696-022-2

Віктор Суворов

Тінь перемоги

(Тінь перемоги-1)

Розділ 1

ЗАРАХУВАТИ ДО СОНМУ СВЯТИХ...

Наші мертві нас не залишать у біді...

В. Висоцький.

1.

Під самий захід своєї історії Радянський Союз залишився без героїв.

З'ясувалося, що вожді Радянського Союзу, - всі без винятку, - це банда кримінальних злочинців і негідників.

Якщо зійти з захмарних кремлівських висот, і придивитися до скромних героїв, на яких повинен був рівнятися народ, то й тут героїзм блідне.

Ось легендарний бій 16 листопада 1941 року біля роз'їзду Дубосєково. З нашого боку - 28 солдатів 4-ї роти 1075-го стрілецького полку 316-ї стрілецької дивізії генерал-майора І. В. Панфілова. Солдати озброєні гвинтівками, гранатами і пляшками із запальною сумішшю. У них - ні танків, ні артилерії. А в німців - 54 танки. Дії німецьких танків підтримують два десятки мінометних та артилерійських батарей.

Перед боєм політрук Дієв вимовив слова, які облетіли всю країну: «Велика Росія, а відступати нікуди, - позаду Москва!» Герої-панфіловці знищили безліч танків, загинули всі до одного, але ворога до Москви не пропустили... Командувач Західного фронту генерал армії Г . К. Жуков порушив клопотання. Указом Президії Верховної Ради СРСР кожному з двадцяти восьми було посмертно надано звання Героя Радянського Союзу...

На цьому подвизі ми всі виховані.

Проте були неясності. Вони виникли ще в 1941 році. 27 листопада 1941 року «Красная Звезда» повідомила, що на чолі 28 героїв стояв політрук Дієв. У тій же газеті 22 січня 1942 року, повідомлялося, що на чолі групи героїв стояв політрук Клочков. Спроби об'єднати двох героїв в одному образі привели до зворотного результату. Герой розмножився. У радянську історіографію він увійшов у чотирьох варіантах: Дієв, Клочков, Клочков-Дієв і Дієв-Клочков.

І якщо всі загинули, то звідки відомі слова героїчного політрука?

Були й інші накладки. Куди більш дивовижні.

Після війни цим епізодом зайнялася військова прокуратура. Спливли подробиці воістину фантастичні. Перш за все: позаду Москва, але відступати все ще було куди. 1075-й стрілецький полк у тому бою був вибитий зі свого рубежу. За це командир і комісар полку були зняті з посад.

Ще момент. Якщо 4-а рота 2-го батальйону полягла повністю, але ворога не пропустила, якщо перед траншеями 2-го батальйону десятками горять німецькі танки, то командир батальйону майор Решетніков був зобов'язаний про це доповісти. Але він чомусь не доповів. Мабуть, горіння німецьких танків не підмітив. Нічого про героїчне звершення не доповідав ні командир 1075-го стрілецького полку полковник І. В. Копров, ні командир 316-ї стрілецької дивізії генерал-майор І. В. Панфілов, ні командувач 16-ї армії генерал-лейтенант К. К. Рокосовський . Досить цікаво, що й німці про цей бій теж нічого не знали. От і виникло питання: якщо ніхто з фронтових командирів не доповідав про подвиг, як же про нього дізналися в Москві?

Про подвиг першою повідомила центральна військова газета «Красная Звезда». Літературний секретар «Красной Звезды» А. Ю. Кривицький описав героїчний бій як очевидець. Але чи був він очевидцем? У військовій прокуратурі його ввічливо запитали: чи був він 16 листопада 1941 року в районі роз'їзду Дубосєково? З'ясувалося: в районі бою зазначений товариш не був. Якби був, то б із цього пекла живим не вийшов. На допиті він визнав, що в листопаді 1941 року з Москви не виїжджав. Про подвиг йому стало відомо зі слів кореспондента В. Коротєєва, який був у військах. Правда, Коротєєв у напрямку переднього краю далі штабу 16-ї армії рухатися не ризикнув. Саме там, на задвірках штабу, бравий військовий кореспондент підхопив слух про скоєний подвиг і, як сорока на хвості, приніс новину в рідну редакцію.

Слідством були виявлені джерела цифр, якими «Красная Звезда» дивувала світ. Подвиг формувався таким чином. Головний редактор газети Д. Ортенберг запитав автора Коротєєва, скільки в героїчній роті було людей? Той відповів: 30-40. Вирішили: їх було 30. Але не могли ж усі бути героями. Не могли. Бувають у нас і негативні приклади. І Верховний головнокомандувач товариш Сталін у наказі № 308 від 18 вересня 1941 року вимагає «залізною рукою приборкувати боягузів і панікерів». Отож так, перед боєм двоє підняли руки і побігли здаватися. Наші їх, зрозуміло, тут же розстріляли. Так би мовити, залізною рукою приборкали. Скільки, відтак, героїв залишилося? Правильно, 28. Потім Ортенберг, подумавши, вирішив, що два зрадники - багато. Тому одного зрадника закреслив. А героїв так і залишилося 28. Скільки ж було німецьких танків? Припустимо, по два німецьких танки на кожного героя... Виходить, танків було 56. Головний редактор, ще подумавши, два танки скинув. Так ближче до правди. З ходом десятиліть число знищених танків зменшили до 18. Тут теж - чиста математика. Просто 54 розділили на три. Якщо б наші славні інженери людських душ і далі так само сміливо ділили і віднімали, то в кінцевому підсумку могли б впритул наблизитися до правди.

Під час слідства випливало таке, про що згадувати незручно. Тому військова прокуратура шуму не піднімала. Авторів можна було б покарати. Можна б і головному редактору дати по шиї. Але подвиг панфіловців уже вписаний в енциклопедії і букварі, вже вирубаний у граніті, вже карбованими літерами вписаний в історію війни, як один з найяскравіших її епізодів. Крім того, в цю справу втрутився Маршал Радянського Союзу Г. К. Жуков. Автори перестаралися? Нічого страшного. Вся історія Радянського Союзу вигадана. Але якби не Жуков, то подвиг 28 панфіловців залишився б у розряді оповідань про діяння козака Козьми Крючкова, про якого під час Першої світової війни ходили дивовижні розповіді за змістом і духом близькі до розповідей про героїчні звершення барона Мюнхгаузена. Казали, що Козьма Крючков на одну піку по сім німців насаджував. 28 панфіловців могли б залишатися побратимами Козьми Крючкова. Нічого поганого в таких історіях немає. Ось написав же Олександр Твардовський поему про те, як російський солдат Василь Тьоркін вийшов вранці в поле, бачить: пре на нього тисяча німецьких танків! Російський солдат, ясна річ, не розгубився... За веселе базікання любив фронтовий люд Твардовського і вигаданого ним солдата Василя Тьоркіна, який виходив переможцем у будь-якій сутичці. Всі розуміли: це вигадка, жарт веселий. Але Жуков історію про 28 панфіловців з фронтової плітки, з газетного видумки звів у ступінь реальних подій. Це він при кожній нагоді хвалився: де я, там і перемога! Будь-який німецький наступ захлинається там, де з'явився я! Під моїм командуванням помирають, але не здаються! У грудні 1941 року хтось із підлеглих прочитав у «Красной звезде» розповідь про фантастичний подвиг 28 панфіловців і доповів Жукову. Жуков зажадав скласти список загиблих, тих, хто міг би бути в тому легендарному бою, і подав їх до нагородження. Всім, кого вписали у список, були надані високі звання посмертно. Жуков першим надав цій дивній історії офіційного звучання. Після того, як Верховна Рада видала указ, героїчний подвиг перестав бути плодом журналістського базікання, він став реальною подією. Хоча не всі зі списку загинули. У списку героїв виявилися й ті, хто добровільно пішов до гітлерівців і служив їм вірою і правдою.

Історія про 28 панфіловців була настільки погано зготована, що постійно викликала інтерес дослідників, які хотіли знати правду. Задовго до гласності й перебудови В. Кардін у «Новом мире» піддав цю безглузду історію нещадному аналізу. За ним пішли Б. Соколов, В. Люлечник та інші. Потім публікації пішли каскадом, і цей епізод випав з розряду героїчних діянь.

2.

А у праці було велено рівнятися на шахтаря Олексія Стаханова. План йому: вирубати за зміну 7 тон вугілля. А він у ніч на 31 серпня 1935 року візьми, та й вирубай не 7, а 102 тони! І розгорнувся в країні стахановський рух: кинулися послідовники Стаханова по десять норм за зміну виконувати! По двадцять! Цих людей пропаганда називала стахановцями, народ - стакановцями. Народ знав - не все тут чисто. Через десятки років випливли подробиці й цього «подвигу». Стаханов дійсно вирубав 102 тони вугілля. Правда, на час рекордної зміни всім іншим забійникам шахти «Центральна-Ірміно» відключили стиснене повітря, щоб у відбійному молотку Стаханова тиск не падав. Заради того, щоб не заважати трудовому пориву Стаханова, робочий ритм шахти був повністю порушений. Вирубане Стахановом вугілля треба було відкочувати із забою, тому вагонетки - Стаханову! Стахановським вагонеткам - «зелену вулицю»! Решта бригад почекають.

Були й інші фокуси. Головний фінт - статистичний. Все залежить від методики підрахунку. Забійник працює не один. Вирубане вугілля треба відгрібати, вантажити у вагонетки, відкочувати, тягати колоди і кріпити забій. Якщо вирубане забійником вугілля розділити на всіх, хто йому допомагає і забезпечує його роботу, то й вийде сім тон на брата. А на час рекордної зміни Стаханова застосували іншу, більш прогресивну, методику розрахунку. Все, що він вирубав, йому і записали, порахувавши всі тони його особистою заслугою. А всіх, хто відгрібав, вантажив і відкочував вугілля, всіх, хто зміцнював забій слідом за Стахановом, провели за іншою графою. На всіх помічників і забезпечення здобуті тони не ділили. Ось і вийшов всесоюзний рекорд.

Трудовий подвиг Стаханова - звичайна наша радянська туфта. І сам Стаханов - герой у розкішній мантії з тієї ж туфти.

Інші наші герої, рангом нижче панфіловців і стахановців, насправді виявлялися героями дутими. З безлічі героїчних діянь стирчали гострі кути, а то й ослячі вуха. Народ сміявся, складав анекдоти й матюкливі частівки про картонних кумирів.

Тепер поставимо крапки над «і». Я не казав, що масового героїзму на війні не було. Я - про інше. У нас героїчний народ. І часом здійснював він таке, чим слід захоплюватися. Але ті, які з Агітпропу, чомусь прагнули описувати подвиги воістину легендарні, тобто вигадані. Наших агітаторів і пропагандистів чомусь на туфту тягнуло. Неминуче з часом туфта розкрилася, і країна залишилася без героїв.

І перед ідеологами проблема: на кого народу рівнятися? На сифілісного Леніна або на підпільну організацію «Молода гвардія», яку вигадав письменник Фадєєв? «Молода гвардія» народилася й існувала тільки в його мозку, який надміру був просякнутий алкоголем.

Терміново потрібен новий кумир, якого можна було б на гранітний постамент піднести. Подумали вожді й вирішили: Жуков! Хто ж ще? Жуков - рятівник вітчизни, великий геній на білому коні!

Так народився новий культ особи.

3.

Досвід роздування культу у нас надмірний. Культ Жукова вибудували вміло і швидко.

Навколо Жукова виникли легенди одна іншої гарніша.

Маршал Великої Перемоги!

Жуков у своєму житті не мав жодної поразки!

Де Жуков, там і перемога!

Йому було достатньо одного погляду на карту, щоб правильно оцінити ситуацію, зрозуміти і розгадати задум противника!

Зазвучало навіть і таке: ох, якби Жуков був живий! («Красная Звезда» 4 лютого 1997)

Товариші в Кремлі сумніваються: ховати Леніна чи тримати у вигляді наочного посібника? Даремно сумніваєтеся. Труп Леніна сміливо можна виносити з мавзолею. Культ Жукова вже надійно замінив і витіснив культ Леніна. Кривавий ідол Жуков на мідному коні з задертим по нужді хвостом куди більше підходить нашому народові, ніж гаркавий ідол з куреня.

А по країні вже шириться слух, що Маршал Радянського Союзу Жуков Георгій Костянтинович за свої героїчні діяння не був оцінений достойно. Він був усього лише чотири рази Героєм Радянського Союзу. Але таких полководців у нашій історії було двоє. Другий - Маршал Радянського Союзу Брежнєв Леонід Ілліч. Тому (щоб дещо підняти Жукова над полководницьким генієм Брежнєва) пропонують Брежнєва так і залишити чотири рази Героєм Радянського Союзу, а Жукову посмертно надати п'ятий зірку, оголосивши Героєм п'ятиразовим.

Цього, зрозуміло, мало. Пропонують заснувати звання Генералісимуса Росії, і посмертно надати його Жукову. («Красная Звезда» 3 серпня 1996). У нас так прийнято: не просто шанувати мерців, але радитися з ними, просити їхньої допомоги і заступництва, вписувати їх до складу трудових колективів і бойових підрозділів, виписувати їм партійні квитки з номером 00000001, нагороджувати орденами і званнями, і навіть - просити їх підтвердити правильність обраного нами шляху. Сподіваюся, народ ще пам'ятає часи, коли відставні стукачі і кати схлипували після третьої склянки: «Ох, якби був живий Ленін!», Коли на кожній стіні красувалося загробне схвалення вічно живого вождя: ПРАВИЛЬНИМ ЩЛЯХОМ ІДЕТЕ, ТОВАРИШІ! Виходило, що мертвий Ленін бачить, куди ми йдемо, і з того світу схвалює: так тримати! Виходило, що нами мрець править.

Тут, правда, треба визнати, що деякі наші друзі, у справі підпорядкування мерцям обігнали нас, випередили. Ось приклад. В Корейській Народно-Демократичній Республіці пост президента країни навічно залишений за покійним вождем товаришем Кім Ір Сеном. Мертвий президент на чолі країни! Країною править мрець. Кермує з гробу. З того світу вказівки шле. І ось ми, щоб не відстати в цій справі, зводимо Жукова в розряд вічно живих з посмертною вислугою років та наданням чергових військових звань.

Але навіть і така висока честь, здається його шанувальникам недостатньою. Тому надходять пропозиції піднести його вище. На самі небеса. Ось «переконаний, правовірний атеїст», член Спілки журналістів Росії В. Дебердєєв пропонує зарахувати Жукова Георгія Костянтиновича до сонму святих Російської православної церкви. («Красная Звезда» 3 серпня 1996).

Конфуз у тому, що один святий Георгій уже є. Тому пропозиція товариша Дебердєєва, зводиться до того, щоб святого Георгія дублювати. Їх буде два. Один - просто Георгій, а інший - не просто, а Константінич. Інакше, як же їх відрізняти? Той на білому коні, і цей теж...

Жукову звання святого поки не надали, а його колишній охоронець, на їх мові - «прикріплений», уже оголошує околиці кличем: ТАК СВЯТИТЬСЯ ІМ’Я ЙОГО! («Красная Звезда» 30 листопада 1996) І написано ці слова великими буквами і жирним шрифтом. А «Красная Звезда» (1 березня 1997) все про те ж - про «піднесений ореол і навіть деяку святість» Жукова.

Бентежить ось що: товариш Дебердєєв, який пропонує провести Жукова в ранг святого, сам ні в чортів, ні у святих не вірить. Про це й заявляє. Ситуація знайома. Ми на тому вже ламали ноги й шиї: все ХХ століття пройдисвіти всіх мастей закликали й заставляли нас вірити в те, у що самі не вірили.

І щоб знову не наламати ніг і дров, давайте згадаємо, що думали, говорили й писали про кандидата у святі Георгія, ті, хто знав його краще за нас. Давайте послухаємо не сучасних борзописців, а жуковських сучасників, його командирів, товаришів по службі і підлеглих.

4.

Генералісимус Радянського Союзу Сталін Йосип Віссаріонович: «Маршал Жуков, утративши всяку скромність і будучи захоплений почуттям особистої амбіції, вважав, що його заслуги недостатньо оцінені, приписуючи при цьому собі в розмовах з підлеглими розробку і проведення всіх основних операцій Великої вітчизняної війни, включаючи й ті операції, до яких він не мав ніякого стосунку.» (Наказ Міністра Збройних сил Союзу РСР № 009. 9 червня 1946).

Маршали Радянського Союзу Булганін Микола Олександрович і Василевський Олександр Михайлович з цими словами Сталіна були повністю згодні. Скажу більше: ці слова написали вони і 8 червня 1946 року направили Сталіну проект наказу про Жукова. Текст наказу та факсимільна копія листа Булганіна і Василевського Сталіну - у «Військово-історичному журналі» (1993, № 5, с. 27). Сталін погодився з підготовленим текстом і наказ підписав.

Маршал Радянського Союзу Рокосовський Костянтин Костянтинович особисто знав Жукова півстоліття. І спочатку Рокосовський був над Жуковом командиром. І висунув його на вищу посаду.

Було так. У 1930 році Рокосовський - командир 7-ї Самарської імені Англійського пролетаріату кавалерійської дивізії. А Жуков у цій дивізії командував 2-ю бригадою. Ось витяг з атестації, підписаної Рокосовським 8 листопада 1930 року: «Володіє значною часткою впертості. Болісно самолюбний.» («ВИЖ» 1990 № 5 стор. 22)

Невгамовне самолюбство Жукова поєднувалося з пияцтвом, неабиякою статевою розбещеністю і нелюдською жорстокістю. Ці якості часто є сусідами: розпусник майже завжди садист, а садист - розпусник. У Червоній Армії не прийнято скаржитися, але жуковська жорстокість була вищою за ті стандарти, які прийняті в Червоній Армії. Свідчення Рокосовського 25 років комуністи ховали від народу. Тепер вони опубліковані. І вони пригнічують. Рокосовський описує обстановку дикої знервованості у бригаді Жукова. Бригаду трясло й лихоманило. Порядок вдалося навести лише прибравши Жукова з бригади. Жукова відфутболили на підвищення. Рокосовський пише: «Приходили скарги в дивізію, і командуванню доводилося з ними розбиратися. Спроби впливати на комбрига успіху не мали. І ми змушені були, з метою оздоровлення обстановки в бригаді "висунути" Г. К. Жукова на вищу посаду.» («ВИЖ», 1988, № 10 стор.17)

Жукова відправили в Москву на посаду помічника інспектора кавалерії Червоної Армії. Не тому пішов Жуков на підвищення, що вже дуже добрий командир, а тому пішов на підвищення, що треба було обстановку розрядити, звільнити бригаду від садиста будь-яким способом, нехай навіть і призначенням на вищу посаду.

В Червоній Армії жорстокість цінується. Командир-садист - на вагу діамантів. Але у Жукова жорстокості було більше, ніж було потрібно.

Через рік, 31 жовтня 1931 року, атестацію на Жукова пише Член Реввійськради СРСР, інспектор кавалерії РСЧА Семен Михайлович Будьонний. Він вважає, що Жуков - твердий член партії, але додає: спостерігається зайва жорсткість. («ВИЖ», 1990 № 5. Стор. 23)

Наступний щабель кар'єри: Жуков - командир 4-ї кавалерійської дивізії. «С. М. Будьонний згадував, як Жуков вступав у командування кавдивізією і як надмірно суворо обіцяв навести в ній порядок». («ВИЖ» 1992 № 1 стор. 76) Сам Семен Михайлович Будьонний дуже часто «підносив у морду». Не соромився. На цей рахунок є достатньо свідчень. І, ясна річ, бив він не солдат. Він бив командирів. Але стиль Жукова навіть для Будьонного був неприйнятний.

В атестацію Жукова командувач військами Білоруського військового округу комкор М. П. Ковальов вписує звичні слова: «Мали місце випадки грубості в поводженні з підлеглими, за що по партійній лінії т. Жуков має догану». (Маршалы Советского Союза. Москва. Любимая книга . 1996. С. 35)

Маршал Радянського Союзу Єременко Андрій Іванович у січні 1943 року - генерал-лейтенант, командувач Сталінградського фронту. Запис у щоденнику від 19 січня 1943 року: «Жуков, цей узурпатор і грубіян, ставився до мене дуже погано, просто не по-людськи. Він усіх топтав на своєму шляху... Я з товаришем Жуковом уже працював, знаю його як облупленого. Це людина страшна і недалека. Вищої марки кар'єрист». («ВИЖ» № 5, 1994, стор. 19)

Маршал Радянського Союзу М. В. Захаров: «Створилася досить напружена обстановка. В цих умовах координатор дій 1-го і 2-го Українських фронтів Маршал Радянського Союзу Жуков не зумів організувати достатньо чіткої взаємодії військ, які відбивали натиск ворога, і був відкликаний Ставкою в Москву.» («Красная Звезда», 11 лютого 1964)

Ці слова маршала Захарова підтверджує телеграма Сталіна: «Повинен зазначити Вам, що я поклав на Вас завдання координувати дії 1-го і 2-го Українських фронтів, а між тим з сьогоднішньої вашої доповіді видно, що, незважаючи на всю гостроту становища, Ви недостатньо обізнані з обстановкою: Вам невідомо про зайняття противником Хильки і Нова-Буда; Ви не знаєте рішення Конєва про використання 5 гв. кк і танкового корпусу Ротмістрова з метою ліквідації прориву противника...»

Тут мова не про якісь села, зайняті німцями. Це один з найбільш драматичних моментів війни. У лютому 1944 року на правому березі Дніпра два радянські фронти замкнули кільце оточення навколо потужного угруповання німецьких військ. Завдання німецького командування - вирватися з оточення. Завдання радянського командування протилежне - не дозволити противнику вирватися. Але там, у районі битви, два радянські фронти, два штаби, два командувачі - генерал армії І. С. Конєв та генерал армії Н. Ф. Ватутін. Кожен бачить ситуацію зі своєї дзвіниці, кожен приймає своє рішення. Координувати дії двох фронтів з Москви надзвичайно важко. Обстановка змінюється стрімко. У штабах фронтів кожне повідомлення треба підготувати, зашифрувати, відправити в Москву, там його треба розшифрувати, оцінити, прийняти рішення, зашифрувати, відправити. Поки його розшифровують, обстановка в корені міняється, і наказ Москви вже не відповідає новій обстановці. Сталін не може покинути Москву. В нього не тільки на правому березі Дніпра проблеми. Тому в район битви Сталін посилає свого заступника Жукова. Два фронти підпорядковані Жукову і роблять те, що він накаже. І ось настає найважливіший момент битви: противник починає прорив. Сталін у Москві про це знає. Сталін знає, що прорив німецького оточеного угруповання йде успішно. Сталін знає, на якій ділянці прориваються німецькі дивізії. А Жуков, який знаходиться в районі бойових дій, нічого цього не знає і шле Сталіну повідомлення про те, що нічого серйозного не відбувається.

Звернемо увагу на дивне у сталінській телеграмі.

5-й гвардійський кавалерійський корпус Сталін називає за номером, а танковий корпус Ротмістрова - не за номером, а на прізвище командира. Чому? Тому, що навіть у шифрованих телеграмах речі не називали своїми іменами. Часто використовувалися обороти типу: «утримувати відоме вам місто», «вийти на рубіж відомої вам річки» і т. д. Замість прізвищ вищого командного складу використовувалися псевдоніми. Наприклад, «Васильєв» - це маршал Василевський. Легко розгадати? Ні, не легко. Псевдоніми часто і безсистемно змінювалися. Сьогодні «Васильєв» - це маршал Василевський, а завтра «Васильєв» - це Сталін. Вчора «Константинов» - це маршал Жуков. Сьогодні «Константинов» - це маршал Рокосовський. А завтра Жуков буде працювати під псевдонімом «Юр'єв», Рокосовський - «Костін», а Сталін - «Іванов».

З цією ж метою змінювалися і назви найважливіших з’єднань. У лютому 1944 року Сталін говорить про «танковий корпус Ротмістрова». Але в Червоній Армії вже рівно рік такого корпусу не було, а була 5-та гвардійська танкова армія Ротмістрова. Павло Олексійович Ротмістров - улюбленець Сталіна. У лютому 1943 року він - генерал-лейтенант танкових військ. У лютому 1944 року, в момент, про який іде мова, Ротмістров уже маршал бронетанкових військ. Сталін не говорить в шифровці, що введена в бій 5-а гвардійська танкова армія маршала бронетанкових військ Ротмістрова. Щоб знизити звучання, Сталін говорить про «танковий корпус Ротмістрова». Хто знає, про що мова, зрозуміє.

Так от, для того, щоб не дозволити противнику вирватися з кільця, командувач 2-го Українського фронту генерал армії І. С. Конєв увів у бій 5-у гвардійську танкову армію і 5-й гвардійський кавалерійський корпус. Сталін у Москві про це знає. А Жуков, який знаходиться в районі битви і має наказ координувати дії двох фронтів, про це не знає. І Верховний головнокомандувач у своїй телеграмі вказує своєму заступнику Жукову, що той поняття не має про обстановку і з покладеними на нього обов'язками не справляється.

Заради стислості, я привів тільки шматок сталінської телеграми. Але вона вся в тому ж дусі. Була ще одна така ж телеграма Сталіна Жукову. Після цього Сталін наказав Жукову повертатися в Москву: все одно в районі битви від Жукова немає користі. І коли комуністи кажуть, що Жуков не програв жодного бою, я рекомендую їм згадати бій 1944 року на правому березі Дніпра. Потужне угруповання противника було оточене без Жукова. Йому залишалося тільки утримати оточених у кільці. Жуков з покладеним на нього завданням не впорався і ганебно провалив операцію. Велика частина оточених німецьких військ вирвалася з пастки і безперешкодно втекла.

Маршал Радянського Союзу Бірюзов Сергій Семенович: «З моменту приходу товариша Жукова на пост міністра оборони в міністерстві створилися нестерпні умови. У Жукова був метод - придушувати». («Жовтневий пленум ЦК КПРС. Стенографічний звіт. Москва 1957.)

Маршал Радянського Союзу Тимошенко Семен Костянтинович знав Жукова з початку 30-х років. У ті роки Тимошенко був командиром корпусу, в якому Жуков командував полком. Ось думка маршала Тимошенко: «Я добре знаю Жукова зі спільної тривалої служби, і повинен відверто сказати, що тенденція до необмеженої влади і почуття особистої непогрішності у нього ніби в крові. Кажучи відверто, він не раз і не два заривався, і його весь час, починаючи з командира полку і вище, за таке розбирали». («Жовтневий пленум ЦК КПРС. Стенографічний звіт. Москва 1957.)

Головний маршал авіації Новіков Олександр Олександрович: «Торкаючись Жукова, я перш за все хочу сказати, що він людина виключно владолюбна і самозакохана, дуже любить славу, пошану і прислужництво перед ним і не може терпіти заперечень». (Н. Смирнов. Аж до вищої міри. Стор. 139)

А ось позиція Маршала Радянського Союзу Голікова Пилипа Івановича. Він висловив свою думку ще в 1946 році. «Досить різко проти Жукова виступив Голіков. Він звинувачував його в невитриманості і грубості щодо офіцерів і генералів». («ВИЖ» 1988 № 12. Стор. 32) У жовтні 1961 року Маршал Радянського Союзу Голіков на весь світ заявив, що Жуков - це унтер Пришибєєв. Ці слова Голікова прозвучали на XXII з'їзді КПРС, на якому були присутні делегації майже ста комуністичних партій і журналісти всіх провідних інформаційних агентств світу.

Маршал Радянського Союзу Конєв Іван Степанович розповів про Жукова в газеті «Правда» 3 листопада 1957 року. Країна якраз до чергового «великого ювілею» підходила, до сорокаріччя комуністичного перевороту, ордени-медалі роздавали гідним та іншим... Ось тут Іван Степанович Георгію Костянтиновичу і врізав! Шанувальникам Жукова рекомендую цю газету знайти. І почитати. Конєв згадав Жукову і Курську дугу, і Берлін, і той самий епізод на правому березі Дніпра, коли Сталін з Москви бачив ситуацію, а Жуков у районі бойових дій нічого не бачив.

Маршал Радянського Союзу Конєв описав Жукова тупим, ні на що не здатним солдафоном і негідником. Не знаю, замовили статтю Конєву чи сам старався, але про скоєне Конєв не шкодував і не каявся. Якщо і вважати, що Конєв перехопив через край, то як ставитися до інших свідчень? Всі вищі військові керівники країни, всі, хто носив на погонах зірки першої величини, проти Жукова: генералісимус Сталін, маршали Радянського Союзу Булганін, Василевський, Єременко, Конєв, Захаров, Голіков, Рокосовський, Тимошенко, Бірюзов. Будь-який бажаючий легко може знайти свідоцтва різко негативного ставлення до Жукова всіх інших Маршалів Радянського Союзу. Будьонний, Ворошилов, Чуйков, Говоров, Соколовський, Гречко, Москаленко, Адмірал Флоту Радянського Союзу Кузнєцов - всі проти.

Спустимося на сходинку нижче і послухаємо думку генерала з чотирма зірками. Герой Радянського Союзу генерал армії Хетагуров Георгій Іванович про Жукова: «Непомірно грубий, аж до образи людських почуттів.» («Красная Звезда» 30 листопада 1996) У 1944 році Хетагуров був начальником штабу 1-ї гвардійської армії. Жуков не посмів його бити, але матом крив неабияк. А Хетагуров відповів. Був би Хетагуров поменше рангом, Жуков його би пристрелив на місці. Але Хетагуров - начальник штабу найкращої армії. Ясна річ, з цієї посади Хетагуров злетів, і був призначений... командиром дивізії. Хетагуров практично всю війну пройшов на посаді начальника штабу армії, причому - на найголовніших напрямках, у 1941 році - під Москвою, в 1942-43 - під Сталінградом. І ось під захід війни генерала з таким досвідом, минаючи посади командира корпусу і начальника штабу корпусу, Жуков кидає на посаду командира дивізії. А тих генералів, які матюки і мордобій терпіли, Жуков підіймав.

Можемо опуститися і нижче. Генерал-лейтенант Вадіс Олександр Анатолійович, начальник Управління контррозвідки СМЕРШ Групи радянських окупаційних військ у Німеччині доповідав по команді в серпні 1945 року: «Жуків грубий і зарозумілий, випинає свої заслуги, на дорогах плакати "Слава маршалу Жукову" (Б. Соколов. Невідомий Жуков : портрет без ретуші. Мінськ. Радіола-плюс. 2000. С. 538)

Чи не здається вам, що всі, хто знали Жукова особисто, повторюють одні й ті ж фрази?

Свідчень я набрав багато. Якщо їх публікувати, то так до самого кінця книжки ми й будемо читати тільки цитати про бездарного унтера Пришибєєва в маршальських погонах.

Якщо ми не віримо генералісимусу, маршалам, генералам і адміралам, послухаємо солдатів. У солдатів для Жукова одне визначення: м'ясник.

5.

Мордобій у генеральському середовищі і на всіх нижчих рівнях Червоної Армії був поширений так само широко, як крадіжки та пияцтво. Ось секретар ЦК ВКП (б) Білорусії Гапенко восени 1941 року призначений членом Військової ради 13-ї армії Брянського фронту. Він направив Сталіну телеграму про те, як командувач Брянського фронту генерал-лейтенант А. І. Єременко вчив військову раду 13-ї армії. В телеграмі згаданий генерал-лейтенант М. Г. Єфремов - заступник командувача Брянського фронту. «Єременко, не спитавши ні про що, почав дорікати військовій раді в боягузтві і зраді Батьківщини. На мої зауваження, що кидати такі важкі звинувачення не слід, Єременко кинувся на мене з кулаками і кілька разів ударив по обличчю, погрожуючи розстрілом. Я заявив, що розстріляти він може, але принижувати гідність комуніста, депутата Верховної Ради не має права. Тоді Єременко вийняв маузер, але втручання Єфремова завадило йому зробити постріл. Після цього він став погрожувати Єфремову. Протягом усієї цієї потворної сцени Єременко істерично вигукував лайки, дещо охолонувши, Єременко став хвалитися, що він нібито зі схвалення Сталіна побив кількох командирів, а одному розбив голову.» («ВИЖ», 1993, № 3 стор 24. Посилання на Архів Президента РФ, фонд 73, опис 1, справа 84, аркуші 30-31)

Якщо генерал-лейтенант, командувач фронту, може набити морду секретарю Центрального Комітету Комуністичної партії Білорусії, члену військової ради 13-ї армії, якщо може погрожувати своєму заступнику, який теж генерал-лейтенант, то що він може зробити з яким-небудь генерал-майором , який командує всього лише дивізією або корпусом? Він може зробити все, що захоче. На нижчих ланках відбувалося те ж саме. Якщо командир корпусу набив морду командиру дивізії, то битий командир дивізії викликав до себе командирів полків і зривав злість на них. З самого верху мордобій опускався до самих низів.

До цього треба додати, що за побиття члена військової ради 13-ї армії, як і за безліч подібних витівок, Єременко покарань не поніс. Він залишався командувачем Брянського фронту. Після поранення він командував 4-ю ударною армією, після повторного поранення - Сталінградським фронтом. Після першого поранення Єременко до кінця життя кульгав. На фронті він ходив з палицею, на яку спирався, і якою дробив голови невгодним. Проте за рівнем звірства Єременко не міг змагатися з Жуковом. На тлі Жукова Єременко вважався поступливим командиром, навіть м'яким.

Добре відомо, що Жуков підлеглих офіцерів бив вельми рідко. Траплялося іноді: кого рукавичкою по фізіономії, кого - кулаком у зуби. Але, повторюю, таке рідко траплялося. Навіщо бити офіцера? Жуков офіцерів не бив, він їх убивав. Жуковський мордобій поширювався не на офіцерів, а, в основному, на генералів. Ось їх він бив багато і часто. З насолодою. Іноді Жуков, як ланцюговий пес, кидався й на маршалів.

Свідок режисер Григорій Чухрай: «Я на якийсь час відволікся. Раптом якийсь шум. Озираюся і стовпію: Жуков і Конєв вчепилися один в одного і трясуть за груди. Ми кинулися їх розбороняти.» («Красная Звезда» 19.9.1995)

Я б не здивувався, побачивши двох радянських генералів, які в пристойному товаристві один одному морди б'ють. Справа звична. Але от щоб маршали... Берлін брали два фронти: 1-й Білоруський та 1-й Український. Жуков і Конєв. Після війни зчепилися маршали-визволителі, та не в словесній сутичці, а як прийнято: за груди. О, маршальські звичаї!

Нашим маршалам у шпани вчитися треба. Шпана себе так не веде. Наша шпана етики дотримується. Двоє - в бійку, а третій крикне: «обнюхайтесь!» І якщо без мордобою в громадському місці все одно не обійтися, то один другому пропонує: нумо вийдемо! А маршали, з Жукова починаючи, тільки що - і по мордах. Прямо в громадському місці, серед генералів, героїв, академіків і народних артистів. Ні б одному маршалу відкликати іншого маршала у службовий кабінет, та там і вмазати в око! А потім - у щелепу! Завалити і топтати ногами!

Сучасна армія Росії вражена садизмом, який офіційно іменується терміном «нестатутні стосунки». За цим терміном ховаються дике приниження людської гідності в позамежних масштабах, мордобій, тортури, катування, звірячі вбивства. І ламають голову соціологи: звідки напасть? Та від генералів наших і від маршалів! Від двічі Героїв Радянського Союзу, від тричі Героїв, від чотириразових. Від Чуйкова і Гордова. Від Єременка та Захарова. Від Москаленка. Від Жукова.

6.

Жуковське хамство легендарне. І у воєнний, і у мирний час він тикав усім, хто нижчий рангом, починаючи з тих, у кого по три і по чотири генеральських зірки на плечах. Навіть не так: починаючи з тих, у кого такі ж маршальські зірки на плечах.

Свідчить Маршал Радянського Союзу К. К. Рокосовський: «Після розмови по "ВЧ" з Жуковом я змушений був йому заявити, що якщо він не змінить тону, то я перерву розмову з ним. Допущена ним у той день грубість переходила всякі межі». («ВИЖ» 1989 № 6 стор 55)

Є в істориків таке поняття - ненавмисне свідчення. Це ситуація, коли свідок каже й пише одне, але між слів і рядків, як шило з мішка, проступає щось інше. І це інше — правда.

Розвідник Володимир Карпов пройшов війну. Робив на фронті найнебезпечнішу роботу - багато разів ходив у ворожий тил і брав «язиків». Розвідка може дістати і зіставити тисячі даних. Звукометристи здатні розрахувати положення будь-якої артилерійської батареї. Фотодешифрувальники за одним знімком можуть розкрити зміни в угрупованні противника. Радіорозвідники можуть перехопити й розшифрувати повідомлення особливої важливості. І все ж у командира сумнів: чи стоїть перед нами дивізія СС «Мертва голова» чи це тільки її видимість? І тоді командир вимагає: дайте «язика»! Карпов давав «язиків». Давав таких, які були потрібні. За те був удостоєний Золотої Зірки Героя Радянського Союзу. Після війни пішов у письменники. Піднявся до найвищої письменницької посади - став секретарем Союзу письменників СРСР. Карпов багато разів зустрічав Жукова і написав хвалебну книжку про нього: великий, могутній, непереможний. Але між рядків проглядає зовсім інший Жуков. Ось розмова письменника з великим полководцем.

«Жуков глянув на мене, перевів погляд на Золоту Зірку на моїх грудях і запитав:

– За що Зірку отримав?

– За язиками лазив...

Обличчя Жукова явно посвітлішало, він завжди радо ставився до розвідників.

– А де в мене служив, підполковник?

– Всі ми у вас служили, товаришу маршале.»

(«Красная Звезда»1 березня 1997)

Карпов до Жукову на «ви», а Жуков Карпову тицяє.

Жуков розмовляє з Карповом, як Брежнєв розмовляв з польським диктатором Войцехом Ярузельським. Свого часу Володимир Буковський вивіз з архівів ЦК КПРС величезну кількість документів. Ось шматочок зі стенограми:

“Л. І. Брежнєв. Здрастуй, Войцеху.

В. Ярузельський. Доброго дня, вельмишановний, дорогий Леоніде Іллічу.”

Так і в Жукова з Карповом.

У Британській армії молодого лейтенанта вчать ставитися до подруги підлеглого солдата з такою ж повагою, з якою він ставиться до генеральської дружини. В нашій армії цього не вчать. У всякому разі, Жуков, прослуживши більше сорока років в армії, основ культури не освоїв. Жуков опальний маршал, якого з ганьбою вигнали з армії і з вершин влади. Перед Жуковом - офіцер-фронтовик Карпов. Поважай його, Жукове! Кістками таких, як він, вимощена земля від Москви до Берліна, від Пітера до Відня, від Сталінграда до Кенігсберга і Праги. Не простий фронтовик перед тобою, а Герой. Зніми, Жукове, шапку перед фронтовим розвідником! Це на його горбі ти і в Київ, і до Варшави, і в Берлін в'їхав!

От і ні. Герой-фронтовик звертається до Жукова: що ви, Георгіє Костянтиновичу, думаєте з цього питання? А у відповідь: так ти розумієш...

І от нам розповідають, що Жуков любив солдатів і поважав. Яка повага? Зустріч Карпова і Жукова - через два десятки років після війни. Жуков давно не міністр оборони. Карпов Жукову не підпорядкований. Але Жуков все одно тицяє.

Можна на цю ситуацію і з іншого боку подивитися. Карпов у момент зустрічі з Жуковом не просто колишній розвідник, а великий номенклатурний чин, кандидат на вищі пости в письменницькій ієрархії. Поважай, Жукове, його хоч в цій якості. Але Жуков знає: Карпов над ним не начальник, тому Жуков поводиться з номенклатурним чином як пан з холопом.

Правда, і Карпов гарний. На фронті генерали боялися розстрілу, тому терпіли жуковське хамство. А чого боявся Карпов? Грюкнув би дверима, та пішов.

Але не грюкнув, не пішов, а написав книжку про жуковську велич. Хотів показати генія стратегічного, але проти свого бажання показав неосвіченого унтера, зухвальця і нахабу.

7.

Ось приклад того, як товариші по службі любили Жукова.

У 1957 році Жуков був знятий з усіх посад. Його справа обговорюється на пленумі Центрального Комітету КПРС. Присутні численні маршали, генерали й адмірали. Проти Жукова виступили всі. На захист — ніхто.

Так, можливо, наші генерали і маршали - покірне стадо? Можливо, наказав їм Хрущов виступати проти Жукова, вони і голосують одноголосно?

Ні. Маршали і генерали, не череда. У 1946 році Сталін мав намір Жукова не тільки зняти з усіх посад, а й посадити, можливо, - і розстріляти. Треба сказати, що Жуков розстріл заслужив. За нашими рідними радянськими законами, він кримінальний злочинець, якого судді просто не мали права залишати серед живих. Якби Сталін Жукова розстріляв, то це було б не тільки справедливою розплатою за дикі злочини, а й порятунком країни від великих прийдешніх злодіянь. Але проти Сталіна виступили маршали й генерали. Про це розповів генерал-лейтенант Н. Г. Павленко: «Після всіх виступів, згадував Конєв, знову говорив Сталін, знову різко, але вже дещо по-іншому. Мабуть, спочатку в нього був план арешту Жукова відразу після засідання. Але, відчувши внутрішній та й не тільки внутрішній опір воєначальників, відому солідарність військових з Жуковом, він, мабуть, зорієнтувався і відступив від початкового наміру. Нам видається, що у своїх передчуттях Конєв не помилявся. Сталін дійсно цього разу збирався розправитися з Жуковом, але солідарність військових завадила йому.» («ВИЖ»1988 № 12 С.32)

Поведінкою генералів і маршалів Жуков був врятований. Як таке розуміти? При пізньому Сталіні та при ранньому Хрущові на вершинах військової влади стояли ті ж самі генерали, адмірали та маршали. При Сталіні вони Жукова врятували, а потім за Хрущова вони ж утопили. Сталін у 1946 році вже 24 роки при владі. Він уже офіційно визнаний генієм усіх часів і народів. Сталін - диктатор, яких до нього на землі ще не бувало. Його авторитет незаперечний, а влада безмежна. Але проти волі Сталіна виступили маршали й генерали та не дозволили Жукова заарештувати. За такі дії кожен міг поплатитися головою.

А Хрущов у 1957 році тільки прорвався на вершину. Авторитету в нього немає. Влада його тримається незрозуміло на чому. Практика знищення суперників скасована. Розстріляти непокірних генералів Хрущов не може. І ось Хрущову ті ж самі маршали й генерали дозволяють зняти Жукова і дружно Хрущова підтримують.

В чому справа?

Справа в тому, що в 1946 році маршали й генерали виступали не за Жукова, а за себе. Вони розуміли: сьогодні Сталін заарештує, посадить, а, можливо, й розстріляє Жукова, а завтра кого? Ось звідки їх сміливість і одностайність. Вони пам'ятали: саме так починався 1937 рік. Вони не дозволили Сталіну його повторити.

Але і в 1957 році генерали й маршали виступали не за Хрущова, а знову за себе. Влітку 1957 року на вершині влади виявилися двоє - Хрущов і Жуков. Двом там місця немає. Це два павуки в одній банці. Це два пацюки в залізній бочці. Або Жуков з'їсть Хрущова. Або Хрущов Жукова. І вищий командний склад Збройних сил дружно взяв сторону Хрущова.

* * *

Знали генерали, знали маршали, що Жуков болісно самолюбний. Знали, що він людина страшна й недалека. Знали, що узурпатор і грубіян. Знали, що непомірно грубий, аж до образи людських почуттів. Знали, що він - вищої марки кар'єрист. Знали, що він топтав усіх на своєму шляху. Знали, що в його крові тенденція до необмеженої влади й почуття особистої непогрішності. Саме цими словами вони його описували.

Вони розуміли, що їх чекає, якщо Жуков візьме владу.

Розділ 2

ЗАГАДКИ ДЕБЮТУ.

Можливо, маршал Жуков за кількістю пролитої крові і шлейфу особисто винесених смертних вироків за спиною в певні роки перевершує навіть Сталіна.

А. Бушков Росія, якої не було. М., 1997. С. 559.

1.

1939 рік. Монголія. Халхін-Гол. Дебют Жукова-полководця.

У Монголії знаходився один радянський стрілецький корпус - 57-й особливий. Командир корпусу - комдив Н. В. Фекленко. Начальником штабу - комбриг А. М. Кущев. По той бік кордону - противник, кілька японських дивізій і бригад. На початку травня на кордоні Монголії виник збройний конфлікт. Зіткнення радянських і японських військ переростали в бої із застосуванням авіації, артилерії і танків. Ніхто нікому не оголошував війну, але інтенсивність бойових дій наростала. Не все для радянських військ ішло гладко. І ось туди, в Монголію, посилають комдива Г. К. Жукова з надзвичайними повноваженнями. Наказ Жукову: розібратись і доповісти.

5 червня 1939 року Жуков прибув у штаб 57-го корпусу і зажадав доповісти обстановку. Сам Жуков події в Монголії описує так: «Доповідаючи обстановку, А. М. Кущев відразу ж обмовився, що вона ще недостатньо вивчена. З доповіді було ясно, що командування корпусу справжньої обстановки не знає... Виявилося, що ніхто з командування корпусу, крім полкового комісара М. С. Нікішева, в районі подій не був. Я запропонував командиру корпусу негайно поїхати на передову і там ретельно розібратися в обстановці. Пославшись на те, що його можуть будь-якої хвилини викликати до апарату з Москви, він запропонував поїхати зі мною товаришу М. С. Нікішеву.» («Спогади та роздуми»С.154)

Отже, Жуков і комісар Нікішов поїхали вдвох на передній край. «Повернувшись на командний пункт і порадившись з командуванням корпусу, ми послали донесення наркому* оборони. В ньому коротко викладався план дій радянсько-монгольських військ... Наступного дня була отримана відповідь. Нарком був повністю згоден з нашою оцінкою обстановки й наміченими діями. Того ж дня був отриманий наказ наркома про звільнення комдива Н. В. Фекленко від командування 57-м особливим корпусом і призначення мене командиром цього корпусу».

Жуков зажадав терміново посилити угруповання радянських військ. Його підсилили. Жуков зажадав надіслати кращих льотчиків-винищувачів, які тільки були в Радянському Союзі. Льотчиків прислали. В розпорядження Жукова прибула група льотчиків-винищувачів, у складі якої був 21 Герой Радянського Союзу. В той час це було дуже високе звання. Це були кращі аси країни, кожен вже мав не менше десятка перемог у небі Іспанії і Китаю, багато з них отримали досвід у повітряних боях над озером Хасан.

15 липня 1939 року 57-й особливий корпус Жукова був розгорнутий в 1-у армійську групу. Армійська група, це щось середнє між корпусом і повнокровною загальновійськовою армією. 31 липня 1939 року Жукову надане військове звання комкор.

Противник теж посилював угруповання своїх військ. 10 серпня японські війська, які вели бойові дії на кордоні Монголії, були зведені в 6-у армію.

В середині серпня у складі 1-ї армійської групи Жукова було 57 тисяч бійців і командирів, 515 бойових літаків, 542 гармат і мінометів, 385 бронеавтомобілів, в основному - з гарматним озброєнням, і 498 танків.

Весь червень, липень, перша половина серпня - жорстокі бої радянських і японських військ на землі і в повітрі. Бої йдуть зі змінним успіхом. Інтенсивність боїв наростає. Конфлікт приймає затяжний характер...

І раптом рано вранці 20 серпня радянська артилерія провела раптовий артилерійський наліт по командних пунктах і зенітних батареях противника. Після першого вогневого нальоту - масований удар бомбардувальників, потім - артилерійська підготовка тривалістю 2 години 45 хвилин. У момент перенесення вогню з переднього краю в глибину радянські стрілецькі дивізії, мотоброньові і танкові бригади завдали ударів по флангах японського угруповання.

23 серпня радянські війська замкнули кільце оточення навколо 6-ої японської армії. (Радянська військова енциклопедія. Том 8. С. 353) В цей день у Кремлі Молотов і Рібентроп поставили свої підписи під Московським пактом, який по суті був договором про розподіл Європи і початок Другої світової війни.

31 серпня 1939 року був завершений повний розгром оточеного японського угруповання в Монголії. Наступного дня почалася Друга світова війна.

Розгром японських військ на Халхін-Голі мав стратегічні наслідки. У лідерів Японії був вибір: нападати на Радянський Союз або нападати на Сполучені Штати та Британію. Керівники Японії вирішили нападати на Сполучені штати і Британію. Одна з причин такого вибору - урок, який Жуков дав японським генералам на річці Халхін-Гол.

За розгром японських військ на Халхін-Голі Жуков 29 серпня 1939 року був удостоєний звання Героя Радянського Союзу. Йому була вручена медаль «Золота Зірка» і вища державна нагорода - орден Леніна.

До речі, «Золота Зірка» була заснована 1 серпня 1939 року в розпал боїв на Халхін-Голі. До цього звання Героя Радянського Союзу надавалося, але ніяких відзнак Герої не мали.

2.

Жуков прибув до Монголії з надзвичайними повноваженнями. Ресурс повноважень він вичерпав повністю і з перебором. Кожен знав: Жуков розстрілює нещадно, з будь-якого приводу і без приводу. Письмових свідчень тих розстрілів у мене зберігається достатньо для будь-якого трибуналу.

Я знаю, що ви маєте намір заперечити: так, Жуков - садист. Так, Жуков розстрілював своїх солдатів і офіцерів на Халхін-Голі не тільки заради наведення порядку, але і в своє задоволення. Однак яку операцію провів!

Згоден. Операція дійсно блискуча. Але звернімо увагу на непримітну деталь. Давайте згадаємо: хто був начальником штабу у Жукова на Халхін-Голі?

Прочитаємо перше видання мемуарів Жукова, друге, третє... і так - до найостаннішого. Я особисто імені начальника штабу в жодному виданні не знайшов. Тим часом Жуков пам'ятає і називає імена героїв-льотчиків і героїв-танкістів, героїв-розвідників і героїв-кавалеристів. Жуков пам'ятає своїх заступників, командирів дивізій, бригад, полків і навіть батальйонів. Жуков пам'ятає ім'я Д. Ортенберга - редактора газети 1-ї армійської групи. Правда, тут - особлива причина. Жуков рухав Ортенберга, Ортенберг прославляв Жукова. Через два роки Ортенберг був уже головним редактором «Красной Звезды» - центральної газети Червоної Армії. Це він розтрубив на весь світ про подвиг панфіловців, які, борючись під геніальним проводом непереможного Жукова, винищили фантастичну кількість німецьких танків.

У своїй книжці Жуков згадав імена лікарів, які героїчно лікували поранених. Жуков назвав за іменами цілий табун політпрацівників, згадав півдюжини московських письменників та фотокореспондентів, які були на Халхін-Голі: К. Симонов, Л. Славін, Вл. Ставський та інші. Правда, і тут була особлива причина. Напередодні Другої світової війни молоді комуністичні агітатори відточували на Халхін-Голі свої пера. Початківець Костянтин Симонов, наприклад, у той час строчив книжку про прийдешнє світове панування комуністів. Жуков був гарячим прихильником ідеї захоплення комуністами світового панування, тому, всіх, хто цю ідею проповідував, він проштовхував уперед і вгору до номенклатурним благ.

І все-таки дивно: якогось Костянтина Симонова Жуков пам'ятає, а начальника свого штабу — ні.

Але ж за цією забудькуватістю щось криється.

3.

Попереднього начальника штабу Жуков назвав на ім’я - комбриг А. М. Кущев. Він обстановки не знав. Його зняли. Жуков це пам'ятає. Призначили нового. Але Жуков не пам'ятає, кого саме. Якщо новий начальник штабу не справлявся зі своїми обов'язками, його слід було зняти, як і попереднього, і призначити третього. У Жукова були особливі повноваження. Жуков зажадав надіслати до Монголії найкращих льотчиків-винищувачів Радянського Союзу, їх прислали. Якби Жуков зажадав нового начальника штабу, то ніхто б йому не заперечив. Літо 1939 року. Великої війни ще немає. З усієї Червоної Армії воює поки тільки один корпус. Цей корпус розгорнули в армійську групу. Один корпус, а потім - армійська група, - обличчя Червоної Армії. За діями одного корпусу або однієї групи, вороги і друзі будуть судити про всю Червону Армію. На карту поставлена військова репутація Радянського Союзу. В інтересах керівництва країни мати на Халхін-Голі найкращого начальником штабу з усіх...

От і перед нами загадка історії.

Якщо начальник штабу був поганим, чому Жуков не зажадав, щоб прислали доброго?

Якщо начальник штабу був хорошим, чому Жуков про нього не пам'ятає? І хочеться кричати туди, в ХХ століття: про що мовчиш, Георгіє Костянтиновичу?

4.

Ви знаєте, і я знаю, що книжку «Спогади та роздуми» писав не Жуков. Однак на обкладинці поставлене його ім'я, і книжка написана від імені Жукова. Тому для зручності викладу давайте вважати, що Жуков мав якийсь стосунок до її написання.

Розгадка забудькуватості авторів мемуарів Жукова зовсім проста. У будь-яких джерелах про Халхін-Гол ми знаходимо потрібне ім'я: «Начальником штабу групи з 15 липня до вересня 1939 року був комбриг М. А. Богданов». (Маршал Радянського Союзу М. В. Захаров «Нова і новітня історія. 1970. № 5, стор. 23)

Маршал Захаров зовсім недарма заговорив про начальника штабу 1-ї армійської групи, і зовсім не випадково зробив це в 1970 році. За цим криється ось що. У 1969 році вийшли мемуари Жукова. Ім'я начальника штабу 1-й армійської групи Жуков називати чомусь не став. І тоді інші маршали, не тільки Захаров, стали нагадувати Жукову: гей, не забувай, хто у тебе був начальником штабу! Твою операцію на Халхін-Голі планував сам Богданов! Чому про нього забув?

Жуков на Халхін-Голі не вимагав для себе кращого начальника штабу, бо знав: Богданов - це той, хто потрібен, кращого не буває. А от коли прийшла пора славу ділити, то Жукова спіткала катастрофічна втрата пам'яті.

Жуков пам'ятає ось про що: «Я вже торкався організації партійно-політичної роботи в наших частинах. Партійні організації внесли величезний вклад у вирішення бойових завдань. У перших рядах були начальник політичного відділу армійської групи дивізійний комісар Петро Іванович Горохов, полковий комісар Роман Павлович Бабійчук, секретар парткомісії особливого корпусу Олексій Михайлович Помогайло, комісар Іван Васильович Заковоротний» («Спогади та роздуми». С. 172)

«Де б я не був - у юртах або будинках, в установах і військових частинах, - скрізь і всюди я бачив на найпочеснішому місці портрет В. І. Леніна, про якого кожен монгол говорив з щирою теплотою і любов'ю». (Там же. С. 173)

Наші доблесні комісари і політпрацівники «скрізь і всюди» розвішали портрети вічно живого. Це дуже навіть чудово. І добре, що Жуков пам'ятає про це. А ось як план блискучої операції розроблявся, Жуков пригадує невиразно.

Я недаремно цитував Жукова на початку цього розділу. Прочитаємо ще раз слова Жукова про те, як народжувався план операції. Якщо вірити Жукову, на чолі 57-го особливого стрілецького корпусу стояли придурки - командир корпусу Фекленко і його начальник штабу Кущев. У районі бойових дій вони не бували й обстановки не знали. Жуков узяв із собою комісара Нікішева і поїхав у район бойових дій. Потім Жуков і комісар повертаються і... «Порадившись з командуванням корпусу, ми послали донесення наркому оборони. У ньому коротко викладався план дій радянсько-монгольських військ... Того ж дня був отриманий наказ наркома про звільнення комдива Н. В. Фекленка від командування 57-м особливим корпусом і призначення мене командиром цього корпусу».

Жуков розповідає, що складання плану, - робота начебто колективна. Але в нашій пам'яті осідає зовсім інше. Жуков не каже: я вирішив, я послав... Однак саме так ми сприймаємо його розповідь. Жуков окреслив коло осіб, які були посвячені у план: він сам, комісар Нікішев, комдив Фекленко і начальник штабу Кущев.

Однак, зрозуміло кожному, що комісар міг бути присутнім при складанні плану, але не міг бути співавтором. Робота комісара стежити, щоб командир регулярно читав «Маніфест Комуністичної партії», щоб пив у міру без перебору, і щоб у кожній монгольської юрті було мінімум по два портрети Леніна: один - над входом, інший - над вогнищем.

Попередній командир корпусу бути співавтором плану теж не міг. Жуков його описав кретином, який обстановки не знав, у районі бойових дій не був, тому нічого розумного геніальному Жукову підказати не міг. Не дарма його тут же і зняли. Начальник штабу був такий же.

Прочитавши опис безладдя, яке панувало у штабі 57-го корпусу до приїзду Жукова, читач автоматично викидає недоумків з числа авторів геніального плану. Але крім них і комісара Нікішева в числі посвячених Жуков назвав тільки себе. Якщо попереднього командира корпусу, начальника його штабу і комісара з числа авторів викреслити, - а наш мозок це робить автоматично, - то серед авторів залишається тільки один Жуков.

В тексті книжки використані оберти: «ми прийшли до висновку», «порадившись із командуванням корпусу» і т. д. Але книжка написана так, що читач залишається у твердому переконанні: крім Жукова ніхто нічого розумного запропонувати не міг і не пропонував.

5.

План розгрому цілої японської армії справа не проста. Потрібно зібрати й обробити величезну кількість даних, усвідомити обстановку, прийняти рішення і сформулювати задум розгрому. Крім того, треба спланувати дії всіх частин і з'єднань, організувати розвідку й охорону, треба організувати і забезпечити взаємодію всіх з усіма, розробити бойові накази і чітко поставити завдання всім, хто братиме участь в операції. Потрібно організувати систему зв'язку, підготувати засоби прихованого управління військами. Потрібно організувати систему вогню і безперебійне постачання військ боєприпасами, паливом, саперним, медичним та іншим майном, продовольством і т.д. і т.ін.

Якщо все це Жуков готував сам, виходить він поганий командир. Розробляти плани повинен штаб. Зрозуміло, під керівництвом командира. Але командир не повинен собою підміняти начальника штабу. Якщо командир виконує роботу чужу, виходить, у нього немає ні сил, ні часу виконувати свою власну.

Конкретно розробкою плану в будь-якому штабі займається оперативний відділ. Усі інші відділи штабу працюють в його інтересах. Якщо командир складає плани сам, а начальник штабу і начальник оперативного відділу штабу байдикують, виходить, командир не зміг організувати роботу підлеглих.

Ось приклад того, як не треба керувати військами. «Красная Звезда» (27 січня 2000) повідомляє про героїчний подвиг генерал-майора М. Малофєєва в Чечні. Його посада - заступник командувача 58-ї армії. Подвиг у тому, що генерал-майор «першим піднімався в атаку». Ясна річ, в атаці був убитий. «Красная Звезда» захоплюється мужністю: ох, який сміливий! Тим часом, цей випадок свідчить не про мужність, а про катастрофічний стан Російської армії та повну нездатність генералів керувати підлеглими. Якщо заступник командувача армії сам змушений бігати в атаку, то таку армію треба розігнати, а керівників Міністерства оборони судити.

Якщо командир полку сам фарбує паркани і чистить сортири, а його солдати пухнуть від неробства, то це зовсім не означає, що командир - добрий. Це як раз і означає, що командир не гідний посади і командувати не здатний.

І якщо нам скажуть, що Жуков усі плани складав сам, то це зовсім не комплімент.

Люди, які писали мемуари Жукова, це розуміли. Тому далі в книжці коротко сказано: «Розробку плану генерального наступу в штабі армійської групи вели особисто командувач, член Військової ради, начальник політвідділу, начальник штабу, начальник оперативного відділу». («Спогади та роздуми» С. 163)

Член військової ради і начальник політвідділу - це комісари. Їх роль ми вже усвідомили. Названі вони тут для того, щоб продемонструвати любов Жукова до політпрацівників і комісарів. У 1957 році Жукова скинули з вершин, у тому числі й за те, що він намагався згорнути політроботу в армії, політпрацівників і комісарів з армії вигнати або, в крайньому випадку, залишити їм роль організаторів художньої самодіяльності та недільного відпочинку солдатів і офіцерів. Після падіння Жукова владу в країні взяли люди, які були на війні комісарами: Хрущов, Булганін, Брежнєв, Єпішев, Кириченко та ін. Побитий, скиглик Жуков решту життя плазував перед комісарами, просив вибачення. Вся його книжка - це гімн політпрацівникам і комісарам: партія наш рульовий! Ох, якби комісари у всіх юртах не розвішали відповідних портретів, не бачити б мені перемоги на Халхін-Голі! І у війні з Німеччиною ніякої нам перемоги не бачити без комісарів! Нас партія в бій вела! На війні я, великий Жуков, хотів знайти комісара Брежнєва і порадитися з ним! Але він був на Малій землі, де йшли жорстокі бої. Ох, якби я з ним порадився, то, дивись, і війну виграли б раніше.

Жуков, розповідаючи про складання плану наступу на Халхін-Голі, не міг не згадати комісарів та їх участі в бойовому плануванні. Як же без них? Названі комісари і для того, щоб за їхні спини поставити начальника штабу з начальником оперативного відділу. Мовляв, і ці теж присутні, щось там теж робили.

Начальник штабу 1-ї армійської групи в книжці згадується лише один раз, але його ім'я не назване. І начальник оперативного відділу теж пом'янутий один раз. І теж без імені.

6.

Пам'ять Жукова - диявольська. Її не виміряти ніякими гігабайтами. Жуков пам'ятає не тільки імена радянських солдатів, але й монгольських теж. І посади їх пам'ятає. Жуков називає рядового кіннотника Херлоо, водія бронемашини Хаянхірва, навідників зенітних гармат Чултема і Гамбосурена і багатьох ще. 30 років тримав у пам'яті ці імена!

Читаю Жукова, а сльози струмками котяться по щоках. Я плачу від захоплення і заздрості: яка пам'ять! Всіх політпрацівників за іменами та по батькові пам'ятає!

На тлі цієї воістину неймовірною здатності пам'ятати всіх, незрозумілою й підозрілою видається нездатність згадати ім'я начальника штабу, який був або, принаймні, повинен був бути мозком 1-ї армійської групи.

Але це не єдина загадка того бою. Загадок у жуковському дебюті багато. А головна з них ось яка: на початку нового тисячоліття всі документи по Халхін-Голу все ще закриті грифами «Таємно» і «Абсолютно Таємно». Коли ці документи будуть розсекречені, не знає ніхто.

А ми поставимо питання: ЧОМУ?

Ключ до успіху історика - це вміння дивуватися. Як тільки він починає дивуватися, так перед ним відкриваються двері, в які ніхто до нього не входив. Так давайте ж підтримаємо науку, давайте видамо всеросійське зітхання подиву: чому документи про бої на Халхін-Голі закриті?

Що взагалі можна ховати? Здавалося б, усе відомо про цю битву: сили сторін, склад військ, озброєння, задуми і плани сторін, хід бойових дій і навіть прізвища комісарів з іменами та по батькові, навіть імена монгольських навідників та водіїв бронеавтомобілів. Що ж можна засекретити? Та й навіщо? Немає давно 1-ї армійської групи. Ще 21 липня 1940 року 1-а армійська група була розгорнута в 17-у армію. Немає давно в Червоній Армії мотоброньових бригад. Їх не було вже в 1941 році. Немає давно й самої Червоної Армії. І Радянської Армії немає. Головна ударна сила Жукова на Халхін-Голі - гарматні бронеавтомобілі БА-3, БА-6, БА-10. Ці машини ви не знайдете ні в яких музеях. Їх немає. Давно списані і переплавлені танки БТ-5 і БТ-7. З отриманої сталі зробили інші танки. Але й вони списані та переплавлені. Давно померли учасники тих боїв. Пішов СЬОМИЙ десяток років після того, як відгриміли бої на Халхін-Голі, а документи так і залишаються таємними.

Моє перше припущення було таким: Георгій Костянтинович Жуков був такий великий, що вирішив ховати від нащадків докази своєї величі.

Але тут виникає нестикування. Чим-чим, а надмірною скромністю Жуков не страждав. У нашій історії був 41 Маршал Радянського Союзу. Але тільки про одного з них було оголошено в наказі Верховного головнокомандувача: хвалько! І це наказ про Жукова, наказ про те, що він приписував собі чужі заслуги. Дивовижна людина: чужі заслуги собі приписує, а свої власні від народу ховає!

Згадаймо знаменитий портрет Жукова, який написав художник П. Д. Корін. Сидить величавий Жуков, весь в орденах. Щойно завершилася Друга світова війна, країна в руїнах. Чоловіки від 19 до 35 років майже повністю вибиті або покалічені, в полях, лісах і болотах лежать мільйони скелетів, їх нікому ховати. У військовому відомстві лежать тони орденів, які треба роздати уцілілим фронтовикам або їх матерям та вдовам, але ніхто цим не займається. І ось Жуков не ховає загиблих і не віддає наказів підлеглим ховати. Жуков не роздає ордени і не наказує підлеглим цим займатися. У Жукова немає на це часу. Начепивши всі брязкальця, Жуков демонструє велич перед художником. Жуков - у позі. І книжка Жукова - нестримний потік вихвалянь: слава КПРС і мені великому!

Але навіщо ж самому себе прославляти, навіщо утримувати ораву творців мемуарів, якщо можна опублікувати документи Халхін-Гола? Без коментарів. Але Жуков зробив усе можливе, щоб приховати від народу докази власної величі. Такого в історії людства ще не бувало.

Після смерті Сталіна Жуков стрімко піднявся на саму вершину влади. На вершині стояли двоє: Хрущов і Жуков. А над ними - нікого. Всі архіви в руках Жукова, от і покажи народу докази своєї геніальності. Скажи народу: жити вам, люди, ніде, живете в бараках, в підвалах, в комуналках, одягнуті ви так, що за державу прикро, черги за паскудною ковбасою кілометрові, але у вас є Я! У вас є великий, могутній, незламний, геніальний полководець! Ось читайте документи про битву на Халхін-Голі!

Але так Жуков чомусь не надійшов.

І не зрозуміти наших вождів. За Брежнєва, Суслова, Єпішева було зроблено неймовірно багато для роздування культу особистості Жукова. Але чомусь - без опори на документи. І після Брежнєва культ Жукова - стрижень всієї радянської і російської пропаганди. Навіщо ж, товариші дорогі, ви ліпите Жукову пам'ятник, навіщо його садите на мідного коня з задертим хвостом, навіщо нагромаджувати терикони макулатури про жуковські подвиги, якщо є куди більш простий, дешевий і куди більш переконливий спосіб прославити вашого кумира: треба просто відкрити архіви!

Цікава поведінка й самого Жукова. Припустимо, перебуваючи на вершині слави, він забув про архіви і доказів своєї величі не надав. Не до того було. Але ось його вибили з вершини, він сидить на дачі, нудьгує, попиває горілочку, а дружний колектив чорномазих літераторів шкрябає його мемуари. Чому б не згадати про архіви? Чому не продемонструвати народу документи? І якщо хтось великого маршала до архівів не пускав, треба було про це заявити, мовляв, радий би вам правду про Халхін-Гол розповісти, та ось архіви недоступні. Ох, скільки було криків і стогонів, що Жукову не дозволяють казати правду. Але ні сам Жуков, ні його співавтори, ні пропагандисти культу його особи не протестували проти того, що до архівів битви на Халхін-Голі доступу немає.

Недоступність архівів, як не дивно, не заважає роздмухувати культ геніального полководця. Навпаки: недоступність архівів сприяє і допомагає ліпити образ великого, мудрого і непереможного.

7.

Тепер дозвольте висловити своє припущення.

Справжня роль Жукова в битві на Халхін-Голі перебільшена. Це головна і, можливо, єдина причина, яка змушує правителів ховати від народу подробиці.

І це не моя думка. Задовго до мене цю думку про роль Жукова висловив Адмірал флоту Радянського Союзу М. Г. Кузнєцов «Пізніше він усі успіхи в боях з японцями намагався приписати собі». («ВИЖ» 1992, № 1, стор. 76.)

Не все, що діялось у монгольських степах, знайшло відображення в документах. Не кожен документ потрапляв до архіву. Жуков був великим знавцем архівів. Перебуваючи на вершині влади, він винищив багато чого, що могло кинути тінь на його велич. Після Жукова всі, хто роздуває культ його особи, продовжують очисну роботу. Але й те, що в архівах залишилося, не можна показувати нікому. Занадто велика різниця між тим, що вбивають у наші голови, і тим, що від нас ховають.

Якщо я не правий, товариші поправлять, але припускаю, що плани розгрому 6-ої японської армії на річці Халхін-Гол були розроблені без Жукова. А його роль зводилася до того, щоб нещадними розстрілами гнати людей у бій. У нашій історії таке вже було. Саме в той же період, у тому ж десятилітті в Радянському Союзі на подив усьому прогресивному людству був здійснений великий трудовий подвиг - у рекордні терміни прокопаний нікому непотрібний канал з Білого моря в Балтійське. Ніхто в світі каналів такої протяжності, тим більше в субполярних широтах, ніколи не копав. За спорудження каналу очільник ГПУ Генріх Ягода отримав вищу державну нагороду - орден Леніна. Отримав би він і Золоту Зірку, але її тоді ще не винайшли.

У чому заслуга Генріха? Він сам планував трасу каналу? Ні, не планував. Він сам вів вишукувальні роботи на місцевості? Ні, не вів. Він сам розраховував обсяги робіт? Ні, не розраховував. Він сам котив тачки з глиною? Ні, не котив. Він сам дробив гранітні валуни? Ні, не дробив. Він сам укладав бетон? Ні, не укладав.

Так за що йому найвища нагорода?

За розстріли.

Він з'являвся на каналі. Йому доповідали: ось тут інженери в розрахунках помилилися. Тут не туди трасу погнали. Тут норми денні не виконані. А Генріх Генріхович - у відповідь: Розстріляти! Розстріляти! Розстріляти!

Правда, і його потім теж... того...

Ох, як можна мені заперечити! Ох, як можна мені вмазати: Жуков, це тобі не Ягода!

А в чому, власне, різниця? І чи могла вона бути? 30-і роки ХХ століття. Імперія Сталіна. І Генріх Ягода, і Георгій Жуков - висуванці Сталіна. Їх вибирала одна людина - Сталін. При виборі він керувався тими ж самими поняттями - сталінськими. ГПУ і армія - два силові відомства, дуже схожі одне на одного і пройняті взаємним впливом. Будівельників сталінських каналів пропаганда називала не ув'язненими ГПУ, а каналоармійцями. Будівництво називалося армійським терміном - штурм. Армія, у свою чергу, була просякнута чекістським духом і насичена стукачами чекістського відомства.

І армія і луб'янське відомство були структурами антинародними. І військові, і чекісти однаково винні у винищуванні народу. І армія, і луб'янське відомство були знаряддями насильства і трималися самі лише на збройному насильстві. Так чому ж Сталін мав вибирати для ГПУ керівників за одними стандартами, а для армії - за іншими?

І чому ми думаємо, що Біломорканал був побудований на кістках народу, а перемога на Халхін-Голі стояла на постаменті з іншого матеріалу? В мирний час на будівництві Біломорського каналу агітатори розвішали безліч плакатів і портретів, але головним двигуном прогресу був розстріл. Чому ж ми віримо Жукову, який розповідає, що в бойовій обстановці на Халхін-Голі вистачило одних тільки портретів Леніна? Ось розвішали комісари портрети, бійці надихнулись і тут же перемогли. Про розстріли на Халхін-Голі Жуков не пам'ятає, але ми ж знаємо, що пам'ять його - з провалами.

І не треба мені заперечувати. І обзивати поганими словами не треба. Краще відкрийте архіви і покажіть всьому світу, що моє обережне припущення - це не що інше, як злісна вигадка ворога. А якщо архіви битви на Халхін-Голі відкривати не можна, то поясніть, чому.

* * *

Написав я цей розділ і засоромився. Народи Росії до повного божевілля люблять Жукова, а я на улюбленця всенародного накинувся. Так не можна. Потрібно дивитися на речі з позицій позитивних.

От і давайте подивимося на цю ситуацію доброзичливо. Давайте припустимо, що в архівах зберігаються таємні і зовсім таємні документи про битву на Халхін-Голі, але в них нічого поганого про Жукова немає. У них - лише свідчення жуковської геніальності.

Якщо таке припустити, тоді ми потрапляємо в ситуацію неприємну. Виходить, що в нас був найбільший полководець усіх часів і народів, але народ про нього нічого не знає, докази його славних подвигів заховані. Наші президенти і прем'єри, маршали, генерали й міністри для відводу очей роздмухують культ особи Жукова. Вони пишуть бездарні вихваляння і нагромаджують потворні пам'ятники. Але ніхто ніколи не надав доказів жуковської геніальності. А в цей час десь у недоступних сховищах лежать в пилу докази жуковської величі. Наші вожді приховують ці докази. Чому?

Розділ 3

НАВІЩО СТАЛІНУ АЛАНДСЬКІ ОСТРОВИ?

Фюрер підкреслив: завдання оволодіння Фінською затокою є першочерговим, тому що тільки після ліквідації російського флоту стане можливим вільне плавання по Балтійському морю (підвезення залізної руди з Лулео). Захоплення російських портів з суші вимагатиме 3-4 тижнів. Лише тоді підводні човни противника будуть паралізовані. Чотири тижні означає 2000000 тонн залізної руди.

Генерал-полковник Ф. Гальдер. Військовий щоденник. Запис 30 червня 1941 року.

1.

Війна ненажерлива, тому кожен стратег складає карту шляхів, по яких стратегічна сировина потрапляє в його країну і в країну противника. Свої шляхи слід захистити, шляхи противника — різати.

Якщо скласти карту з джерелами стратегічної сировини і шляхами, за якими вона йде, то кожному буде ясно: становище Німеччини в 1939 році було виключно важким. За великим рахунком, у Німеччині немає сировини. Німеччина пов'язана сотнями уразливих ниток з усім світом. Захоплення Польщі, Данії, Норвегії, Бельгії, Голландії, Люксембургу, Франції, Югославії, Греції, приєднання Австрії та Чехословаччини проблем не вирішило. Панування над багатомільйонними людськими масами й величезною територією, на якій майже немає сировини для промисловості, вело до розпорошення сил, але не обіцяло жодних вигод.

Ось тільки один аспект проблеми. Німеччина, Франція, Бельгія мають потужну сталеливарну промисловість, але не мають залізної руди. Відомо, що перемога кується в майстернях, котиться по рейках і закінчується на фронті ударом багнета. Але ковадла в майстернях, рейки на залізницях і сам багнет - це сталь. Занадто багато на війні і в тилу, від лінкорів до підков на солдатських чоботях, зроблено зі сталі. Через брак сталі в Німеччині в ході війни на рівні Герінга піднімалося питання про будівництво бетонних паровозів замість сталевих. Через брак сталі пошкоджені мости доводилося відновлювати за допомогою колод замість сталевих конструкцій, а через це - різко скорочувати вантажопідйомність залізничних поїздів. Через брак сталі рейки других колій використовувалися для відновлення пошкоджених ділянок на перших коліях. Залізничні шляхи з двобічним рухом перетворювалися в одноколійні. Це уповільнювало весь ритм економічного життя Німеччини й окупованих нею країн.

У будь-якому випадку Гітлер не міг сподіватися на швидкоплинну перемогу - у нього було занадто багато ворогів. А затяжна війна вела Гітлера до самогубства в прямому сенсі слова. Для того, щоб протриматися кілька років, слід було забезпечити підвезення залізної руди. А руда добувалася на крайній півночі Швеції і через Балтійське море йшла в порти Німеччини.

2.

Будь-який стратег ясно бачив слабку ланку всієї німецької економіки: завантаження залізної руди у шведському порту Лулео, довгий шлях Ботнічною затокою вздовж берега Фінляндії, повз Аландські острови, повз острови Готланд, Еланд, Бронхольм, розвантаження в портах Німеччини. Залізну руду вантажили майже біля самого полярного кола і везли через все Балтійське море з найпівнічнішого порту, в найпівденніші.

Ні британський, ні французький, ні будь-які інші флоти перевезенню залізної руди на Балтиці загрожувати не могли. Прорив чужих флотів у Балтійське море - це прорив у пастку.

А радянському флоту нікуди прориватися не треба. Він уже тут. Він мирно чекає у своїх базах.

Для оборони Радянського Союзу мати флот на Балтиці зовсім не потрібно. До 1940 року Радянський Союз мав зовсім невелику ділянку морського узбережжя. Понад двісті років Петербург був столицею імперії, тому на цьому шматку берега всі російські царі, починаючи з Петра, зводили укріплення. Весь берег був перетворений на суцільний ланцюг морських фортець, фортів, укріплених районів і берегових батарей.

Берегова батарея - це щось більш значне, ніж батарея польової артилерії. Берегова батарея могла мати гарматні башти з лінкорів або крейсерів. Під цими баштами - лабіринт бетонних казематів. Добра корабельна башта крейсера або лінкора важить кілька сот тон. Іноді - і пару тисяч тон. На відміну від корабля, ту ж гарматну башту, встановлену на березі, можна захистити броньовими плитами будь-якої ваги. Під гарматної баштою можна звести каземати з фортифікаційного залізобетону з перекриттями будь-якої товщини. І треба сказати, що в районі Пітера російськими царями було укладено в землю достатньо бетону і сталі. Більшовики додали.

Берегова оборона Балтійського флоту на 21 червня 1941 року мала 124 берегові батареї, на озброєнні яких було 253 гармати калібром від 100 до 406-мм і 60 гармат калібром 45 і 76-мм. (Червонопрапорний Балтійський флот у битві за Ленінград. Москва. «Наука» 1973 Стор. 8.)

Характеристики гармат берегової оборони вражають. Приклад: 305-мм тригарматні баштові установки жбурляли снаряди вагою 470 кг на дальність 43,9 кілометра. Вогнева продуктивність однієї гарматної башти - 6 пострілів за хвилину. Це майже три тони металу. А 406-мм гармата одним пострілом кжбурляла снаряд вагою 1108 кілограмів на дальність 45,5 кілометра. Ця гармата була здатна здійснювати наступний постріл через 24 секунди після попереднього. («ВИЖ» 1973 № 3, стор. 78)

Крім берегових батарей і фортів у районі Ленінграда була зосереджена дуже значна кількість морських гарамат на залізничних транспортерах. Ці гарамати перебували в бетонних укриттях. Навколо Ленінграда розгалужена мережа залізниць. Гармати на залізничних транспортерах могли здійснювати маневр і вести вогонь із заздалегідь підготовлених і прихованих вогневих позицій, потім швидко їх залишати. Основна гармата залізничної артилерії - 180-мм гармата: вага снаряда 97.5 кг, скорострільність 5 пострілів за хвилину, дальність 37,8 кілометра. Проте були й набагато більш потужні гармати: 203, 254 і 356-мм. 356-мм гармати на залізничних транспортерах стріляли снарядами вагою 747,8 кілограма на дальність 44,6 кілометра.

Безпосередні підступи до Ленінграда прикривали три морські укріплені райони: Кронштадтський, Іжорський і Лузький. Підходи до міста прострілювались перехресним вогнем гармат величезної потужності з різних напрямків. Кожна батарея, кожен форт, укріплений район і морська фортеця мали запас снарядів і продовольства, яких їм вистачило на всю війну. Нікому не спало б на думку тут висаджувати десант або штурмувати місто.

Крім цього Балтійський флот мав 91 зенітну батарею, загальне число зенітних гармат — 352.

Навіщо до всього цього мати на Балтиці ще й флот?

3.

Якщо ми маємо намір оборонятися, то бойові кораблі в Балтійському морі не потрібні. У разі потреби, навіть не маючи бойових кораблів, можна було завантажити міни на баржі і швидко перекрити ними гирло Фінської затоки.

В оборонній війні радянському Балтійському флоту робити нічого. Так і сталося: всю війну він не діяв. У разі нападу противника радянський Балтійський флот гранично вразливий. Противник може просто блокувати радянський флот, виставивши на мілководних підступах до баз кілька сот мін. Саме це і сталося в червні 1941 року. Кораблі, особливо великі, в оборонній війні змушені притискатися бортом до борту в мілководній і вузькій затоці. У сліпій кишці. Навіть - в апендиксі.

У 1939 році Гітлер вступив у Другу світову війну проти всього світу, маючи всього лише 57 підводних човнів. Противниками гітлерівського флоту були надпотужні флоти Британії і Франції, потенційно - США. Гітлерівському флоту довелося вести нерівну боротьбу в Атлантиці і на Середземному морі. На Балтиці в Гітлера майже нічого не залишилося. Влітку 1941 року німецький флот мав на Балтійському морі 5 навчальних підводних човнів і 28 торпедних катерів, частина з яких - навчальні. Все інше - допоміжні сили: мінні загороджувачі, тральники, катери різного призначення. (Ф. Руге. Война на море 1939-1945 гг.., М., Воениздат 1957, стр.209)

Миролюбний товариш Сталін дивився на сутичку Німеччини, Франції та Британії і нарощував міць свого Балтійського флоту.

Навіщо?

4.

Ще в 1933 році Сталін сказав: «Балтійське море - пляшка, а корок не в нас». (Свідчення Адмірала флоту Радянського Союзу І. С. Ісакова. «Знамя. 1988. № 5 С.77)

І ось Сталін із трьох своїх лінкорів чомусь два тримав на Балтиці. У закоркованій пляшці. У 1941 році тільки на Балтиці Сталін мав 65 підводних човнів, включаючи крейсерські. Ніхто в світі не мав такої кількості підводних човнів, зібраних в одному місці.

Давайте ж подивимося на карту очима німецького стратега. Яке завдання може поставити Сталін своїм лінкорам і підводним човнам у закритій акваторії Балтійського моря? Тільки одне: топити німецькі транспорти з рудою. Іншої роботи тут немає.

Крім підводних човнів і лінкорів Сталін мав на Балтиці 2 крейсери, 21 лідер і есмінець, 48 торпедних катерів та інші сили.

На Балтиці німецький флот своєї авіації не мав. («ВИЖ» 1962, № 4 стр. 34) Радянський Балтійський флот мав у своєму складі 656 бойових літаків, в основному бомбардувальників і торпедоносців. (Бойовий шлях Радянського Військово-Морського флоту С. 537)

Знову запитаємо: навіщо? Навіщо така кількість торпедоносців і бомбардувальників, якщо великих бойових кораблів у Гітлера на Балтиці практично немає? А відповідь та ж: це не проти бойових кораблів. Це проти транспортів з рудою.

В будь-який момент радянський флот міг знятися з якорів, вийти в район німецьких і шведських портів, заблокувати їх тисячами мін, а беззахисні транспорти втопити. Це було б кінцем війни для Німеччини. І цього не могли не розуміти в Берліні. Гітлер воював проти Британії та Франції, а за його спиною над Балтикою виблискувала занесена сокира Сталіна.

Жуков розповідає, що Сталін не хотів дати Гітлеру привід до війни. А тут не привід, тут причина. Німецькі стратеги бачили загрозу з боку радянського флоту на Балтиці і шукали шляхи її нейтралізації.

5.

В кінці листопада 1939 року Сталін здійснив дуже велику помилку: почав війну проти Фінляндії. Війна завершилася блискучою перемогою Червоної Армії: ніхто в світі в таких снігах, на такому морозі, на практично непрохідній місцевості не штурмував настільки потужні укріплення. Таке було під силу лише Червоній Армії.

Однак перемога у Фінляндії була другим дзвінком Гітлеру: Сталін підбирається до шведської руди. Червона Армія за наказом Сталіна прорвала фінські укріплення і зупинилася. Фінляндія без укріплень беззахисна. В будь-який момент Сталін міг віддати наказ, і наступ Червоної Армії міг відновитися. З території Фінляндії можна було бомбити шведські копальні й залізниці безперешкодно. Перешкодити цьому не зміг би ніхто. Одне тільки захоплення Аландських островів, які належали Фінляндії, дозволяло закрити гирло Ботнічної затоки і це означало переможне для Радянського Союзу завершення Другої світової війни. І це не все. В окупованій Гітлером Європі немає лісу. Ліс - у Фінляндії та Швеції. Можливе припинення поставок лісу через Балтику тягнуло за собою безліч наслідків. І всі - негативні. Ліс це шпали. Немає лісу, немає будівництва і відновлення залізниць. Ліс у величезних кількостях потрібний вугільним шахтам. Немає лісу - немає вугілля. Уже в мирний час щорічна нестача деревини в Німеччині становила 6мільйонів тон. Замість деревини доводилося використовувати картоплиння. Про це свідчить сам фюрер. («Застільні розмови Гітлера». Запис 5 червня 1942.)

І це в мирний час, коли постачання лісу через Балтику ніхто не заважав. Варто було сталінським підводним човнам вдарити по німецьких лісовозах, і Німеччина залишилася б без деревини. Не думаю, що картопляної гички вистачило б, щоб цей брак заповнити. Та й не в кожній справі картоплиння може служити повноцінною заміною деревині. З бадилля можна робити папір низької якості, але не можна робити шпали, не можна бадиллям кріпити вугільні шахти.

Крім іншого, Німеччина не мала нікелю. Без нікелю воювати не можна. А нікель - у Фінляндії. На початку 1940 року в ході війни проти Фінляндії Червона Армія захопила нікелеві рудники в Петсамо, а потім, навесні 1940 року, згідно з мирним договором, повернула їх назад. Але тепер нікель видобувався спільним радянсько-фінляндським акціонерним товариством з участю радянських інженерів і робітників. Радянський уряд наполягав на тому, щоб директором була радянська людина. Нікель з Петсамо поступав і в Німеччину, і в Радянський Союз. Але в будь-який момент поставки нікелю могли бути припинені. 104-та стрілецька дивізія генерал-майора С. І. Морозова (42-й стрілецький корпус 14-ї армії) стояла прямо біля самих нікелевих рудників...

Уявляю, який зубовний скрегіт стояв в підземних бункерах німецьких штабів.

6.

Німецькі стратеги зовсім недарма побоювалися нового радянського вторгнення до Фінляндії. 25 листопада 1940 року Народний комісар оборони СРСР Маршал Радянського Союзу С. К. Тимошенко і начальник Генерального штабу Червоної Армії генерал армії К. А. Мерецков направили у штаб Ленінградського військового округу директиву. Документ виконаний в одному екземплярі. Ступінь таємності - «ОВ», тобто цілком таємно особливої важливості.

Документ починається так: «В умовах війни СРСР тільки проти Фінляндії для зручності управління і матеріального забезпечення військ створюються два фронти:

Північний фронт - для дій на узбережжі Баренцового моря і на напрямках Рованіямі, Кемі і Улеаборзькому;

Північно-Західний фронт - для дій на напрямках Куопіо, Мікеенлі і Гельсингфорс. Командування Північно-Західним фронтом покладається на Командування і штаб Ленінградського військового округу.

Наказую приступити до розробки плану оперативного розгортання військ Північно-Західного фронту...

Основними завданнями Північно-Західному фронту ставлю: Розгром збройних сил Фінляндії, оволодіння її територією в межах розмежувань і вихід до Ботнічної затоки на 45-й день операції...

Справа Північний фронт (штаб Кандалакша) на 40-й день мобілізації переходить у наступ і на 30-й день операції опановує районами Кемі, Улеаборга...

Червонопрапорному Балтійському флоту, підпорядкованому в оперативному відношенні Військовій Раді Північно-Західного фронту, поставити такі завдання:

1. Спільно з авіацією знищити бойовий флот Фінляндії та Швеції (у разі виступу останньої).

2. Сприяти сухопутним військам, що діють на узбережжі Фінської затоки і з півострова Ханко, забезпечуючи їх фланги і знищуючи берегову оборону фінів.

3. Забезпечити перекидання двох стрілецьких дивізій у перші ж дні війни з північного узбережжя Естонської РСР на півострів Ханко, а також перекидання і висадку великого десанту на Аландські острови.

4. Крейсерськими операціями підводних човнів і авіацією перервати морські сполучення Фінляндії та Швеції (у разі її виступу проти СРСР) в Ботнічній затоці і Балтійському морі...

Даному плану розгортання надати умовне найменування «С.3-20».

План вводиться в дію при отриманні шифрованої телеграми за моїм і начальника Генерального штабу підписами наступного змісту: «Приступити до виконання "С.3-20"».

Повний текст цього плану опублікований у збірнику «1941 рік», Москва. «Демократія» 1998. Книга перша. Стор. 418-423.

Цікаво відзначити, що в цьому плані не йде мова про те, що ми будемо воювати заради «забезпечення безпеки міста Леніна». І немає натяків на те, що бойові дії треба розпочинати у відповідь на ворожий напад. Немає звичних слів: «якщо вороги нав'яжуть нам війну...» Тут простіше: в будь-який момент з Москви у штаб Ленінградського військового округу надійде шифровка, і радянські війська підуть вперед до Ботнічної затоки, до кордонів Швеції, на Аландські острови! А пропагандистське забезпечення - не входить у завдання командування Ленінградського військового округу і Балтійського флоту. Цим займуться інші. Відповідні товариші в потрібний момент влаштують нову «провокацію фінської вояччини на наших кордонах», а ті, кому належить, пояснять трудящим усього світу сенс миролюбної зовнішньої політики СРСР і необхідність наших контрударів по знахабнілих фінських агресорах.

Збірник «1941 рік» складався так, щоб показати миролюбність Радянського Союзу і «неготовність» до нападу на Німеччину. Укладачі збірника пішли на визнання малих гріхів, щоб не визнавати великих. Ось, кажуть вони, план нападу на Фінляндію ми знайшли, а план нападу на Німеччину - не знайшли.

Тим часом план «С.3-20» міг бути як самостійним, так і частиною ширшого задуму. План «С.3-20» дозволяв військам Ленінградського і Архангельського військових округів і силам Балтійського флоту нанести удари по Фінляндії до удару Червоної Армії по Німеччині, одночасно з цим ударом або трохи пізніше. Але в будь-якому випадку удар по Фінляндії був одночасно й ударом по Німеччині. В разі здійснення плану «С.3-20» радянські війська захоплювали нікелеві рудники в Петсамо, Аландські острови й виходили до міста Кемі. (Не плутати з нашим містом Кемь).

Тепер на карті знайдіть фінське місто Кемі і шведський порт Лулео...

Зовсім не випадково в 1940 році на Балтиці була сформована 1-а бригада морської піхоти під командуванням досвідченого радянського диверсанта полковника Терентія Парафіло. Роботу для морської піхоти товариш Сталін уже підшукав, а сталінські генерали її спланували. Залишалося тільки відправити у штаб Ленінградського військового округу шифровку: «Приступити до виконання...».

І не треба шукати план війни проти Німеччини. Якби план «С.3-20» був здійснений, то це означало нанесення смертельного удару не тільки Фінляндії, а й Німеччини.

7.

Влітку 1940 року Сталін робить ще одну помилку - приєднує до Радянського Союзу Естонію, Латвію і Литву, створює на їх території Прибалтійський особливий військовий округ і всі сили цього округу зосереджує на кордоні зі Східною Прусією.

Для оборонної війни це зовсім не потрібно і дуже навіть шкідливо. Кажуть, що Сталін відсунув свій кордон на захід і тим зміцнив безпеку СРСР. Але справа йшла якраз навпаки. До окупації Прибалтики Червона Армія на цьому напрямку мала розділовий бар'єр. У разі агресії війська Гітлера повинні були послідовно розбити збройні сили трьох держав перед тим, як зустрітися з Червоною Армією. Навіть якщо б на знищення армій Литви, Латвії та Естонії пішло всього декілька днів, все одно при такому розкладі раптовий удар по радянських аеродромах на цьому напрямку виключався. Червона Армія отримувала можливість підняти за тривогою свої війська і зайняти укріплені райони. Після розгрому армій трьох прибалтійських держав війська Гітлера виходили до Чудського озера. Його неможливо форсувати. У разі обходу озера війська Гітлера упиралися в радянські укріплені райони.

Але все пішло за іншим сценарієм. Червона Армія вийшла зі своїх укріплень на передові рубежі в Литві до самого німецького кордону, винесла туди аеродроми, штаби, вузли зв'язку, стратегічні запаси. Для народів трьох держав Прибалтики армія Сталіна перетворилася на агресора та окупанта, а Німеччина в разі нападу на СРСР - у визволителя.

22 червня 1941 року війська Червоної Армії на всьому протязі кордону, в тому числі і в Прибалтиці, потрапили під раптовий удар німецької армії, було порушено управління військами, радянська авіація понесла значні втрати на прикордонних аеродромах. Проти Червоної Армії в державах Прибалтики стихійно спалахнуло народне повстання. По наших «визволителях» стріляли з кожного горища. Війська Червоної Армії залишились у Прибалтиці без укріплених районів, а за їх спиною, на території Росії, залишилися порожні укріплені райони без військ. Манштайн їх захопив з ходу.

Заперечення скептиків: якби Сталін не окупував Прибалтику, то Гітлер міг її захопити без війни, просто ввести туди війська, як свого часу в Чехословаччину.

На таку можливість була відповідь.

Треба було ясно і чітко пояснити Гітлеру, що у відповідь на спроби ввести німецькі війська в Прибалтику Радянський Союз без попередження починає топити на Балтиці транспорти з рудою і лісом, мінувати підходи до німецьких портів, бомбити Берлін, а на територію держав Прибалтики кине інтернаціональні бригади і мільйони радянських добровольців. А коли Гітлер виснажиться у війні проти Радянського Союзу, Британія і Франція скористаються ситуацією: в їхніх інтересах задушити Німеччину, як небезпечного конкурента, і знову накласти на неї контрибуції.

Така заява була б правильно зрозумілою в усьому світі. В цьому випадку народи держав Прибалтики були б не нашими ворогами, а нашими союзниками. У цьому випадку «лісові брати» стріляли б у спини не радянських, а німецьких солдатів. У цьому випадку на боці патріотів Прибалтики воювали б інтернаціональні бригади. А добровольців у всьому світі вистачало.

Маючи таку перспективу, Гітлер навряд чи зважився би на введення військ в Естонію, Литву і Латвію. Але якщо і зважився, то в цьому випадку війна з нашого боку стала б справедливою, оборонною, великою і вітчизняною. І нам би тепер не довелося б соромитися за «визвольні походи», масові розстріли, за окупацію. Нам не довелося б ховати архіви війни і вигадувати героїчні подвиги.

У серпні 1939 року позиція Радянського Союзу була оголошена чітко і ясно: територію Монголії ми будемо захищати від японської агресії як свою власну. І захистили! Ця позиція була правильно зрозуміла у всьому світі, в тому числі і в Японії. В результаті цієї рішучості і твердості напад Японії на Радянський Союз був попереджений.

Чому Радянський Союз у серпні 1939 року не зайняв токую ж позицію стосовно держав Прибалтики?

Окупація Прибалтики Червоною Армією мала сенс тільки у випадку, якщо задумувалася наступальна війна проти Німеччини. Червона Армія вийшла прямо на німецький кордон і винесла свої аеродроми на самий передній край. З аеродромів Литви можна було підтримувати наступ радянських військ до самого Берліна. До того ж радянський флот отримав військово-морські бази в Таллінні, Ризі, Лієпаї. Туди негайно були переміщені головні сили флоту і запаси. Від Лієпаї до шляхів, якими йдуть каравани з рудою, нікелем і лісом, рукою подати. Удар звідси міг бути раптовим і нищівним.

А Гітлеру - третій дзвінок.

Але до чого тут Жуков?

А ось до чого. Нам малюють Жукова ледве не стратегом: кинув погляд на карту і зрозумів усю стратегічну ситуацію. Так от, якби Жуков був стратегом, то він повинен був бачити ці нитки: до Німеччини зі Швеції йде ліс і залізна руда, з Фінляндії - ліс і нікель. Жуков повинен був під час зустрічей зі Сталіном вказати на ненормальність ситуації. Якщо ми маємо намір перекрити поставки лісу, нікелю й залізної руди в Німеччину, то повинні це робити негайно. А якщо такого наміру немає, тоді треба відвести загрозу від рудників і портів імовірного противника. У 1939-40 роках Жуков за своїм службовим становищем не повинен був займатися Фінляндією, Швецією, Балтійським морем. Але йшла світова війна, а Жуков - командир дуже високого рангу. Він був зобов'язаний стежити за обстановкою в світі. В нього було достатньо можливостей, щоб вказати керівництву країни на згубність ситуації, що склалася.

Жуков повинен був знати воєнну історію. На початку ХХ століття на Далекому Сході Росія стрімко й рішуче прибирала до рук сировинні ресурси Маньчжурії і Китаю, тим самим зачіпаючи життєві інтереси Японії. У відповідь на такі дії Японія завдала раптовий нищівний удар по російському флоту. Наступна за цим російсько-японська війна завершилася поразкою Росії і революцією 1905 року. Цар Микола вже в 1905 році трохи не позбувся трону.

Через 35 років після російсько-японської війни, тобто в межах життя одного покоління, склалася така сама ситуація, але тепер не в районі Жовтого моря, а на Балтиці. Навмисно чи з недомислу радянські стратеги своїми діями в районі Балтійського моря загрожували самому існуванню Німеччини. Раз так, слід було очікувати раптового удару з боку Німеччини, причому - в будь-який момент.

З січня 1941 року Жуков - начальник Генерального штабу. Тепер він - не сторонній спостерігач-професіонал, але очільник усіх стратегів. Найголовніше у військовій справі - вміння подивитися на ситуацію очима противника. Жуков мав оцінити: як почуваються в Берліні, знаючи, що єдину тоненьку ниточку, яка пов'язує далекі шведські порти з металургійною базою Німеччини, радянський флот може в будь-яку хвилину перерізати?

* * *

Жуков, якби він був стратегом, мав ясно бачити ситуацію, що склалася. Але Жуков за обстановкою біля радянських кордонів або не стежив, або її не розумів, або побоявся висловити свою думку.

Розділ 4

ЖУКОВ І НАФТА.

Якщо б не вдалося під час вторгнення росіян у Румунію змусити їх обмежитися однією лише Бесарабією і вони забрали тоді собі румунські нафтові родовища, то найпізніше цієї весни вони б задушили нас.

А. Гітлер. 18 травня 1942 року.( Г. Пікер. Застільні розмови Гітлера.

Смоленськ. Русич. 1993. Стор.303)

1.

Уявіть, що ми з вами зайняті якимсь бізнесом: торгуємо, наприклад, нафтою, лісом, золотом, алмазами, іноді промишляємо грабежем, шантажем, замовними вбивствами. І є у нас конкурент. З конкурентом ми обмінюємося люб'язностями, посилаємо теплі поздоровлення в день його народження, з представниками конкурента п'ємо шампанське. Але до життєвих ресурсів нашого конкурента ми послідовно й наполегливо підбираємося, руки тягнемо до його горла... Якщо ми так чинимо, то треба бути готовим до того, що одного разу в лазню, в якій ми паримося, увірвуться добрі молодці з автоматами і патронів не пошкодують...

Саме так дружив Сталін з Гітлером. Були взаємні люб'язності. Були привітання до дня народження. Були клятви вірності. І пив товариш Сталін шампанське з паном Рібентропом, а Молотов - з Гітлером. Але до життєвих ресурсів Німеччини Сталін підбирався дуже нахабно. Жуков, якби він був стратегом, повинен був попередити Сталіна про небезпеку раптових і нищівних дій Німеччини у відповідь.

Але Жуков мовчав, коли Сталін нарощував міць Балтійського флоту, коли «звільняв» Фінляндію, Естонію, Литву, Латвію. Цього було мало, і Сталін вирішив підібратися ближче не тільки до лісу, нікелю й руди, але ще й до нафти. І доручив це Жукову...

У квітні 1940 року Жуков прибув з Монголії до Москви і два місяці перебував у розпорядженні наркома оборони. В цей час Жуков не мав ніякої посади, але з цього зовсім не випливає, що він нічого не робив. Як раз навпаки. Це були місяці напруженої роботи. У ці місяці Жуков мав як мінімум чотири тривалі зустрічі зі Сталіном. Потрібно пам'ятати, що Сталін просто так ні з ким не няньчився тривалими зустрічами.

2.

Перед проведенням будь грандіозної операції на самих верхах йде прихована, невидима з боку робота. Два місяці роботи Жукова в Москві, - це нульовий цикл підготовки до війни за Бесарабію. Треба Бесарабію відбити в Румунії точно так, як Гітлер відбив Судети в Чехословаччини. Якщо Румунія відмовиться Бесарабію повернути, слід було Румунію розтрощити.

У квітні і травні 1940 року про підготовку війни за Бесарабію знали тільки у стінах сталінського кабінету й Генерального штабу. У штаби Київського особливого військового та Одеського військового округів з Генерального штабу надходили короткі розпорядження про те, що треба робити, без вказівок, навіщо.

4 червня 1940 року Жуков отримав звання генерала армії. У той час - п'ять зірок.

7 червня наказом НКО № 2469 генерал армії Жуков був призначений командувачем військами Київського особливого військового округу.

8 червня генерал армії Жуков сідає в поїзд на Київському вокзалі Москви... і плаче. Проводжаючих було достатньо. Жуковський плач бачили, і багато хто потім допитувалися про причину сліз. Тут треба зауважити, що біографи Жукова надають зовсім недостатньо уваги цій рисі характеру видатного полководця - його неймовірною плаксивості. У важкі моменти Жуков полегшував душу плачем. І ось загадка психологам: з одного боку - найкривавіший полководець світової історії, з іншого - заплакана дівуля. Як зіставити гіркі сльози Жукова з феноменальною нахрапистістю і нелюдською жорстокістю? За рівнем садизму і звірства Жуков перевершував навіть Тухачевського. Як пов'язати образ плаксивого слинявця з легендами про нібито твердий характер Жукова?

Рюмсання Жукова на Київському вокзалі Москви 8 червня 1940 року не було забуте й через багато років, тому великий полководець після війни був змушений пояснити причину гірких сліз. Ось його пояснення: «Мене призначили на відповідальну посаду - командувати одним з найважливіших прикордонних округів. У розмовах зі Сталіном, Калініном та іншими членами Політбюро я остаточно зміцнився в думці, що війна близька, вона невідворотна... Але яка вона буде ця війна? Чи готові ми до неї? Чи встигнемо ми все зробити? І от з відчуттям близької трагедії я дивився на безтурботно проводжаючих мене рідних і товаришів, на Москву, на радісні обличчя москвичів і думав: що ж буде з нами? Багато це не розуміли. Мені якось стало не по собі, і я не міг стриматися. Я вважав, що для мене війна вже почалася. Але, зайшовши у вагон, тут же відкинув сентиментальні почуття. З того часу моє особисте життя було підпорядковане майбутнвц війні, хоча на землі нашій ще був мир...»

На пероні було багато свідків, тому Жуков визнає: не міг стриматись. А у вагоні проводжальників не було, тому можна сміливо сказати: увійшов у вагон і більше не плакав.

3.

Проникливість Жукова приголомшує. У червні 1940 року багато хто, як каже Жуков, ще не розуміли, що через рік буде війна, а він уже розумів. Дедуктивні здібності видатного полководця просто вражаючі. Якщо не сказати більше. Жуков передчував біду більше ніж за рік до німецького нападу! 8 червня 1940 року великий стратег вже ллє сльози печалі за прийдешніми жертвами. У червні 1940 року ні Гітлер, ні його генерали не мали ні намірів, ні планів нападу на Радянський Союз. Ні ОКВ, ні ОКХ не мали, ні чернеток, ні начерків плану війни проти СРСР, як не мали ніяких вказівок від Гітлера на цей рахунок. Про війну проти СРСР не виникало навіть мови. Червень 1940 року це момент, коли німецькі танкові клини кинулися до Атлантичного океану, величезним гаком обходячи Париж. Після розгрому Франції Гітлер наказав різко скоротити німецькі збройні сили. І це скорочення проводилося широко й інтенсивно, бо війна проти Радянського Союзу не намічалася, не передбачалася і не планувалася. А Жуков уже плаче...

21 липня 1940 року Гітлер вперше в найвужчому колі висловив думку про «російську проблему». 29 липня 1940 року генерал-полковник Ф. Гальдер доручив начальнику штабу 18-ї армії генерал-майору Е. Марксу підготувати начерки плану війни проти СРСР. Це найперші ескізи плану. Спочатку план мав навіть іншу кодову назву - не «Барбароса», а «Фріц». І вимальовується ось яка картинка: геніальний Жуков плакав про прийдешні жертви, бо вже на початку червня 1940 року знав, яка ідея прийде в голову Гітлера через півтора місяця.

Дивне й інше. У розмовах зі Сталіном, Калініном та іншими членами Політбюро Жуков «остаточно зміцнився в думці, що війна близька, вона невідворотна...» Виходить: ще до розмов з товаришом Сталіном та іншими товаришами, тобто до прибуття в Москву в квітні 1940 року, Жуков уже знав, що буде війна з Німеччиною. Сталін та інші члени Політбюро не суперечили Жукову. Навпаки, в розмовах з ними Жуков остаточно переконався... Отже, і товариш Сталін, і інші товариші стояли на тій же точці зору ще за рік до німецького вторгнення. Вони знали що війна з Німеччиною невідворотна задовго до того, як у Німеччині до цього додумалися.

Як у цьому випадку розуміти поведінку Сталіна? Навесні 1940 року він впевнений, що війни з Німеччиною не уникнути, а через рік, 22 червня 1941 року, той же Сталін не вірить, що війна почалася. Як розуміти поведінку Жукова? За рік до війни він усе усвідомив, зрозумів і навіть поплакав про прийдешні жертви, а через рік, фатальним ранком 22 червня 1941 року, шле військам директиви вогню не відкривати, літаки не збивати, на провокації не піддаватися.

Він плакав про прийдешні жертви в 1940 році, але забороняв відповідати на вогонь противника в 1941 році, підставляючи своїх солдатів, офіцерів і генералів під смертельний вогонь противника.

Ми не стратеги, нам цієї мудрості не зрозуміти.

4.

Вранці 9 червня 1940 року заплаканий генерал армії Жуков прибув до Києва, і в той же день нарком оборони Маршал Радянського Союзу С. К. Тимошенко направив командувачам Київського особливого військовим і Одеського військового округів директиви про створення Південного фронту. Командувачем фронту був призначений генерал армії Г. К. Жуков. До складу Південного фронту увійшли 5-а і 12-а армії зі складу КОВО і 9-а армія зі складу ОдВО.

Загалом під командуванням Жукова у складі фронту було 13 корпусів: 10 стрілецьких, 3 кавалерійські.

Загальна кількість дивізій - 40: 32 стрілецькі, 2 мотострілецькі, 6 кавалерійських.

Кількість бригад - 14: 11 танкових, 3 повітряно-десантні.

Посилення: 16 важких артилерійських полків РГК і 4 артилерійських дивізіони РГК БМ - великої потужності.

Авіація Південного фронту - 45 авіаційних полків, у тому числі винищувальних - 21, бомбардувальних — 24.

Загальна чисельність військ - 460 тисяч бійців і командирів, 12 тисяч гармат, 3 тисячі танків, 2 тисячі літаків.

Зосередивши таку міць на кордоні Румунії, Сталін зажадав повернення Бессарабії та Північної Буковини.

Південний фронт Жукова був готовий розтрощити Румунію, але воювати влітку 1940 року не довелося. Правителі Румунії були свідками блискучих перемог Червоної Армії у Фінляндії і давали собі звіт, що краще Сталіну поступитися без бою. Сторони погодилися на мирне вирішення конфлікту. Румунські війська відійшли, а війська Жукова увійшли в Бесарабію та Північну Буковину.

Для Радянського Союзу наслідки цієї безкровної перемоги були катастрофічними. Перш за все, в нейтральної Румунії був вибір: на чий бік стати? Європу рвуть на частини два людожери: Гітлер і Сталін. Сталін раптово зажадав Бесарабію та Північну Буковину, їх довелося віддати. Що Сталін вимагатиме завтра? А Гітлер не вимагає нічого. Вибір простий: Румунія пішла під захист Гітлера.

Результат:

а) на своєму кордоні Радянський Союз отримав ще одну ворожу державу;

б) фронт, який у разі війни треба буде захищати, збільшився майже на 800 кілометрів;

в) Гітлер отримав додатковий плацдарм для нападу на Радянський Союз;

г) Гітлер отримав союзника, який мав у своєму розпорядженні нафту.

Без нафти Німеччина воювати не могла. Іншими словами, отримавши Румунію у свої обійми, Гітлер міг напасти на Радянський Союз. Без цього напад був неможливим.

Але головне в іншому: Сталін сполохав Гітлера. Саме «визвольний похід» Жукова в Бесарабію та Північну Буковину став останнім попередженням Гітлеру. Виникла пряма радянська загроза нафтовим родовищам Румунії, і саме через цю загрозу Гітлер наказав готувати випереджувальний удар по Радянському Союзу.

Все це відомо. З цим ніхто не сперечається. Сталін здійснив самогубний прорахунок. Прощення сталінській легковажності немає. Але у нас розмова про Жукова. Розглянемо його роль у цій справі.

5.

Сталін наказує Жукову силою чи погрозою сили відбити в Румунії Бессарабію та Північну Буковину і вийти до незахищених нафтових полів Румунії на дистанцію витягнутої руки - 180 кілометрів.

Це перебір.

Цього німецькі стратеги не винесли. У Берліні, нарешті, усвідомили: радянська загроза Німеччині смертельна. З цього моменту почалася підготовка до знищення Радянського Союзу.

Наші офіційні історики змушені визнати, що влітку 1940 року радянським керівництвом була здійснена жахлива помилка. «Основним своїм противником німецьке керівництво тоді, після розгрому Франції в червні 1940 року, продовжувало вважати Англію. 16 липня 1940 року Гітлер підписав директиву № 16 про підготовку операції висадки військ у Великобританії під кодовою назвою "Морський лев" (Зеелеве). План операції передбачалося закінчити до 15 серпня, а саму операцію провести протягом наступного місяця. Проте в червні-липні 1940 року Радянський Союз провів ряд заходів на своїх західних кордонах: були повернуті Бесарабія, а також Північна Буковина (26-29 червня 1940 р.), змінилися політичні режими у Прибалтійських країнах, що відсунуло радянські кордони далі на захід. І далеко не випадково, мабуть, що саме 21 липня 1940 року Гітлер на нараді в Берліні підняв питання про "російську проблему". ("ВИЖ" 1992 № 6. С.45)

До речі, у цій же статті визнається і ще один принциповий аспект: «Сталін теж хотів використати Гітлера для розвалу Британської імперії та світової капіталістичної системи». (Стор. 47) Якщо цю думку висловити образно, то ми й отримаємо Криголам, який розчищає шлях для Сталіна і Світової революції.

Отже, все йшло чудово. Гітлер уже підписав директиву про підготовку до висадки у Британії. Але приєднання Бесарабії, Північної Буковини, Естонії, Литви та Латвії до Радянського Союзу змусило Гітлера різко розвернутись і подивитися, що коїться в нього за спиною.

Влітку 1940 року перед радянським Південним фронтом, яким командував Жуков, лежало три шляхи: два правильних і один згубний.

Перший правильний шлях - наносити удар в Бессарабію і йти далі до нафтових промислів Плоєшті. Гітлер переможно трощив Францію та британські війська на континенті. Проти Франції та Британії Гітлер кинув весь флот, всю авіацію, всі танки, всю важку артилерію. Там воювали всі кращі генерали Німеччини. А в своєму тилу, на кордонах Радянського Союзу, Гітлер залишив всього десять слабких піхотних дивізій, тут не було жодного танка, жодного літака, жодної тяжкої гармати. Найголовніше - всі ці десять дивізій - у Польщі та Словаччині. В Румунії не було ніяких німецьких військ. Перекинути їх туди не було ніякої можливості. Трьох тисяч радянських танків і двох тисяч літаків цілком вистачало, щоб дійти до нафтових родовищ і влаштувати пожежу. Це було б кінцем Німеччини. Якби Південний фронт Жукова в червні 1940 року завдав удар у Румунію, то Друга світова війна завершилася б у тому ж 1940 році перемогою Радянського Союзу та встановленням комуністичного режиму на всьому європейському континенті. Під контроль Сталіна при такому розкладі відходили гігантські колоніальні імперії Франції, Бельгії та Голландії.

Другий шлях був більш ризикованим, але обіцяв ще більший виграш. У червні 1940 року слід було просто нічого не робити. Треба було чекати. Чекати залишилося зовсім недовго. Після розгрому Франції Гітлер мав наносити удар по Британії. Ризик для Сталіна полягав у тому, що після розгрому Франції Британія і Німеччини могли укласти мир. В цьому випадку Сталін залишався один на один з Німеччиною. Однак якби Гітлер, як він і планував, висадив свої війська у Британії, тоді завдання «визволення» Європи гранично спрощувалося: Жуков завдає удару по нафтових промислам Румунії, після цього Червона Армія починає свої «визвольні походи» до Європи, а кращих німецьких військ на континенті немає, вони у Британії, і повернути їх звідти неможливо.

А третій шлях був згубним. У червні 1940 року Південний фронт Жукова захопив Бесарабію, Північну Буковину і зупинився на половині шляху до нафтових промислів Плоєшті.

Гітлер у 1942 році казав, що він зумів змусити Сталіна задовольнитись у 1940 році однією лише Бесарабією. Це - не так. По-перше, Сталін не ставив завдання Жукову розтрощити Румунію влітку 1940 року. По-друге, в Гітлера у 1940 році в розпал битви за Францію не було ніяких засобів вплинути на Сталіна.

Якби Сталін наказав розгромити Румунію влітку 1940 року, то зупинити Південний фронт Жукова не зміг би ніхто. Ось це Жуков, якби був він стратегом, і повинен був підказати Сталіну.

6.

Часто задають питання: чи не занадто велике значення я надаю фактору румунської нафти? Адже німці освоїли виробництво синтетичного бензину.

Таке виробництво дійсно було налагоджене. Але проблема з пальним так і залишилася невирішеною. Перш за все, потрібно пам'ятати, що синтетичне пальне ні в якій мірі не може зрівнятися за якістю з пальним із нафти. Використання синтетичного пального різко знижує тактико-технічні характеристики бойової техніки, перш за все літаків, танків, кораблів. Ваші конструктори можуть створити чудовий літак, технологічна культура ваших заводів може бути найвищою у світі, ваші інженери та робітники можуть вкласти в будівництво літака весь свій талант і старанність, але через погане пальне літак все одно буде тихохідним, слабосильним, незграбним.

Додатково до всього, синтетичне пальне ще й дороге. У випадку з деревиною проблем майже не було. Якщо не вистачало деревини, замість неї в гітлерівській Німеччині використовувалося картоплиння. Бадилля хоч якістю і нижче за деревину, зате дешеве. А виробництво синтетичного пального обходиться в 7-12 разів дорожче за виробництво пального з нафти. На використання синтетичного бензину Гітлер зважився не від хорошого життя. Бажаючих повторити досвід Гітлера важко знайти. Судити про якість і вартість синтетичного пального дозволяє такий факт. У другій половині ХХ століття світ не раз стрясали нафтові кризи. Хімічна промисловість усього світу на початку третього тисячоліття куди як потужніша, ніж хімічна промисловість Німеччини в 1941 році. Однак чомусь ніхто не поспішає виробляти синтетичне пальне.

Тепер про кількість.

Мінімальна потреба Німеччини в нафті на 1941 рік визначалась у 20 мільйонів тонн. (Я. Т. Эйдус. Жидкое топливо в войне. Москва. Академиздат. 1943. Стр. 74-75)

Не забудемо, що в Гітлера були союзники, в яких були армії, флоти і повітряні сили. Але в них теж не було нафти. Їх теж треба було забезпечувати німецьким пальним.

Виробництво синтетичного пального в Німеччині в 1941 році - 4,1 мільйона тон, тобто одна п'ята від самого крайнього мінімуму. Якщо згадати союзників, з якими треба було ділитися, тоді частка синтетичного пального в загальному балансі 1941 року зовсім незначна.

Крім синтетичного пального справжня нафта надходила до Німеччини з Австрії, Чехословаччини, Франції, Угорщини та Польщі. Всього за 1941 рік - 1,3 мільйона тон.

Разом за 1941 рік Німеччина виробила синтетичного пального й отримала цієї нафти з окупованих нею країн - 5,4 мільйона тон.

Якби не було нафти Румунії, то при такій кількості пального армії, авіації, флоту, транспорту і промисловості Німеччини довелося б працювати і воювати три місяці на рік, а дев'ять місяців у повному заціпенінні чекати наступного року.

Гітлер вважав, що якби Червона Армія розтрощила Румунію в 1940 або 1941 році, то без румунської нафти Німеччина могла протриматися до весни 1942 року. Цей оптимізм не витримує перевірки арифметикою. Без румунської нафти потреби економіки і збройних сил Німеччини задовольнялися лише на чверть дуже поганим і дуже дорогим пальним. Захоплення Румунії Червоною Армією в 1940 або 1941 роках обертався катастрофою для Німеччини протягом двох-трьох місяців.

Скільки ж нафти йшло з Румунії? У 1941 році — 5 мільйонів тон.

Цього було абсолютно недостатньо. Але без цього жити і воювати було неможливо. Отримуючи нафту Румунії, Німеччина балансувала на дроті, абияк обходилася кількістю, удвічі меншою за мінімальні потреби.

В ході всієї війни проблема з нафтою в Німеччині так і не була вирішена. 6 червня 1942 року ОКВ ситуацію, що склалася оцінювало так: «Постачання пально-мастильними матеріалами в поточному році буде одним зі слабких місць нашого військового потенціалу. Брак пально-мастильних матеріалів усіх видів настільки великий, що буде утруднена свобода операцій усіх трьох видів збройних сил, і це в такій же мірі негативно позначиться на військовій промисловості... Невеликого поліпшення можна очікувати до кінця року, коли будуть запущені у виробництво нові заводи синтетичного пального, що, однак, не принесе з собою рішучого поліпшення в постачанні ПММ». (Мюллер-Гіллебранд. Том 3. Стор. 67)

Чим далі йшла війна, тим гіршим ставало постачання. До кінця війни Німеччина першою у світі почала серійне виробництво реактивних літаків. Винищувач Ме-262 перевершував усі літаки світу за швидкістю і озброєнням. Їх було вироблено 1433. Але не вистачило гасу. А без гасу кращий у світі винищувач літати не міг. З майже півтори тисячі побудованих літаків цього типу в боях брало участь трохи більше двохсот. Решта так і залишилися на землі.

До «визвольного походу» Жукова в Бессарабію Румунія була країною нейтральною. Поставки нафти з Румунії до Німеччини не були нічим гарантовані.

І тут Гітлеру допоміг Жуков. Своїм «визвольним походом» він штовхнув Румунію в обійми Гітлера. У жовтні 1940 року влада над румунською нафтою була фактично захоплена Німеччиною. До цього нафта Румунії була ні радянською, ні німецькою. Тепер вона знайшла берлінського господаря.

7.

Давайте ж подивимося правді в її нахабні очі: Жуков не був військовим мислителем. Він не вмів і не намагався дивитися на карту поглядом противника. Жуков був виконавцем. Сталін зробив фатальну помилку, а Жуков був не здатний її побачити і Сталіну на неї вказати. Здоровий глузд каже: вовка можна гнати в кут, але тільки для того, щоб там негайно його пристрелити. Якщо ж ми загнали вовка в кут, але не вбиваємо, він може кинутися. Стрибок вовка раптовий і страшний. Прямо в обличчя.

Саме це сталось у 1941 році. Уже в 1939 році Гітлер потрапив у стратегічний глухий кут, з якого не було виходу. В 1940 році Сталін заніс над Гітлером сокири з двох боків: на півночі - над залізною рудою, лісом і нікелем, на півдні - над нафтою. Сталін зволікав, вичікував, коли Гітлер кинеться на Британію. Але в 1941 році Британія не була небезпечною Гітлеру. Небезпека виходила від Сталіна. Гітлеру не залишалося виходу. І він кинувся на Сталіна. 21 червня 1941 року Гітлер написав лист Мусоліні: «Росія намагається зруйнувати румунські нафтові джерела... Завдання наших армій полягає в тому, щоб якомога швидше усунути цю загрозу».

Ось у чому причина нападу. Аж ніяк не боротьба за життєвий простір.

Жуков не зрозумів стратегічної ситуації 1940 року і Сталіна про небезпеку не попередив. Скажу більше: Жуков і потім до кінця життя так і не зрозумів, який прорахунок зробив, зосередивши на кордоні з Румунією свій Південний фронт. Ви можете сміятись, але в мемуарах Жукова немає ні слова про те, як створювався Південний фронт, які мав сили і завдання, як вдалось уникнути війни з Румунією в 1940 році і до чого це привело. Жуков пише про трудові подвиги робітників і селян Радянського Союзу. Він розповідає (стор. 197) про виконання першого і другого п'ятирічних планів, про грандіозні задуми на третю п'ятирічку. На наступній сторінці Жуков оповідає про капіталовкладення в промисловість. Ще через сторінку - про вартість державних матеріальних резервів, про організацію керівництва промисловістю, про зміцнення дисципліни на підприємствах, про соціалістичне змагання, про мудру політику Комуністичної партії. Все це сумлінно переписано з журналу «Блокнот агітатора». У книжці Жукова ви знайдете все що завгодно, аж до опису переговорів військових місій СРСР, Великобританії та Франції, до яких Жуков не мав взагалі жодного стосунку. Але ми не знайдемо ні слова про Південний фронт, яким командував Жуков.

Особливо підкреслюю: я посилаюся тільки на перше видання мемуарів Жукова - Москва, АПН, 1969. Це видання вийшло за життя Жукова, і він несе за нього відповідальність. Інші видання випускалися після його смерті і, як ми побачимо, постійно зазнавали і зазнають радикальних змін. Між першим і десятим виданнями мало спільного. Як видно, Георгій Костянтинович з того світу, з урни з прахом, яка замурована в кремлівській стіні, посилає сигнали, і його мемуари дивним чином невпинно вдосконалюються відповідно до установок сьогоднішнього дня.

Висновок: якщо Сталін задумував блискучу операцію, Жуков міг її здійснити. Але якщо Сталін помилявся, як помилився в 1940 році в Румунії, то Жуков бездумно виконував доручене йому завдання, не роздумуючи про наслідки.

Заперечать: влітку 1940 року Жуков не розібрався у стратегічній ситуації, нічого в ній не зрозумів, але, можливо, в інших ситуаціях Жуков був мудріший і Сталіну підказував правильні рішення. Дуже навіть можливо. Однак стратегічний прорахунок 1940 року був настільки грубим, глибоким і страшним, що його катастрофічні наслідки для долі Радянського Союзу було неможливо потім перекрити ніякими геніальними рішеннями і блискучими перемогами. Через прорахунок Сталіна і Жукова Гітлер напав на Радянський Союз, розгромив кадрову армію і розтрощив більшу частину радянської промисловості. В результаті Радянський Союз не зміг підкорити Європи. Сталін програв війну за Європу і світове панування. Вільний світ вижив, а існувати поряд з ним Радянський Союз не міг. Тому крах Радянського Союзу став неминучим. Коріння катастрофи - в переможному поході Жукова в Бесарабію та Північну Буковину влітку 1940 року.

Радянський Союз переміг у Другій світовій війні, але чомусь зник з глобуса після видатної перемоги. І коли комуністи святкують так званий «день перемоги», я питаю: а де ж ця велика переможна держава? Куди вона провалилася? Німеччина програла війну, але ми її бачимо: ось вона - найбільша сила сучасної Європи, біля воріт якої ми жебракуємо. А де ж великий, могутній, незламний Радянський Союз?

Німеччина програла, але вона є. Радянський Союз переміг, але його немає. Кому потрібна така перемога?

* * *

Червона пропаганда стверджує, що Радянський Союз виграв війну тому, що великий Жуков розумів стратегію.

Заперечую: війна була програна тому, що Жуков не розумів найпростіших основ стратегії. Їх можна висловити просто: замахнувся — бий!

Або не замахуйся.

Розділ 5

РЕЦЕПТ ПРОВАЛУ.

Чи був Жуков великим стратегом?

А чи міг взагалі безграмотний солдафон ним бути?

А. Тонов. «Независимая газета» 5 березня 1994 р.

1.

Влітку 1940 року Сталін і Гітлер змінили обличчя Європи. Німеччина розгромила й окупувала Францію, Бельгію, Голландію, Люксембург, а Радянський Союз приєднав до себе Естонію, Литву, Латвію, Бесарабію, Північну Буковину, шматок Фінляндії. На Європейському континенті залишилися тільки дві потужні держави, тільки дві великі армії: німецька та радянська.

Ситуацію, що склалася, слід було осмислити й обговорити. І ось у вересні 1940 року всі командувачі радянських військових округів і армій, начальники їх штабів, деякі командири корпусів і дивізій отримують повідомлення про те, що у грудні в Москві відбудеться нарада вищого командного складу. Нарада збиралася дуже незвичайна. Було відомо, що проводиться вона за наказом Сталіна. Очікувалася присутність не тільки Сталіна, але й усього складу Політбюро. На нараді належало заслухати й обговорити доповіді. Центральна доповідь - «Характер сучасної наступальної операції». Підготувати її було доручено командувачу Київського особливого військового округу генералу армії Г. К. Жукову.

У «Криголамі» я писав, що отримавши таке завдання, Жуков провів єдине у своєму житті теоретичне дослідження. Прошу вибачення у своїх читачів. Я помилився. Ніяких теоретичних досліджень Жуков у своєму житті не проводив. Автором доповіді був полковник І. Х. Баграмян.

Геніальний стратег Жуков любив вражати слухачів глибиною думки. Але думки - чужі. Жуков щедро розсипав перлини військової мудрості, які удосталь готували для нього безвісні полковники.

Але в даному випадку вийшов збій. Невідомий полковник Баграмян у ході війни й після неї наздогнав Жукова у військовому званні, - сам став Маршалом Радянського Союзу. Ось він і повідав світові, що в 1940 році служив джерелом жуковської мудрості. Про те, як була створена доповідь Жукова, Баграмян розповідав докладно й багаторазово. Жукову не залишалося іншого, і він одкровення Баграмяна вимушено підтвердив: так, зайнятий я був жахливо, тому полковник Баграмян виконував мою роботу.

Давайте ж видамо крик подиву. Або кілька криків, бо причин для подиву багато.

2.

Захисники жуковської геніальності можуть знайти безліч невідкладних і термінових справ, якими по саме горло був завантажений командувач військ Київського особливого військового округу. Однак, що б апологети не придумали, ми залишимося при своїй думці: не могло бути нічого більш важливого, ніж виступ на цій нараді. Погодимося: Київський особливий військовий округ могутній і важливий. Не будемо сперечатися: у командувача багато справ. Однак, попереду була нарада найвищого рівня, на якій повинно було обговорюватися найважливіше питання: як уберегти країну від розгрому і загибелі. Що могло бути важливішим? Проблеми Київського особливого військового округу тьмяніють у світлі важливості майбутньої події. Жукову дали можливість піднятися над рутиною одного округу й окинути поглядом стратегічні далі. Справами округу на короткий час могли б займатись заступники Жукова. На чолі округу стоїть військова рада, яка допомагає командувачу приймати рішення. Військова рада здатна керувати округом за відсутності командувача. Є у Жукова начальник штабу, є перший заступник і просто заступники, є начальник артилерії, командувач ВПС, начальник розвідки і ще ціла ватага генералів. Нехай вони займаються Київським округом, а сам великий стратег нехай зовсім небагато часу віддасть роздумам про майбутню війну і безпеку країни. Радянський Союз для Жукова повинен бути понад усе. Чи не так?

Якби Сталін і члени Політбюро вважали, що доповідь може підготувати якийсь полковник, то йому б і доручили скласти трактат і його зачитати. Але в Москві вважали, що цією справою надзвичайної важливості повинен займатися стратег першого рангу. Жукова через непорозуміння тоді вважали стратегом, тому з Москви прийшов наказ саме Жукову особисто готувати доповідь. Цей наказ ніби відсував на другий план справи Київського округу, тимчасово звільняв Жукова від відповідальності за округ і вимагав займатися справою державного значення. Та й Жуков поставлений командувати округом не для того, щоб усі проблеми вирішувати самому, а для того, щоб підібрати добрих помічників та заступників і змусити їх працювати. У доброго командувача все працює як налагоджений механізм, а сам він занурений в думку. Якби Жуков був добрим командувачем, то його відсутність на час підготовки доповіді не повинна бути помічена ніким. Командувач повинен поставити роботу в окрузі так, щоб усі його підлеглі діяли злагоджено й чітко незалежно від того, присутній шеф на командному пункті чи відсутній, сидить у кабінеті чи не сидить. Якби Жуков поставив управління округом правильно, то йому б вистачило часу займатися безпекою країни.

Але в Жукова все навпаки. Сам він займається справами Київського округу, і десятки генералів з його оточення зайняті тим же. А про майбутню війну і безпеку країни за Жукова думає полковник.

Так, полковник Баграмян, який написав доповідь замість Жукова, потім піднявся на великі висоти. Але в тому-то й річ, що Жуков цього зльоту не чекав і не передбачав, Жуков змусив думати замість себе явно маловідому людину, яка в той момент ніде нічим себе не проявила. Ось ставлення Жукова до безпеки країни.

Захисники Жукова стверджують, що великий полководець був страшенно зайнятий, що в нього просто не було часу думати про майбутню війну. Погодимося. Але якщо про майбутню війну не думати, тоді вся інша кипуча діяльність стратега - недолуга суєта.

3.

Згадаймо, як після війни Жуков пояснював свій плач при від'їзді до Києва. Ще раз повторюю його слова: «З відчуттям близької трагедії я дивився на безтурботно проводжаючих мене рідних і товаришів, на Москву, на радісні обличчя москвичів і думав: що ж буде з нами? Багато це не розуміли...»Отже, вони дурненькі за рік до війни не відчували її наближення і нічого не розуміли, а геніальний Жуков усе передбачив і все розумів. І ось йому, всевидючому, випала унікальна можливість за півроку до війни висловити те, що наболіло, прямо Сталіну в очі в присутності всього складу Політбюро і вищого командного складу Червоної Армії. От би Жуков і розповів Сталіну, Молотову, Кагановичу, Маленкову та іншим, що трагедія насувається! Але про своє геніальне передбачення про насування лиха Жуков розповів довірливим слухачам після війни, а тоді, перед війною, зі Сталіном, членами Політбюро і всім вищим керівним складом Червоної Армії своїми тривожними передчуттями чомусь ділитися не став.

Але ж не могла підготовка доповіді бути важкою. Не треба мудрувати. Не треба теорії, не треба незрозумілих міркувань. Якщо ти знаєш, що війна невідворотно насувається, якщо знаєш, що готовність до війни не відповідає сучасним вимогам, скажи це. Те, про що думаєш, те, про що плачеш, те і скажи. Ну хоч заплач перед Сталіном, як плакав на вокзалі 8 червня 1940 року!

І не могла підготовка доповіді зайняти багато часу.

У серпні 1939 року Жуков провів блискучу операцію з оточення і розгрому 6-ої японської армії в монгольських степах. Це був перший у ХХ столітті блискучий взірець справжнього бліцкригу. Німецьке вторгнення до Польщі відбулося пізніше - у вересні. Так, німецький бліцкриг у Польщі був ширшим за розмахом. Проте радянський бліцкриг у Монголії було набагато важче організувати. В Європі був хоч і напружений, але мир. Раптовий удар у мирний час підготувати простіше. А в Монголії вже йшла війна. Досягти раптовості в ході війни важче - противник напоготові. Крім того, німецька армія у війні проти Польщі використовувала свої стаціонарні аеродроми, бази постачання, командні пункти, вузли зв'язку, госпіталі, ремонтні заводи та бази, а в Монголії не було ні залізниць і ніяких інших доріг, ні лісів, ні аеродромів, ні телефонних ліній, ні телеграфних. Кожна колода для будівництва бліндажа, кожен телеграфний стовп, кожне поліно для солдатської кухні доводилося везти за сотні кілометрів. Зброя, боєприпаси, пально-мастильні матеріали доводилося везти по бездоріжжю іноді за тисячі кілометрів. Японська армія - одна з найсильніших у світі. За рівнем стійкості, дисципліни, відваги в бою і готовності до самопожертви японська армія не знає собі рівних. І от проти цієї армії була проведена блискавична нищівна операція, в результаті якої японські війська зазнали поразки, рівної якій не було у всій попередній історії Країни Вранішнього Сонця.

У другій половині 1940 року з усіх вищих командирів Червоної Армії один тільки Жуков мав досвід проведення раптової, блискавичної наступальної операції за участю десятків тисяч солдатів, сотень танків, літаків та гармат. Ось він і повинен був передати свій досвід іншим командирам, які такого досвіду не мали. І не треба допомоги якогось полковника Баграмяна. Треба просто і ясно розповісти: я готував операцію так і так, а проводив її ось так. Зрозуміло, що майбутні операції Червоної Армії по захопленню Європи будуть відрізнятися від операцій у пустельних степах. Жукову слід було показати різницю між операціями в Центральній Азії та прийдешніми операціями в Центральній Європі. От і все.

Уявімо, що Жуков сам готував операцію з розгрому 6-ої японської армії на Халхін-Голі. В цьому випадку йому не треба докладати жодних розумових зусиль для підготовки доповіді. Адже він уже давно все продумав ще там, у степах Монголії. Залишається тільки продиктувати друкарці свої спогади.

Але Жуков не готував сам операцію на Халхін-Голі, тому й не міг без чужої допомоги виразно розповісти про її підготовку та проведення. Замість собі писати трактат про наступальну операцію Жуков садить полковника Баграмяна, який у той момент досвіду ведення сучасної війни не мав. Він тоді взагалі ніякого бойового досвіду не мав. У Першій світовій війні Баграмян служив у запасних частинах. В ході Громадянської війни був командиром кавалерійського ескадрону. Але не в Червоній Армії. Він воював проти неї. І не особливо успішно. У Вірменії, де командував Баграмян, ніяких гідних згадки боїв, операцій і битв не було. Після Громадянської війни, у грудні 1920 року, Баграмян перекинувся на бік переможців. Ось йому Жуков і доручив думати замість себе про майбутню війну й готувати рецепти грандіозних перемог.

4.

Вражає тема доповіді.

Нас учили, що Радянський Союз готувався до відбиття ворожої навали. Якщо так, то на нараді вищого командного складу треба було вирішити одне тільки питання: як вороже нашестя відбити. Чому ж це питання не обговорювалося? Чому головною і єдиною темою наради було підготовка до вторгнення в Центральну Європу?

Ми бачили сумного Жукова, який ще в червні 1940 року плаче подібно до Ярославни, тужить про прийдешні жертви. Коли так, відмовся від доповіді! Якщо в тебе залишилося сорок грамів совісті, якщо тобі дорога доля країни і її народу, встань і скажи: не про наступ треба думати, дорогі товариші, а про відбиття агресії! Перш ніж ґвалтувати чужу дружину треба подумати над тим, як свою власну від зґвалтування вберегти. Перш ніж планувати вторгнення до Німеччини, давайте подумаємо про оборону своєї країни.

Після війни Жуков пояснював свої сльози при від'їзді до Києва в червні 1940 року дуже піднесено: «Я остаточно зміцнився в думці, що війна близька, вона невідворотна... Але яка вона буде ця війна? Чи готові ми до неї? Чи встигнемо ми все зробити?» Це він розповідав нам після бійки. Чому ці гарні слова він не сказав там, на нараді вищого командного складу? Чому він не поставив ці питання Сталіну та іншим товаришам з Політбюро? Замість цього Жуков з високої трибуни наради казав зовсім інші слова: «Необхідно виховувати нашу армію в дусі найбільшої активності, готувати її до завершення завдань революції шляхом енергійних, рішуче і сміливо проведених наступальних операцій». (Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940. Москва. Терра. 1993. Стор. 151)

Ось його мета: завершення Світової революції. Ось його метод: раптові нищівні наступальні операції.

5.

Історики-комуністи знайшли пояснення, чому Жуков на нараді говорив не про відбиття агресії, а про завершення завдань Світової революції шляхом агресивної війни. Пояснення ось яке: Жуков планував швиденько відбити агресію, і тут же перейти в наступ. Добре придумано. Але придумано заднім числом. І якщо Жуков планував швиденько відбити агресію, а потім кинути Червону Армію в рішучий наступ на територію противника, то слід було так і зробити. Слід було цю саму агресію швиденько відбити. Чому ж не відбив?

Одне з двох: або ніяке відбиття агресії зовсім не планувалося, або плани відбиття агресії зразу виявилися нереальними і нездійсненними, тобто безглуздими.

Я схиляюся до першого пояснення: про відбиття агресії ніхто не думав, агресія Німеччини проти СРСР вважалася неможливою, тому стратегічна оборона Червоної Армії не передбачалася і не планувалася. І про це каже стенограма наради і безліч інших документів: про відбиття агресії ні Жуков у своїй доповіді, ні інші доповідачі і промовці навіть не згадали. Жуков казав про раптовий напад на противника. «Перемогу забезпечить за собою та сторона, яка більш вправна в управлінні та створенні умов раптовості у використанні сил і засобів. Раптовість сучасної операції є одним з вирішальних факторів перемоги. Надаючи виняткового значення раптовості, всі способи маскування та обману противника повинні бути широко впроваджені в Червону Армію. Маскування й обман повинні проходити червоною ниткою в навчанні та вихованні військ, командирів і штабів». (Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА. 23-31 грудня 1940. Москва. Терра. 1993. Стор. 151)

6.

У своїх мемуарах Жуков назвав тему доповіді на нараді, але текст чомусь не опублікував і подробиць не повідомив. Ось вони: «Всього на площі 30 на 30 км буде зосереджено 200000 людей, 1500-2000 гармат, маса танків, величезна кількість автотранспорту та інших засобів».

Це Жуков казав про концентрацію сил однієї з радянських армій вторгнення перед наступом, додаючи, що таких армій буде багато. Все, що написав полковник Баграмян, Жуков запропонував Сталіну, членам Політбюро і вищому командному складу Червоної Армії. Ці пропозиції були прийняті і здійснені. Дивіться німецьку хроніку, гортайте німецькі журнали 1941 року, ви побачите все те, про що говорив Жуков: «маса танків, величезна кількість автотранспорту та інших засобів». Все це було зібрано біля кордонів. І все згоріло. Німецьким льотчикам не треба було навіть шукати цілі. Таку ціль не можна не помітити. Не треба було навіть цілитися. Тут не промахнешся.

Якщо двісті тисяч солдатів, півтори-дві тисячі гармат, «масу танків, величезну кількість автотранспорту та інших засобів» поставити в оборону, то можна створити непрохідний бар'єр на фронті в кілька сот кілометрів. Якщо ж поставити в оборону не одну армію, а всі двадцять шість радянських армій, то фронт буде непробивним від Льодовитого океану до Чорного моря. Але жодна з двадцяти шести радянських армій в Європі не стояла в обороні, ні один корпус, ні одна дивізія, жоден полк. Всі вони були зібрані в ударні угруповання на гранично вузьких ділянках. Саме так, як рекомендував великий стратег.

У Жукова багато рекомендацій у доповіді: поранених не треба вивозити далеко в тил, стратегічні запаси треба зосередити біля самих кордонів, «треба створити бази на ґрунті за 15-20 км від переднього краю». Все було здійснено. Біля самих кордонів німецька армія захопила сотні тисяч тон боєприпасів, пально-мастильних матеріалів, продовольства та іншого, а Червона Армія залишилася без снарядів, патронів, без бензину і хліба.

Продовжимо читання доповіді Жукова: «Панування в повітрі - основа успіху операції. Це панування досягається сміливим і раптовим потужним ударом всіх ВПС з авіації противника в районах її базування». Для цього: «Авіація розташовується на аеродромах на відстані: винищувальна 30-50 км, бомбардувальна - 75-100 км від переднього краю».

Але в цьому випадку наша авіація може потрапити під раптовий удар. Як же вберегти свої літаки від раптового удару противника? Жуков дає просту відповідь: «Особливою турботою командира і командувача ВПС армії буде - не дати розбити свою авіацію на аеродромах. Кращим засобом для цього є раптовий удар нашої авіації по аеродромах противника... Раптовість є головною умовою успіху».

Ось бачите, Жуков думає і про збереження своєї авіації. Точніше - Баграмян про це думає за Жукова. Але рецепт збереження своєї авіації все той же: вдаримо раптово по німецьких аеродромах і цим вбережемо себе від раптового удару. Інших варіантів захисту наших аеродромів не передбачалося.

7.

Ці рекомендації теж були прийняті. Але потім, навесні 1941 року, Жуков наполіг на тому, щоб аеродроми присунули до кордону ще ближче, - винищувальної авіації на 20-30 кілометрів, бомбардувальної - на 50-70.

Не треба бути ні великим стратегом, ні ясновидцем, щоб не розуміти небезпеки такого розташування авіації. Давайте уявимо собі пост служби ПСОЗ (Повітряне спостереження, оповіщення, зв'язок) і солдатика, який раннього недільного червневого ранку сидить на цьому пості. Над його головою раптом загуркотіла армада німецьких бомбардувальників. Наш солдатик підняв телефонну трубку і повідомив куди слід: «Чую шум багатьох моторів, йдуть, висота..., курс...»

Прикинемо, скільки буде потрібно часу, щоб у відповідному місці, куди стікаються повідомлення від багатьох спостерігачів, інформацію оцінити, прийняти рішення і віддати відповідні розпорядження. Припустимо, на це піде одна хвилина. А тепер уявімо себе в ролі чергового по авіаційному полку або авіаційної дивізії, - дзенькнув телефон: бойова тривога! Черговому треба розбудити командирів, льотчиків, інженерів, техніків, механіків, усіх їх треба зібрати і з військового містечка доставити на аеродром. Адже не під крилами літаків вони сплять. Потім треба зняти маскування з літаків, зняти чохли, завести і прогріти двигуни, вивести літаки з укриттів, викерувати на старт, піднятися в повітря, набрати висоту...

А тепер завдання з елементарної математики для учнів третього класу: швидкість найтихохіднішого німецького бомбардувальника Ю-87 - 350 км / год, скільки хвилин йому буде потрібно для того, щоб від державного кордону пролетіти 20-30 кілометрів і кинути бомби на злітну смугу радянського прикордонного аеродрому?

І ще одне завдання для учнів початкових класів. Ситуація: всі радянські командири, льотчики і техніки не сплять ніколи. Всі літаки завжди готові до зльоту, і їхні двигуни постійно працюють. Всі рішення приймаються миттєво і так само миттєво передаються виконавцям. Якщо радянський авіаційний командир, отримавши сигнал тривоги, почне негайно піднімати в повітря літаки з інтервалом у 30 секунд, то скільки буде потрібно часу, щоб з однієї злітної смуги підняти в повітря і вивести з-під удару 120 бомбардувальників?

А якщо на аеродромах не 120 бойових літаків, а 50-170, то скільки тоді буде потрібно часу?

Не треба бути геніальним стратегом, не треба кликати на допомогу групи високочолих експертів, не треба сучасної електронної техніки, щоб зрозуміти: при такому розташуванні авіації використовувати її для оборони держави неможливо. І давайте залишимо розмови про «застарілі» радянські літаки. Якби всі вони були надсучасними, то все одно при такому їх розташуванні, відреагувати на раптовий удар противника неможливо. І давайте не будемо розповідати байки про те, що мало було літаків. Було їх багато. Було їх жахливо багато. Але що толку, якщо б їх було вдвічі, втричі або в десять разів більше? Уявіть себе авіаційним командиром: у вас на кожному прикордонному аеродромі не 120-150 літаків, а 300, вам від цього легше? Повітряні армади противника, перелетівши кордон, через 5-10 хвилин накривають ваші аеродроми, а вам тільки на підйом в повітря 300 літаків потрібно дві з половиною години. Якщо вони будуть злітати через 30 секунд. А якщо затримка на старті? А якщо вони злітають з інтервалом у 40 секунд?

До речі, 300 літаків на одному аеродромі - не моя фантазія. Бувало й таке. Бувало й гірше. Генерал-полковник авіації Л. Батехін наводить відомості: 60-а винищувальна авіаційна дивізія базувалася на одному аеродромі розміром 800 на 900 метрів. (Повітряна міць батьківщини. М., Воениздат, 1988, стор 160). Дивізія - це п'ять авіаційних полків. Як правило. Бувало й більше. А, може, дивізії були не повністю вкомплектовані? До цього питання ми ще повернемось і побачимо, що радянські авіаційні полки та дивізії літаками були укомплектовані повністю, крім того, - часто мали не по одному комплекту літаків, а по два і більше. І якби всі авіаційні командири, всі льотчики, техніки, механіки та інша аеродромна братія щоночі спали під крилами літаків, то й тоді при раптовому нападі підняти авіацію в небо і вивести її з-під удару було неможливо. Навіть якщо б узагалі льотчики ніколи не спали, якби вони сиділи не вилазячи в кабінах літаків, якби двигуни працювали не зупиняючись, то все одно при раптовому ударі супротивника наша авіація неминуче гинула. А після цього гігантські скупчення радянських танків, піхоти та артилерії перетворювалися в циклопа з вибитим оком.

І добре, якщо ваш аеродром далеко від кордону, за 12-15 кілометрів, тоді у вас 2-3 хвилини часу від моменту перельоту противником повітряного кордону до падіння першої бомби на злітну смугу. За 2-3 хвилини можна щось зробити. Але не всі ж аеродроми знаходилися так далеко від кордонів. Генерал-полковник Л. М. Сандалов свідчить: «Штурмовий полк перебазувався на польовий аеродром за 8 км від кордону.» («ВИЖ», 1971, № 7, стор 21) Це - 74-й штурмовий авіаційний полк 10-ї авіаційної дивізії 4-ї армії Західного фронту. Перебазування - 20 червня 1941 року за наказом начальника Генерального штабу РСЧА генерала армії Г. К. Жукова.

Не позаздримо командиру цього полку. Якби він, бідолаха, всі ночі безперервно сидів з телефонною трубкою біля вуха і якби в момент порушення повітряного кордону сигнал бойової тривоги був негайно переданий на аеродром, то в командира полку було б у запасі трохи більше хвилини часу в разі, якщо летять тихохідні німецькі Ю-87. А якщо удар наносили швидкісні Ю-88, то часу в командира залишалося менше хвилини. Якщо ж ударить з того боку німецька артилерія, то часу взагалі ніякого не залишається: в один момент снаряди переорють злітну смугу, рознесуть на шматки бойові літаки, і будуть довго рватися бомби на складах і довго буде смородом застилати небо палаючий бензин. Саме це і сталося вранці 22 червня.

Бувало й гірше: на радянський аеродром в Оранах (Литва) 22 червня 1941 року вдерлися німецькі танки. Теж картина не для слабкодухих: на аеродромі - льотчики, їх озброєння - пістолет «ТТ». Проти танка це не найкраща зброя. В охорони - гвинтівки. У мотористів - гайкові ключі. Добре нашим залізничникам: біля кордонів за наказом Жукова були зосереджені десять залізничних бригад чисельністю в 70 тисяч осіб для перешивання німецької колії на широкий радянський стандарт. Так от бійці залізничних бригад пробували від німецьких автоматників відбиватися ковадлами, лопатами, кирками, розвідними ключами. А в авіації ковадло не в кожного. Як без ковадла від танків відбиватися?

Зовсім не один аеродром в Оранах першого дня війни потрапив під танкові гусениці, багато їх було...

* * *

Кажуть, Сталін у всьому винен. Проте в даному випадку думка про сталінську вину не підтверджується. Напередодні війни Сталін вирішив заслухати своїх стратегів. Стенограма наради вищого командного складу РСЧА свідчить: Сталін у роботу наради не втручався, своєї думки не нав'язував і не висловлював. Кожен маршал і генерал казав те, що вважав за потрібне сказати, те, що думав.

Сталін мав намір заслухати думку своїх стратегів. Але у стратега Жукова не виявилося часу на підготовку до наради. Жуков не міг висловити того, що думав, не тому, що йому заважали говорити, а тому, що він нічого не думав.

Але я стверджую: Жукова за розгром 1941 року лаяти не можна. Яка з Жукова відповідальність? За Жукова думав інший дядько. Ось він у всьому і винен.

Розділ 6

НАРАДА В ГРУДНІ.

Величезне значення для успіху має застосування нових засобів боротьби і прийомів нападу. Перш ніж противник знайде спосіб протидії, наступаючий може скористатися всіма вигодами, які дає в цих випадках елемент раптовості.

Генерал армії Г. К. Жуков. Доповідь на нараді вищого командного складу РСЧА 26 грудня 1940 року.

1.

23 грудня 1940 року в Москві відкрилася нарада вищого командного складу РСЧА. Вона тривала 9 днів без вихідних і завершилася ввечері 31 грудня.

На нараді були присутні керівники Наркомату оборони і Генерального штабу, начальники Центральних і Головних управлінь, командувачі та начальники штабів військових округів і армій, генерал-інспектори родів військ, начальники всіх військових академій, командири деяких корпусів і дивізій. Всього 276 маршалів, генералів і адміралів.

Як і передбачалося, на нараді був присутній Сталін і весь склад Політбюро.

Нарада була зібрана в обстановці суворої секретності. Генерали прибували в Москву в закритих вагонах або на військових літаках. Їх зустрічали в потаємних місцях і в закритих машинах доставляли у внутрішній двір готелю «Москва». Генералам, які прибули до Москви з інших місць, вихід на вулиці столиці був заборонений. Газети Далекосхідного фронту і військових округів продовжували друкувати портрети своїх командувачів і репортажі про їх повсякденну діяльність, створюючи враження, що вони знаходяться не в Москві, а на своїх бойових постах. Перед початком засідань у внутрішньому дворі готелю генералів саджали в закриті автобуси і доставляли в Генеральний штаб. Таким же порядком після завершення засідань повертали в готель. Зрозуміло, сам готель був «очищений від стороннього елементу» і перебував під особливою охороною і наглядом.

Поки існував Радянський Союз, матеріали наради були закриті грифом «Абсолютно Таємно». Якби Радянський Союз не зігнив і не впав, то зараз про цю нараду ми б знали тільки те, що розповів Жуков.

Чомусь ні наших офіційних істориків, ні наших численних підгодованих друзів за рубежами ця таємність не дивує. Адже ситуація неймовірна! За шість місяців до німецького вторгнення відбулася нарада, на якій 9 днів сидів Сталін, весь склад Політбюро і все вище керівництво Червоної Армії. Вони про щось говорили, щось обговорювали, про щось сперечалися. Вони готувалися до святої оборонної війни, до відбиття ворожої навали. І ось війна почалася, відгриміла і завершилася. Минуло десять років після її початку, двадцять, тридцять і п'ятдесят років, але не можна розповідати про те, як керівництво Радянського Союзу і Червоної Армії готувалося до відбиття агресії!

Так чому ж!?

І ще: нікому з учасників наради розповідати про неї не можна, бо таємниця військова, а Жукову — можна.

Але таємниця, це щось на зразок повітря в гумовій кульці. Варто кульку трохи голочкою ткнути, і весь вміст через дірочку вирветься назовні, а кулька трісне. Варто якомусь Жукову бовкнути зайвого, і таємниця перестане бути таємницею. Але в нашій чудовій державі цього чомусь не відбувалося. Жуков відкрито розповідав про нараду вищого командного складу, яка відбулась у грудні 1940 року, але від його балачок таємниця не переставала бути таємницею. Матеріали наради все так же залишалися абсолютно таємними, незважаючи на те що Жуков ці таємниці відкрив усьому світу.

Що ж це за таємниця така, якщо її можна вибовкувати?

2.

3 січня 1939 року Верховна Рада СРСР переглянула й затвердила новий текст військової присяги, а також Положення про порядок її прийняття. 23 лютого 1939 року вся Червона Армія була до присяги приведена. Весь особовий склад, від рядового до маршала, приймав присягу в індивідуальному порядку. Кожен підписувався під її текстом. В той день військову присягу прийняв і сам Сталін.

І ось через 30 років, у 1969 році, вийшли мемуари Жукова. І Жуков розповів, що на нараді вищого командного складу в грудні 1940 року обговорювалося питання можливого нападу Німеччини на Радянський Союз і відбиття гітлерівської агресії. Все це дуже цікаво, але це розголошення таємниць, адже в момент виходу мемуарів Жукова матеріали наради зберігалися як найбільша державна таємниця, яку передбачалося ніколи не розкривати. Жуков, приймаючи присягу, клявся «зберігати військову та державну таємницю». А завершувалася присяга так: «Якщо ж зі злого наміру я порушу цю мою урочисту присягу, то нехай мене спіткає сувора кара радянського закону, загальна ненависть і презирство трудящих».

Ніхто Жукова від військової присяги не звільняв. Він клявся бути вірним присязі не до пенсії, а «до останнього подиху». Я ж, простий радянський офіцерчик, прочитавши в 1969 році відвертості Жукова про нараду вищого командного складу, вирішив: злий намір у наявності, ось зараз Жукова Георгія Костянтиновича спіткає сувора кара радянського закону, загальна ненависть і презирство трудящих.

Та ба! За порушення присяги Жукова тут же спіткала загальна шалена любов, обожнювання й обожнення. Я ще тоді подумав: ох, ось де криється таємниця успіху і всенародної любові!

3.

Як же дійшли ми до такого життя? Жуков демонстративно, на очах усього світу, порушив присягу, але чому ніхто не звинуватив його у зраді? Жуков зі злого наміру розголошував військові таємниці країни, а його чомусь не оголосили у всесоюзний розшук? Куди дивилися наші компетентні органи?

Як пояснити поведінку Жукова і поведінку керівників країни, які потурали зраднику?

Неясності прояснилися після краху Радянського Союзу.

Виявилося, що Жуков нас обдурив. Він тільки прикидався зрадником, але ніяких військових таємниць не розкрив. У даному випадку присяга Жуковом не була порушена: про хід наради вищого командного складу Жуков просто брехав. Він розповідав у своїй книжці: «Всі, що прийняли участь у дебатах і доповідач із заключним словом нарком оборони були одностайні в тому, що, якщо війна проти Радянського Союзу буде розв'язана фашистською Німеччиною...» («Спогади та роздуми» С. 191)

Це не так. Ні про який напад Німеччини на Радянський Союз не йшлося. Мова йшла про напад на Німеччину. Ось тому матеріали наради і залишалися абсолютно таємними до того часу, поки не впав Радянський Союз.

Сам Жуков говорив на тій нараді про нові прийоми нападу. Раптового нападу. І всі промовці говорили тільки про це. Наприклад, начальник штабу Прибалтійського особливого військового округу генерал-лейтенант П. С. Кленов, який виступав першим після Жукова, говорив не про прості наступальні операції але про операції особливого роду: «Це будуть операції початкового періоду, коли армії противника не закінчили ще зосередження і не готові для розгортання. Це операції вторгнення для вирішення цілого ряду особливих завдань... Це вплив великими авіаційними і, можливо, механізованими силами, поки противник не підготувався до рішучих дій... Механізовані частини доведеться використовувати самостійно, навіть незважаючи на наявність великих інженерних споруд, і вони будуть вирішувати завдання вторгнення на територію противника». («Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Москва. Терра. 1993. Стор. 153-154)

Після розпаду Радянського Союзу стенограма наради була опублікована окремим томом. Але в наші голови давно вбиті фантастичні розповіді Жукова про те, що нібито напередодні війни радянські генерали обговорювали питання відбиття німецької агресії. Тому ми не шукаємо нових матеріалів про початок війни: і так все ясно. Тому книжку про нараду вищого командного складу мало хто помітив.

А даремно. Всю книжку мені не переказати. У ній 407 сторінок. Її треба знайти і прочитати три рази. Або чотири.

4.

Про характер цієї наради можна судити за коротким обміном репліками. Генерал-лейтенант Ф. Н. Ремізов, командувач військ Орловського військового округу, починає свій виступ зверненням до народного комісара оборони Маршала Радянського Союзу С. К. Тимошенка:

«Товариш Народний комісар оборони, сучасну оборону ми розуміємо перш за все...

С. К. Тимошенко: Ми говоримо не про оборону.»(«Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Москва. Терра. 1993. Стор. 170)

Після війни була вигадана теорія: ми готувалися зупинити противника не обороною, а нанесенням контрударів. Так от, ні про які контрудари на тій нараді не йшлося. Навпаки, доцільність нанесення контрударів активно заперечувалася. Виступає командувач військ Уральського військового округу генерал-лейтенант Ф. А. Єршаков: «Я не згоден з контратакою і з контрударом». («Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Стор. 334)

Про контрудари говорили тільки тоді, коли мова заходила про супротивника: ми наступаємо, противник стоїть у глухій обороні і завдає контрудари. Обговорювалися питання, не як нам наносити контрудари, а як відбивати контрудари противника.

5.

Першою і центральною доповіддю була доповідь Жукова про способи раптового нападу на противника. Тема другої доповіді - «Військово-Повітряні Сили в наступальній операції і в боротьбі за панування в повітрі». Доповідач - начальник Головного управління ВПС Червоної Армії генерал-лейтенант авіації П. В. Ричагов. Жуков пише: «Це був дуже змістовний виступ». («Спогади та роздуми. Стор. 191) Більше Жуков нічого не сказав. Довелося чекати ще чверть століття, поки не розвалився Радянський Союз і не була опублікована стенограма наради. Суть "дуже змістовного виступу" Ричагова зводилася до того, що "найкращим способом ураження авіації на землі є одночасний удар по великій кількості аеродромів можливого базування авіації противника". («Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Стор. 177)

Ще доповідь: «Використання механізованих з'єднань в сучасній наступальній операції і введення механізованого корпусу в прорив». Доповідач - командувач військ Західного особливого військового округу генерал-полковник танкових військ Д. Г. Павлов. Ось тільки один пасаж з його доповіді: «Польща перестала існувати через 17 діб. Операція в Бельгії і Голландії закінчилася через 15 діб. Операція у Франції, до її капітуляції, закінчилася через 17 діб. Три дуже характерні цифри, які не можуть мене не змусити прийняти їх за якесь можливе число при розрахунках нашої наступальної операції». («Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Стор. 255)

6.

У ті часи за радянськими статутами смуга оборони дивізії - 8-12 кілометрів. Промовці на нараді одноголосно виступають за розширення смуги оборони. Аж надто висока щільність військ в обороні виходить. Навіщо так багато військ ставити в оборону, прирікаючи їх на бездіяльність? Дати дивізії смугу оборони в 30 кілометрів! Дати їй 40! А вивільнені війська кинути в наступ!

Розглядалися інші можливості: концентрувати всі сили на тих напрямах, де ми будемо наносити раптові удари по Німеччині, а на другорядних напрямках не оборонятися взагалі - на тих напрямках треба просто оголяти кордон! Виступає начальник штабу Ленінградського військового округу генерал-майор П. Г. Понеделін і, посилаючись на досвід Громадянської війни, закликає сміливо знімати війська там, де ми наступати не маєм наміру, щоб сконцентрувати величезні сили там, де будемо наступати: «Ви пам'ятаєте, наші керівники не боялися, йдучи на оголення цілих великих просторів з тим, щоб зібрати потрібні війська на потрібному напрямку фронту.» («Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Стор. 321) Генерал-майор Понеделін не дарма каже про якихось безіменних керівників. У ході Громадянської війни заради створення ударних угруповань вельми сміливо оголяв другорядні ділянки фронту Тухачевський. За цю «сміливість» Тухачевський поплатився найбільшим розгромом. Під Варшавою пан Пілсудський раптово вдарив з боку флангу, який Тухачевський так сміливо оголив. Але урок Тухачевського нічому не навчив деяких наших полководців. Ось Понеделін і вимагає повторити досвід Тухачевського, не називаючи його на ім’я.

За кілька місяців до цієї наради завершилася війна проти Фінляндії. Головні сили Червоної Армії штурмували «Лінію Манергейма» на Карельському перешийку, а Понеделін був командиром 139-ї стрілецької дивізії і забезпечував другорядний напрямок. І ось він ділиться своїм досвідом: «139 сд побудувала міцну оборону на фронті 30 кілометрів, маючи праворуч відкритий простір на 50 кілометрів і ліворуч 40 кілометрів». (Там же. Стор. 323)

Не треба думати, що всі вищі командири Червоної Армії сліпо вірили в цінність досвіду Громадянської війни, коли заради створення наступальних угруповань деякі напівграмотні стратеги типу Тухачевського оголювали другорядні ділянки фронту. Були і в нас розумні полководці. Проти широкого використання старого досвіду вельми різко виступав Маршал Радянського Союзу Семен Михайлович Будьонний.

Коли Понеделін сказав про те, що його дивізія відважно утримувала 30 кілометрів, маючи праворуч і ліворуч оголені ділянки кордону загальною протяжністю 90 кілометрів, Будьонний не витримав і кинув з президії: А противник перед вами був? На це зал відповів дружним реготом.

Але не всі сміялися. Для генерала армії Жукова досвід Громадянської війни був священним. Жуков тримався за цей досвід, як сліпий тримається за стіну. І просував наверх тих, хто цим досвідом дорожив. Через місяць після наради Жуков став начальником Генерального штабу. Він не забув Понеделіна, який закликав сміливо оголяти фронт. У своїй доповіді Жуков вимагав збирати для удару гігантську міць на вузьких ділянках. Пам'ятайте: «Загалом на площі 30 на 30 км буде зосереджено 200000 людей, 1500-2000 гармат, маса танків, величезна кількість автотранспорту та інших засобів.» Для того, щоб це зробити, треба десь фронт оголювати. Молодець Понеделін!

Посада Понеделіна дуже висока - начальник штабу Ленінградського військового округу. Адже він ще тільки генерал-майор. Проте Ленінградський військовий округ у майбутньому розтрощенні Німеччини гратиме другорядну роль. І Жуков пропонує Понеделіну посаду трохи нижчу, зате на головному напрямку війни, там, де є можливість відзначитися. Понеделін стає командуючим 12-ї армії у Львівсько-Чернівецькому виступі.

Понеделін діє так, як вимагають інтереси нападу: сили - в ударний кулак, а кордон оголити!

Результат: у червні 1941 року 12-а армія Понеделіна була розбита, як усі радянські війська Першого стратегічного ешелону. Сам Понеделін потрапив у полон. Після війни його під конвоєм привезли в Москву, судили і розстріляли.

А Жуков, який Понеделіна поставив на кордон і гаряче підтримав ідею сміливого оголення фронту, залишився в стороні. Жуков - герой і великий геній.

7.

Доповідь «Характер сучасної оборонної операції» прочитав командувач військ Московського військового округу генерал армії І. В. Тюленєв.

Ага! Отже все-таки розглядали питання оборони!

Так. Розглядали. Ось що Тюленєв сказав у доповіді: «Ми не маємо сучасної обґрунтованої теорії оборони».

І це чиста правда. Радянська військова думка до грудня 1940 року цим питаннями оборони не займалася. І після грудня - теж. Бо Тюленєв тут же й доповів, що така теорія нам не потрібна. Будемо оборонятися, але тільки в рідкісних випадках, тільки на окремих другорядних напрямках. Мета оборони не в тому, щоб захистити країну від агресора. Мета інша: ми будемо проводити грандіозні раптові наступальні операції на території противника, для цього потрібно збирати величезні сили на вузьких ділянках. Щоб такі сили зібрати, ми будемо знімати майже все з другорядних напрямків, і ось там, на оголених напрямках, ми й будемо іноді оборонятися. Тюленєв висловив думку, з якою ніхто не сперечався: «Оборона буде складовою частиною загального наступу. Оборона є необхідною формою бойових дій на окремих другорядних напрямках в силу економії загальних сил для наступальних дій і приготування до удару». («Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Стор.210)

Радянський наступ в Європу готувався не корпусами, не арміями і навіть не фронтами. Народний комісар оборони Маршал Радянського Союзу С. К. Тимошенко в заключному слові закликав присутніх мати на увазі «можливість одночасного проведення на театрі війни двох, а то і трьох наступальних операцій різних фронтів з наміром стратегічно, як можна ширше, потрясти всю обороноздатність противника». («Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940». Стр.350)

А оборона на головних напрямках не передбачалася навіть теоретично. Тільки на другорядних.

На нараді була підтверджена думку, яка панувала в Червоній Армії з моменту її створення: головне - наступати цілими арміями, фронтами і групами фронтів, але на окремих напрямках іноді будуть переходити до оборони полк або дивізія. Ну, можливо, - корпус. Договорилися до того, що до оборони може перейти навіть ціла польова армія...

У червні 1941 року на Європейській території СРСР у складі п'яти фронтів та Групи резервних армій знаходилося 26 польових армій. Ситуація, коли дві армії поруч можуть перейти до оборони на одному напрямку плечем до плеча, вважалася абсолютно неймовірною і навіть теоретично не розглядалася.

Про це говорив і Жуков у своїх мемуарах: «Генерал армії І. В. Тюленєв підготував основну доповідь "Характер сучасної оборонної операції". Згідно з завданням, він не виходив за рамки армійської оборони і не розкривав специфіку сучасної стратегічної оборони». (Спогади та роздуми. Стор. 190)

І ось наш великий стратег Жуков на такий стан речей не реагував ніяк. Ні в 1940 році, ні чверть століття по тому. «Згідно з завданням» стратегічна оборона не готувалася і навіть теоретично не розглядалася. Раз завдання ніхто не поставив, виходить Жуков нічого в цьому напрямку робити не буде. Підхід чисто солдафонський: робимо те, що наказують. Те, що не наказують, то не робимо. Ініціативу проявити - не в характері нашого героя. Міг би Жуков ініціативу відкрито і не проявляти, а просто натякнути Сталіну про стратегічну оборону. Або, на крайній випадок, якщо Жуков боявся сам піднімати це питання, він міг наказати комусь із підлеглих ненароком про оборону держави заїкнутися...

Але не заїкнувся ніхто.

Висновок у мене ось який: у червні 1940 року, їдучи до Києва, Жуков плакав не тому, що передчував великі біди. Причина інша. Після розгрому 6-ої японської армії на Халхін-Голі він розраховував отримати високу посаду в Москві, а його до Києва відправляють. Як не заплакати? Ось пояснення його горю.

Якщо ж повірити поясненню, яке дав сам Жуков, тоді картина виходить куди більш мерзенною. Давайте на мить повіримо Жукову. У червні 1940 року він «остаточно зміцнився в думці, що війна близька, вона невідворотна». Він їхав до Києва «з відчуттям близької трагедії». Він плакав від того, що розумів неминучість війни і знав про неготовність країни до оборони. І ось у грудні 1940 року, коли Сталін надав можливість говорити, Жуков ні словом не обмовився про необхідність стратегічної оборони.

Я міг би застосувати всякі епітети, але утримаюся. Ви вже самі рішення виносите, виходячи з таких фактів:

Жуков заявляє, що знав про майбутню трагедію, але нікого про це не попередив. Він знав, що напад Німеччини обернеться загибеллю десятків мільйонів громадян країни, яка довірила йому свою безпеку. Розуміючи це, він гірко поплакав і... заспокоївся. Жуков знав, що в результаті нападу Німеччини Радянський Союз буде розорений і відкинутий у Третій світ, але з боягузтва, з кар'єрних чи ще якихось міркувань він не згадував про стратегічну оборону, коли була надана можливість про неї говорити. Жуков хвалився після війни, що все зрозумів ще в червні 1940 року: «з тієї пори моє особисте життя було підпорядковане майбутній війні, хоча на землі нашій ще був мир». Але Жуков не готував стратегічної оборони, він навіть боявся про неї згадувати на нараді в січні 1941 року. Своє боягузтво він виправдовує тим, що ні йому, ні іншим генералам таке завдання не ставили.

Хоробрість солдата в тому, щоб іти на ворожі багнети. Хоробрість генерала в тому, щоб мати свою думку і відстоювати її перед ким завгодно. Солдат іде на смерть. Але й генерал зобов'язаний виявляти солдатську мужність: убийте, але я залишуся на своєму - нам потрібно готуватися до оборони країни!

* * *

Вибирайте одне з двох.

Або Жуков не стратег, а хвалько. Він нічого не знав і нічого не передбачав. Усі свої передбачення він придумав після війни.

Або Жуков боягуз. Він Усе знав, Усе передбачав, але побоявся говорити.

Я схиляюся до першого рішення: хвалько. Бо якщо припустити, що він боягуз, тоді виходить дуже недобре. Виходить, що боягузтво Жукова обернулося для нашого народу десятками мільйонів непотрібних жертв і розпадом країни.

Розділ 7

ЯК ЖУКОВ ГРОМИВ ПАВЛОВА.

«Священна» війна СРСР проти Гітлера була всього-навсього несамовитої боротьбою за право сидіти не в чужоземному, а у власному концтаборі, плекаючи надії розширити саме його на звістку світ.

А. Кузнєцов Бабин яр. Стор. 265.

1.

Нарада вищого командного складу Червоної Армії завершилось о 18.00 31 грудня 1940 року. Більша частина генералів, які брали участь у нараді, була таємно й терміново відправлена до місць служби. В Москві залишилися найголовніші.

Ще до завершення наради о 11.00 31 грудня групі у складі 49 вищих командирів були вручені завдання на оперативно-стратегічну гру. Очікував бій на картах між «Східними» і «Західними». За своїм розмахом та важливістю ця гра була найбільшою за всі передвоєнні роки. («ВИЖ» 1986. № 12 Стор. 41)

Війська «Східних», тобто радянські війська, очолював командувач Західного особливого військового округу Герой Радянського Союзу генерал-полковник танкових військ Д. Г. Павлов.

На чолі військ «Західних», тобто німецьких, стояв командувач Київського особливого військового округу Герой Радянського Союзу генерал армії Г. К. Жуков.

У групі Павлова 28 генералів: начальник штабу фронту «Східних», начальник оперативного відділу, заступник начальника штабу з тилу, командувач ВПС фронту з начальником свого штабу, начальник служби військових сполучень, командувачі армій зі своїми начальниками штабів, командувач Балтійського флоту, командири мехкорпусів.

У групі Жукова 21 генерал, приблизно з такими ж функціями. Вони зображували німців.

На вивчення обстановки давалося три години. Потім відбулося заключне засідання наради. Після цього, вже в сам новорічний вечір учасникам гри давалося ще три години на складання директиви відповідно до займаної у грі посади. Після цього всі абсолютно таємні документи в учасників гри були вилучені. На осмислення отриманого завдання відводилося дві ночі, з 31 грудня на 1 січня і з 1 на 2 січня, і один день - 1 січня 1941 року. Але під час осмислення ніяких документів і записів мати на руках не належало.

Гра почалася вранці 2 січня 1941 року в Генеральному штабі РСЧА. Розігрувався сценарій майбутньої війни.

Керівник гри - Народний комісар оборони СРСР Герой Радянського Союзу Маршал Радянського Союзу С. К. Тимошенко. У керівництві гри 12 вищих воєначальників РСЧА, включаючи чотирьох Маршалів Радянського Союзу.

Спостерігачі: Сталін Йосип Віссаріонович і весь склад Політбюро.

2.

На величезних картах розгорнулася колосальна битва. Поки що на картах зіткнулись дві найбільш потужні армії нашої планети. Кілька днів і ночей без сну й відпочинку штаби двох протиборчих сторін оцінювали обстановку, приймали рішення, віддавали накази і розпорядження. Поки що на папері в бій вводилися тисячі танків, літаків, десятки тисяч гармат і мінометів, мільйонні маси військ, з тилових районів перекидалися сотні тисяч тон боєприпасів, пального, інженерного, медичного та іншого майна, у прорив ішли дивізії, корпуси й цілі армії.

Цю гру Жуков описав у своїх мемуарах: «Гра рясніла драматичними моментами для східної сторони. Вони виявилися багато в чому схожими з тими, які виникли після 22 червня 1941 року, коли на Радянський Союз напала фашистська Німеччина...»(Спогади та роздуми. Стор. 193) Про цю гру Жуков розповідав багато разів. Ось один із варіантів його розповіді. Записав і опублікував письменник Костянтин Симонов. Жуков розповів наступне: «У цій грі я командував "синіми", грав за німців. А Павлов, який командував Західним військовим округом, грав за нас, командував "червоними", нашим Західним фронтом. На Південно-Західному фронті йому підігравав Штерн.

Взявши реальні вихідні дані й сили противника - німців, я, командуючи «синіми», розвинув операцію саме на тих напрямках, на яких потім розвивали їх німці. Завдавав свої головні удари там, де вони їх потім наносили. Угруповання склалися так, як вони потім склалися під час війни. Конфігурація наших кордонів, місцевість, обстановка - все підказувало мені саме такі рішення, які вони потім підказали німцям. Гра тривала близько восьми діб. Керівництво грою штучно уповільнювало темп просування «синіх», притримувало його. Але «сині» на восьму добу просунулися до району Барановичів, причому, повторюю, при штучно уповільненому темпі просування».

Сталося ось що: в глибокому бетонному бункері в Цоссені під Берліном кілька особливо перевірених німецьких генералів і фельдмаршалів планували операцію «Барбароса». 18 грудня 1940 року план операції був повідомлений Гітлеру і Гітлером затверджений. А через два тижні, 2 січня 1941 року, в Москві командувач військ Київського особливого військового округу генерал армії Г. К. Жуков, подивився на карту, поставив себе на місце німецьких військових мислителів і весь німецький план подумки відтворив. У той момент Жуков не міг знати планів Гітлера. Якщо радянська розвідка й видобула такі плани, то все одно командувач округу ні за яких обставин не міг бути допущений до таємниць такої важливості. І все таки Жуков весь німецький план «Барбароса» передбачив!

Нічого дивного в цьому немає. Німецькі генерали й фельдмаршали шукали оптимальний, найкращий варіант розгрому Червоної Армії. Жуков став на їхнє місце, подивився на карту німецькими очима і знайшов те ж саме рішення.

Письменник Іван Стаднюк пише про Жукова: «Талант його був настільки яскравим, що одного погляду на карту йому було достатньо для того, щоб оцінити ситуацію. Ставлячи себе на місце німецького командування, він майже безпомилково вгадував рішення, які приймалися німцями». («ВИЖ» 1989 № 6 стор.6) Саме це сталося в січні 1941 року. Гітлер і його генерали приймали рішення, а Жуков практично в той же момент усі ці рішення передбачив. Оцінюючи цей випадок Стаднюк робить незаперечний висновок: геніальний полководець.

На цій стратегічній грі Жуков в пух і прах розбив генерал-полковника танкових військ Павлова. Жуков у січні 1941 року на картах гнав Павлова до Барановичів точно так само, як Гот і Ґудеріан півроку опісля, у червні 1941 року, гнали війська Павлова вже не на жарт, а всерйоз. Війська Павлова спочатку були розбиті Жуковом на картах, потім вони були розбиті танковими групами Гота і Ґудеріана вже на полях битв.

4 липня 1941 року генерал армії Д. Г. Павлов за наказом Сталіна був заарештований, засуджений і 22 липня розстріляний.

За часів Брежнєва, коли всі сили ідеологічного апарату країни були кинуті на роздування культу особи Жукова, на екрани вийшла багатосерійна кіноепопея Озерова про війну. Серед іншого показана сцена арешту Павлова. Йому дорікають: як же ти допустив такий розгром? А Павлов зло відповідає: «Хто ж думав, що німці будуть діяти так, як передбачив Жуков?»

В уста арештованого Павлова творці епопеї вклали фразу, якою він зі злістю визнає геніальність Жукова.

3.

Коли вийшли мемуари Жукова, я був зовсім молодим лейтенантом. Читаю, і переповнююсь подивом. І не треба бути генерал-лейтенантом, генерал-полковником або маршалом, не треба бути професором або академіком, щоб фальш у жуковському описі вловити. Адже фальш скрипить і скрегоче.

Чому, по-перше, на стратегічній грі наші війська очолював командувач військового округу генерал-полковник танкових військ Д. Г. Павлов? У той момент у Радянському Союзі було 16 військових округів і один фронт. Усім ясно зараз, і ясно було тоді, що стратегічна гра була прямо пов'язана з насуванням війни. Ніколи такі ігри в присутності Сталіна й Політбюро не проводились, а тут прямо в січні 1941 року відпрацьовуються варіанти оборони держави від страшного ворога. Командувач округу - не той рівень, щоб вирішувати державне завдання подібної важливості.

Якщо відпрацьовуються варіанти відбиття агресії, то наші війська у грі повинен очолити начальник Генерального штабу генерал армії К. А. Мерецков. Він повинен сам переконатись і продемонструвати Сталіну, що плани оборони, які підготував Генеральний штаб, реальні, і можуть бути виконані в разі війни. А завдання присутніх генералів, адміралів і маршалів - вгледіти, підмітити і розкрити недоліки в планах Мерецкова, і потім на розборі на промахи і прорахунки вказати.

Стратегічна гра на картах - це те місце, де можна робити помилки. Інтерес начальника Генерального штабу в тому, щоб присутні знайшли будь-яку слабину в його планах і задумах відбиття прийдешньої агресії. Нехай помилки в плануванні будуть виявлені зараз, у тиші кабінетів, ніж потім, в гуркоті битв.

Чому, по-друге, Сталін не зняв Павлова з посади?

Вже на розправу товариш Сталін був швидкий. Тих, хто працювати не вмів, Сталін зміщував з посади негайно. З усіма наступними наслідками. Але ось загадка: Жуков наочно показав Сталіну, що Павлов командувати не здатний, що в разі війни війська Павлова будуть негайно розгромлені, але Сталін ніяких заходів щодо Павлова не приймає, Павлова з посади не знімає й іншим генералом його не замінює. Можливо, товариш Сталін був добрим і м'яким?

Чому, по-третє, в лютому 1941 року генерал-полковник танкових військ Павлов отримав наступне військове звання? Відразу після тієї гри Павлов став генералом армії. В той час - по п'ять зірок на петлицях. У Червоній Армії генеральські та адміральські звання введені в 1940 році. 4 червня 1940 року постановою Ради Народних Комісарів СРСР нові звання були надані 966 генералам і 74 адміралам. У цій тисячі вище генеральське звання - генерал армії - отримали тільки троє: Жуков, Мерецков і Тюленєв. 23 лютого 1941 року генералами армії стали ще двоє - Апанасенко Йосип Родіонович і Павлов Дмитро Григорович. Що ж виходить? У січні 1941 року при всьому чесному народі, в присутності Сталіна, всього складу Політбюро і вищого командного складу Червоної Армії великий Жуков розбив безпорадного придуркуватого Павлова і гнав його без зупинок вглиб країни. І ось у лютому Сталін зводить цього недолугого Павлова у першу п'ятірку з тисячі своїх генералів, вирівнявши у військовому званні з Жуковом.

Чому, по-четверте, в битві на картах за німців грає командувач військового округу генерал армії Г. К. Жуков? Що він про німців знає? За противника повинен був грати ніхто інший, як начальник Головного розвідувального управління Генерального штабу РСЧА генерал-лейтенант Ф. І. Голіков. Йому за посадою належить про супротивника знати більше за всіх, знати, хто такі Гітлер, Герінг, Кейтель, Йодль, Кляйст. Начальник ГРУ зобов'язаний знати їхні плани, він повинен чітко уявляти, на що вони здатні і на що не здатні, які в них сили і як вони можуть їх використовувати. Передбачати підступні плани супостата зобов'язаний не командувач округу, нехай і чотири рази геніальний, а начальник ГРУ. І на стратегічній грі повинен був саме він продемонструвати: Гітлер може діяти ось так і так, ану, що ви цьому можете протиставити? А якщо ворог ось так ударить, що тоді заспіваєте? Інтерес начальника ГРУ на цій грі в тому, щоб поставити радянські війська в найважчу з усіх можливих ситуацій. Якщо потім на війні виникне криза, начальник ГРУ може сказати: але ж я вас усіх ще в січні попереджав...

Але чомусь на цій грі начальник Генерального штабу генерал армії К. А. Мерецков і начальник ГРУ генерал-лейтенант Ф. І. Голіков виступали не в ролі найзацікавленіших гравців. Вони сиділи в керівництві і дивилися на бій Жукова і Павлова як судді.

Дивно все це.

4.

Дивовижні розповіді Жукова про те, як він передбачив плани Гітлера, увійшли не тільки в наші підручники. Багато істориків Великобританії та США, Франції та Ізраїлю, Італії та Німеччини теж розповідають своїм читачам, як великий стратег Жуков передбачив усе, що мав намір робити Гітлер і його генерали. Слова Жукова перекладені на багато мов: я розвинув операцію саме на тих напрямках..., я завдавав свої головні удари... все підказувало мені...

Слова Жукова гарно звучать не тільки російською мовою, але і в перекладі будь-якою іншою мовою.

Однак...

Однак Жуков передбачав плани Гітлера і громив Павлова на стратегічній грі не сам. Крім Жукова в групі, яка грала роль німецького командування, було ще двадцять радянських генералів, адміралів і офіцерів. Ось деякі з них.

Генерал-полковник Г. М. Штерн - командувач єдиного в той момент Далекосхідного фронту.

Генерал-лейтенанти Я. Т. Черевиченко і М. П. Кирпонос. Обидва в найближчому майбутньому - генерал-полковники, обидва - командувачі фронтів.

Генерал-майор Ф. І. Толбухін - через три роки, пройшовши на війні всі щаблі службової драбини, він стане Маршалом Радянського Союзу, одним з видатних сталінських полководців.

Генерал-лейтенант авіації П. Ф. Жигарєв і генерал майор авіації А. А. Новіков. Обидва в найближчому майбутньому - головні маршали авіації, обидва - один за іншим - майбутні головнокомандувачі ВПС Червоної Армії.

Генерал-лейтенанти М. А. Пуркаєв і П. А. Курочкін - обидва майбутні генерали армії, обидва в ході війни успішно командували арміями і фронтами.

Генерал-лейтенант Герасименко В. Ф. - легендарний командарм, майбутній герой Сталінграда, після війни - міністр оборони України.

Контр-адмірал А. Г. Головко, майбутній повний адмірал. Він беззмінно командував Північним флотом з першого до останнього дня війни. Після війни - перший заступник головнокомандувача ВМФ.

Ось такі люди складали групу Жукова на стратегічній грі. Але Жуков жодного з них не згадав жодним словом. Але Жуков хвалиться: я наносив удари, я розвивав операцію...

Пропоную на вибір два варіанти.

Перший. Жуков усе робив сам, а Жигарєв, Штерн, Кирпонос, Пуркаєв, Курочкін, Новіков, Головко, Герасименко, Толбухін та інші до роботи генія ніякого стосунку не мали. Якщо так, виходить Жуков не стратег. Повторю всоте: роль керівника не в тому, щоб самому гарувати, а в тому, щоб організувати роботу підлеглих і змусити їх працювати. Адже команда підібрана така, що гріх нею не милуватися.

Другий варіант. На стратегічній грі війська недолугого Павлова громила вся дружна команда Жукова, але великий геній потім про команду забув, а запам'ятав і розповів вдячним нащадкам тільки про свій особистий внесок. Якщо так, то виникають проблеми етичного порядку. І вже не вперше великий стратегічний геній чомусь забуває про співавторів своїх блискучих перемог.

5.

І Павлов був не один. Павлов - всього лише капітан потужної команди. Розгромивши Павлова, Жуков зганьбив перед Сталіном усіх, хто був у групі Павлова. Але дивна річ: одразу після стратегічної гри не тільки на самого Павлова, а й на всю його групу посипався золотий дощ генеральських зірок і нових призначень.

У групі Павлова був командувач Середньоазіатського військового округу генерал-полковник І. Р. Апанасенко. Після стратегічної гри йому, як і Павлову, було надано звання генерала армії. Повторюю: генералів армії було три, тепер їх стало п'ять. У військовому званні Сталін вирівняв з Жуковом не тільки Павлова, а й Апанасенка. Крім звання Апанасенко отримав посаду виняткової важливості. З Середньоазіатського військового округу, якому явно не загрожувала війна, у складі якого не було польових армій, Апанасенко переводять командувати Далекосхідним фронтом, у складі якого було три армії. Війна на два фронти, одночасно проти Німеччини і проти Японії, не виключалася. У разі виникнення війни на два фронти генералу армії Апанасенку належало вирішувати особливо відповідальне завдання - відбивати агресію Японії на Далекому Сході. Якщо Апанасенко в ході стратегічної гри показав повне невміння оборонятися, то хай би й сидів у своїй Середній Азії, якій ніхто не загрожував.

У групі Павлова був командувач Північно-Кавказького військового округу генерал-лейтенант Ф. І. Кузнєцов. Негайно після гри він став генерал-полковником і отримав нове призначення: з внутрішнього військового округу, у складі якого польових армій не було, його перевели командувати Прибалтійським особливим військовим округом, у якому було три армії. Тільки що Жуков бив Павлова і Кузнєцова в Білорусії та Прибалтиці, і ось цього самого Павлова, Сталін залишає командувати військами в Білорусії, а в Прибалтику правим сусідом Павлову Сталін ставить такого ж битого Кузнєцова. З чого б це?

У групі Павлова був командувач Забайкальського військового округу генерал-лейтенант І. С. Конєв. У Забайкаллі війна поки не планувалася. Вона планувалася в Європі. І ось відразу після гри Конєва призначають командувачем Північно-Кавказького округу на місце Ф. І. Кузнєцова з наказом таємно формувати 19-у армію і готувати її до перекидання (знову ж таємного) в район Черкас. Здавалося б, Конєв битий разом з Павловом, так нехай він і повертається у своє Забайкалля і там сидить, як цвіркун за печею, а на західних кордонах нехай командують люди розумні.

У групі Павлова був генерал-лейтенант авіації П. В. Ричагов. Негайно після гри він був підвищений на посаді, став заступником наркома оборони СРСР. Він злетів вище самого Павлова. Якщо Ричагова Жуков ганебно розбив і принизив на стратегічній грі, навіщо Ричагову таке підвищення?

Відповідь на всі загадки тільки один: ніхто Павлова і його групу на тій грі не розбив. У розповіді Жукова, мабуть, вкралися неточності.

6.

Тепер звернімо нашу загострену пролетарську пильність на факти кричущого порушення законності.

Поки існував Радянський Союз, матеріали стратегічної гри були закриті грифом «Абсолютно Таємно». Тому всі учасники тієї гри забрали з собою її таємниці в інший світ. У мемуарах інших учасників глухо кажеться: так, була така гра, ми готувалися до відбиття агресії. Але подробиць про те, як саме готувалися, не шукайте.

А Жуков вибовкав задум гри та її хід, тим самим він здійснював злочин. Костянтин Симонов, слухав, записував, публікував розповіді Жукова. У розголошенні військової таємниці він винен в такій же мірі, що й Жуков.

В момент, коли Жуков і Симонов творили свою чорну справу, діяв Кримінальний кодекс 1961 року. Для подібних діянь у ньому містився спеціальний розділ: Особливо небезпечні державні злочини. Розділ відкривався статтею 64: Зрада Батьківщини. Серед інших злочинів, які кваліфікувалися як зрада Батьківщини, був і такий: розголошення державної таємниці.

Якби матеріали стратегічної гри були просто таємними, то Жукову і Симонову слід було впаяти по 15 років тюремного ув'язнення з позбавленням усіх звань і нагород, з конфіскацією трудових заощаджень, Золотих Зірок і орденів, Ленінської та Сталінських премій, палаців, дач, квартир, катерів і яхт, басейнів, оранжерей, стаєнь і псарень, гаражів з набором машин, картинних галерей, колекцій діамантів та іншого. Однак мова йшла не про таємні відомості, а про цілком таємні. Тому суд повинен був відміряти обом зрадникам, і Жукову, і Симонову, покарання за вищою мірою.

Нашим вождям треба було робити одне з двох: або матеріали стратегічної гри розсекретити і нехай тоді Жуков і Симонов базікають, скільки їм завгодно, або матеріали гри вважати абсолютно таємними, але тоді зрадникам Жукову і Симонову заткнути балакучі роти розстрілом.

Дивовижне у нас правосуддя. На очах усієї країни, на очах уряду і Генерального прокурора зрадники Батьківщини Жуков і Симонов творили злочини, але їх ніхто не зупиняв. Ясна річ, така країна не могла вижити. Вона впала, бо при таких порядках встояти не могла.

Хто ж дозволив Жукову і Симонову видавати державні таємниці Радянського Союзу? І навіщо?

7.

Щоб це зрозуміти, перенесемось у світлі зали Третьяковської галереї й зупинимо свій погляд на картині Василя Перова «Мисливці на привалі». Старий мисливець, витріщивши очі, натхненно бреше. Молодий мисливець, роззявивши рота, ошелешено слухає. Старий чоловік-єгер, єхидно посміхаючись, чухає потилицю.

Розподілимо ролі. Натхненний, м'яко кажучи, оповідач - це Жуков Георгій Костянтинович. Слухач із роззявленим ротом - це Герой Соціалістичної праці, кавалер трьох орденів Леніна та інших державних нагород, лауреат Ленінської і шести Сталінських премій Симонов Константин Михайлович. А ми з вами виберемо собі скромну роль чоловічка в постолах, ми послухаємо захопливу розповідь Жукова, почухаємо потилицю і єхидно посміхнемося: мели Омеляне!

Старому мисливцеві можна було б і не розповідати про те, як він хапав за загривок вовків і ведмедів і кидав у свою сумку. Було б простіше мовчки показати шкури вбитих звірів.

Жукову Георгію Костянтиновичу можна було б не розповідати, витріщивши очі, про те, як він у геніальному осяянні передбачив німецький план «Барбароса». Досить було опублікувати матеріали тієї гри. Така можливість у Жукова була, і була гостра державна необхідність матеріали гри публікувати. У 1956 році відбувся ХХ з'їзд КПРС. До нього ми ще дійдемо. Головні винуватці - Хрущов і Жуков, без них ніякого ХХ з'їзду партії зовсім не було б. Сенс того, що відбувається на тому історичному з'їзді: банда людожерів на своєму зібранні списала загальні гріхи на мертвого пахана. Після ритуальної очисної церемонії людожери з новими силами зайнялася улюбленою справою — людожерством.

На злодійському зібранні під назвою ХХ з'їзд КПРС сталінські кати, залиті по вуха народною кров'ю, запевняли один одного, що вони нічого не знали. Сталінські лизоблюди раптом осміліли, переповнилися почуттям власної гідності та дружно звалили на Сталіна всі свої злочини, звинуватили покійного вождя в усіх гріхах. Ось це і був Жукову момент оприлюднити матеріали стратегічної гри і блиснути величчю: я, великий і геніальний, ще в січні 1941 року передбачив німецький план «Барбароса», а дурний Сталін не послухав моїх наймудріших застережень.

Але чомусь найскромніший наш мисливець тим моментом не скористався і матеріалів стратегічної гри так нікому і не показав.

Давайте ж припустимо, що товариш Жуков передбачив плани Гітлера і в січні 1941 року на стратегічній грі діяв саме так, як через п'ять місяців діяли німецькі війська. Чому ж у цьому випадку не опублікувати матеріали цієї самої гри? У чому заковика? Яку таємницю Жуков ховав? І навіщо матеріали гри ховати, якщо війна давно скінчилася? І чому б нашій пропаганді не оголосити всьому світу: так, ми дурні, ми до війни були абсолютно не готові, і все в нас було не так, як треба, але був у нас великий геній, він усе передбачив,усе розумів, мовляв, і в нас не всі ідіоти. От і ні. Матеріали гри були замкнені грифом абсолютної таємності. Не проламатися допитливим.

Адже це вже не перший випадок, коли найскромніший Жуков Георгій Костянтинович ховає докази власної геніальності.

* * *

13 серпня 1961 року зрозуміли всі - Радянський Союз приречений. Всі люди планети раптом побачили абсолютно ясно: Радянський Союз ще стоїть, але він уже помер. Він може ще довго стояти, як мертвий баобаб, але це тільки видимість незламної міці.

13 серпня 1961 року Берлін був розрізаний навпіл бетонною стіною. Призначення стіни: утримати жителів Східної соціалістичної Німеччини від втечі в нормальний світ.

Стіна постійно вдосконалювалась і зміцнювалася, перетворюючись зі стіни в систему непереборних інженерних загороджень з пастками, складною системою сигналізації, з бетонними вогневими точками, наглядовими вежами, протитанковими тетраедрами і їжаками, з хитромудрими автоматами-самострілами, які вбивали втікачів навіть без участі прикордонників.

Але чим більше праці, винахідливості, грошей, бетону і сталі комуністи вкладали в подальший розвиток стіни, тим ясніше ставало: утримати людей у комуністичному суспільстві можна тільки неприступними загородженнями, колючим дротом, собаками, стріляниною в спину. Стіна означала: система, яку побудували комуністи, не приваблює нікого. Вона відштовхує. А це означало кінець Радянського Союзу в осяжній історичній перспективі.

А якщо впаде Радянський Союз, то деякі архіви привідкриються. Жуков мав розуміти: архіви відкриють, його розповіді зіставлять з документами, і люди будуть сміятися над його вигадками.

Чи розумів Жуков?

Якщо Жуков розумів, що його брехня скоро розкриється, але продовжував натхненно брехати, виходить він слабовільний і безвідповідальний тип.

А якщо Жуков брехав у розрахунку на те, що Радянський Союз буде стояти вічно, що архіви так і залишаться закритими, то він недоумкуватий.

Розділ 8

ПРО ПЕРШИЙ ШТУРМ КЕНІСБЕРГА.

Ні в першій, ні в другій грі перед «Східними» взагалі не ставилася в якості основного завдання оборона західних рубежів країни.

Головним в іграх був наступ.

П. Бобильов. «Известия» 22 червня 1993 р.

1.

У січні 1941 року в Генеральному штабі РСЧА в присутності Сталіна і всього складу Політбюро на картах була розіграна війна між СРСР і Німеччиною. В ході цієї стратегічної гри Жуков, який грав роль німецького полководця, розгромив генерал-полковника Павлова, який грав роль радянського полководця. Минув 51 рік з моменту стратегічної гри і 23 роки після виходу мемуарів Жукова. Крім того епоха змінилася. Комуністів хоч і трошки, але потіснили. Матеріали стратегічної гри розсекречені. І ось розворот в «Известиях» 22 червня 1993. Назва заворожує: В СІЧНІ СОРОК ПЕРШОГО ЧЕРВОНА АРМІЯ НАСТУПАЛА НА КЕНІСБЕРГ. Потім велика стаття У «Військово-історичному журналі» (1993 № 7).

Мова в статтях про ту саму стратегічну гру 1941 року. Виявилося: не відпрацьовували наші стратеги ніяких оборонних планів і над питаннями відбиття можливої німецької агресії не замислювалися. Наші генерали були зайняті зовсім іншими проблемами. Вони думали над тим, як захопити Кенігсберг, Варшаву, Прагу, Бухарест, Краків, Будапешт і ще дещо.

Тут саме час повторити слова генерала армії А. М. Майорова: «Але й тоді всі розуміли, що майбутня гра буде мати не стільки теоретичне, скільки суто практичне значення». («ВИЖ» 1986. № 12 Стор. 41) Не заради академічного інтересу наші генерали відпрацьовували на картах штурм європейських міст, а тому, що підготовка до вторгнення в Європу перебувала у завершальній фазі.

Нас привчили до думки про те, що Жуков подумки відтворив німецький план «Барбароса» і на стратегічній грі діяв саме так, як через півроку діяли німці. Цей інтелектуальний подвиг - вище досягнення Жукова як стратега. Це блискуча вершина його мудрості. І ось раптом з'ясовується, що не було ніякої вершини. Жуков брехав про сяючу вершину, бо вона була прихована туманом державної таємниці. Але морок розсіявся. Документи розсекречені і перед нами - голий хвалькуватий король. Розповіді Жукова про те, що він передбачав німецькі плани, що діяв так, як потім діяли німці, - це балаканина. Ніяких державних секретів про стратегічну гру Жуков не видавав. Він брехав. А роззяви, такі як Костянтин Симонов, генерал армії Майоров, Маршал Радянського Союзу Куликов, письменник Карпов і багато з ними слухали й повторювали безвідповідальну маршальську балаканину. Жуков - це наш рідний радянський Мюнхгаузен. Найреалістичніший пам'ятник йому має виглядати так: Жуков верхом на ядрі летить над містом Барановичі і розповідає, як громив Павлова, як гнав його на картах до цього самого міста Барановичі. Можна всередині мідної статуї Жукова на ядрі поставити магнітофон, який наводився би в дію вічним двигуном, щоб розповіді Жукова про власну велич гриміли над планетою століттями й тисячоліттями. А постамент пам'ятника - отара наших маршалів, генералів, академіків і придворних письменників. І у всіх - довгі вуха, стоячі і гостренькі на кінцях. Це щоб краще чути розповіді стратегічного генія.

2.

Жуков описує підготовку до гри, передає пряму мову Сталіна:

«Після наради на інший же день повинна була відбутися велика військова гра...

– Коли розпочнеться у вас військова гра? - запитав Й. В. Сталін.

– Завтра вранці, - відповів Тимошенко.

– Добре, проводьте її, але не розпускайте командувачів. Хто грає за «синю» сторону, хто за «червону»

– За «синю» (західну) грає генерал армії Жуков, за «червону» (східну) - генерал-полковник Павлов». («Спогади та роздуми» Стор. 192)

У цьому короткому діалозі видумане все. Нарада вищого командного складу завершилася 31 грудня. Не міг маршал Тимошенко сказати Сталіну, що гра починається завтра вранці, бо вона почалася 2 січня. При всьому сталінському звірстві й божевіллі він усе ж розумів, що починати серйозну роботу рано вранці 1 січня не варто. Деякі генеральські голови можуть з перепою погано працювати.

Але чи велика різниця: 1-го січня розпочалася гра, чи 2-го? Різниця невелика. Але вона вказує на те, що барвисті діалоги зі Сталіном вигадані Жуковом або його співавторами. І це видно з цього прикладу. А приклад до кінця не вичерпано. Не міг маршал С. К. Тимошенко сказати Сталіну, що за «синю» сторону грає Жуков, а за «червону» Павлов, бо гра була не одна, їх було дві. Спочатку Жуков і Павлов виступали в одних ролях, а потім ролями помінялися. І це вже принциповий момент. Якщо Жуков чомусь добре пам'ятає першу гру у всіх деталях, а про другу гру начисто забув, то в нас з'являються серйозні підстави не вірити йому ні в чому.

Ще момент. Офіційно тема гри іменувалася: «Наступальна операція фронту з проривів УР». Жуков цієї назви чомусь не згадав. Адже тема відпрацьовувалася не просто наступальна. УР - це укріплений район, це лінія залізобетонних і броньових фортифікаційних споруд противника, які прикриті протитанковими ровами, мінними полями та іншими загородженнями. На будівництво УР потрібні величезні витрати і багато років. На нашій території укріплених районів супротивника немає і бути не може. Укріплений район супротивника може бути тільки на його території. Якщо тема гри «прорив УР», виходить наші війська діють на території противника. Вже сама тема гри вказувала на те, що відпрацьовувався не просто наступ, але наступ на Німеччину. Точніше - на Східну Прусію, яка була захищена лінією укріплених районів.

3.

Розповіді Жукова про те, як він наступав до Барановичів, - це хлестаковщина в чистому вигляді. В ході гри німецька армія під командуванням Жукова взагалі не наступала. Наступальною стороною був радянський Західний фронт під командуванням Павлова. Павлов наносив удар у Східну Прусію, на Кенігсберг, а Жуков оборонявся.

До речі, після війни Кенігсберг був перетворений на радянське місто Калінінград. Причина: німці на нас напали, і ось як плата за агресію ми забрали собі німецьке місто. Але якби Гітлер не напав, то все одно вище керівництво СРСР під особистим контролем Сталіна вже в січні 1941 року відпрацьовувало способи захоплення цього міста. А ідеологи комуністичної партії задовго до 1941 року обкатували просту ідею: Кенігсберг скоро буде нашим. Приятель Жукова Костянтин Симонов ще в 1938-му році написав вірш «Однополчани». Сенс: ось іду я по Москві, назустріч - натовп незнайомих людей. Адже скоро ми станемо в солдатський лад в одному полку. І війна нас поріднить. А далі:

Під Кенігсбергом на світанні

Ми будемо поранені удвох

Відбудем місяць в лікуванні,

І виживем, і в бій ми підемо.

Лють наступу свята,

Боїв страшні жнива...

і т. д. в тому ж дусі.

Мотив «люті благородної» звучав у наших віршах і піснях задовго до того, як Молотов і Рібентроп підписали Московський пакт про розділ Європи і початок Другої світової війни.

Цей самий Симонов був не просто поетом, але сталінським улюбленцем, бо говорив тільки те, що потрібно вождю, і саме в даний момент. А наслідки ось які: в 5-му повітряно-десантному корпусі генерал-майора І. С. Безуглого в Даугавпілсі і в 1-й бригаді морської піхоти полковника Терентія Парафіло в Лієпаї у травні 1941-го року раптом з'явилося особливо багато прихильників творчості Костянтина Симонова: в бараках десантних батальйонів віршем «Однополчани» були обклеєні всі стіни.

4.

Але повернемося до стратегічної гри.

Була одна тонкість...

У нас так було прийнято: виходить постанова ЦК КПРС про стан, скажімо, тваринництва в Рязанській області. Починається постанова з ритуальних похвал: досягнуті великі успіхи там, там і он там. За похвалами йде страшне слово «ОДНАК». Далі - розгром. Всі знали, що вступна частина постанови - це преамбула, яка ніякого відношення до основного змісту не має. Навпаки: чим більше похвал у преамбулі, тим жахливіше звинувачення в основній розгромній частини, тим страшніші кари обрушаться на винуватців.

Преамбула, зачин - по-російськи, ні до чого не зобов'язує. Просто м'ясники з ЦК перед тим, як всадити ніж у горло свині, її лагідно за вушком лоскочуть.

Саме ця традиція була вкладена і в нашу військову науку. Наші вожді абсолютно відкрито говорили, що будемо вести війну тільки на території супротивника: «І на ворожій землі ми ворога розіб'ємо малою кров'ю і потужним ударом». Малася на увазі «Глибока операція», тобто бліцкриг. Але цим одкровенням завжди передувала приказка: якщо ворог нам нав'яже війну. Польовий статут трактував чітко: якщо ворог нападе, Червона Армія перетвориться в найбільш нападальну з усіх армій, що коли-небудь нападали.

Приказка нікого не обманювала. Завжди виходило так, що ворог нападав саме в той момент, коли в нас було все підготовлене до захоплення його країни. В листопаді 1939 року ми зосередили п'ять армій на кордоні з Фінляндією, приготувалися, і тут фіни, як на замовлення, нібито один раз стрельнули з гармати... І тут же наші газети вибухнули тією самою люттю благородною: «Відбити напад Фінляндії!», «Дати відсіч знахабнілим грабіжникам!», «Відповімо потрійним ударом на удар агресорів!», «Знищимо мерзенну банду!». І потім у 1940 році на грудневій нараді вищого командного складу постійно звучала думка: Фінляндія на нас напала, а ми бідні відбивалися. Ця думка була врізана у всю нашу історіографію, ідеологію, літературу. Зразок: збірник оповідань про творця радянських танків «Конструктор бойових машин» Ленінград, Лениздат, 1988. У такій книжці, тим більше - через півстоліття, можна було б обмежитися розповіддю про трудовий подвиг новатора, про сміливі технічні рішення, а про решту помовчати. Але ні: «30 листопада 1939 року Червона Армія приступила до дій у відповідь, почалася радянсько-фінська війна». (Стор. 91)

Підготовка до нападу на Німеччину йшла з дотриманням тих же правил. Наші стратеги, загадково посміхаючись, казали: якщо ворог нав'яже нам війну, ми будемо змушені відбиватися на його території.

Саме так і були складені завдання на стратегічну гру: 15 липня 1941 року Німеччина нападає на Радянський Союз, німецькі війська прорвалися на 70-120 км вглиб радянської території, але до 1 серпня 1941 року були відкинуті на вихідне положення. (РГВА, фонд 37977, опис 5, справа 564, аркуші 32-34) Це такий зачин. Це приказка, яка з самою грою нічого спільного не мала. Як саме «Західні» нападали, як вдалося їх зупинити і вибити з нашої території, - про це в завданні не сказано жодного слова. Це й не важливо. Головне в тому, що напали вони, а ми їх вибили до державного кордону на вихідне положення. Ось саме з цього моменту, тобто з нашого державного кордону й почалася стратегічна гра. З цього моменту розгорнулися «відповідні дії» Червоної Армії у Східній Прусії.

Вторгнення німецької армії на нашу територію і відбиття агресії зовсім не цікавили Сталіна, Жукова та всіх інших. Їх інтерес в іншому: як вести бойові дії з рубежу державного кордону. Ось це й було темою першої гри.

І якщо в преамбулі умов гри записано, що німецькі війська напали і просунулися вперед, то в цьому заслуги Жукова немає. Такі умови. Їх писав не Жуков. Для того, щоб напасти і просунутися на радянську територію Жукову, який грав роль німецького стратега, не треба було ні міркувати, ні приймати рішень. Якби на місце Жукова призначили іншого генія, то все одно діяла б усе та ж преамбула: вороги напали і просунулися на кілька десятків кілометрів углиб нашої країни. Точно так саме й Павлову, який грав роль радянського полководця, не треба було думати, як відбити вторгнення. Про все це було скоромовкою сказано у вступній частині і до справи відношення не мало.

Але навіть якщо і вважати, що в ході стратегічної гри геніальний Жуков просунувся вперед на територію Радянського Союзу, то слід пам'ятати, що його тут же швидко і легко вибили на вихідне положення.

5.

У розповідь Жукова про стратегічну гру вкралися наступні неточності.

Жуков розповідав: «Павлов, який командував Західним військовим округом, грав за нас, командував "червоними", нашим Західним фронтом. На Південно-Західному фронті йому підігравав Штерн». Тут подвійне спотворення. По-перше, Павлов, як і Жуков, спочатку командував однією стороною, потім іншою. По-друге, Штерн Павлову не підігрувати, і в команді Павлова його не було. У першій грі Штерн був у команді Жукова, командував 8-ю німецькою армією, а в другій грі Штерн участі не приймав.

Жуков розповідає: «Взявши реальні вихідні дані і сили противника - німців»... Жуков помилився. За умовами гри німецькі війська керовані Жуковом мали у Східній Прусії 3512 танків і 3336 бойових літаків. Насправді армія Гітлера не мала такої кількості танків і літаків ні в Східній Прусії, ні на всьому радянсько-німецькому фронті від Льодовитого океану до Чорного моря. В ході гри кількість німецьких дивізій у Жукова в Східній Прусії й окупованих областях Польщі було вдвічі більшою тої, що була в німців насправді.

«Я, командуючи "синіми", розвинув операцію саме на тих напрямках, на яких потім розвивали їх німці. Завдавав свої головні удари там, де вони їх потім наносили». Тут знову наш оповідач захопився. У 1993 році група російських військових істориків склала офіційну довідку про ті гри. Групою керував головний військовий історик Російської Армії генерал-майор В. А. Золотарьов, професор, доктор наук. Ось офіційний висновок двадцяти трьох провідних експертів: «У січні 1941 року оперативно-стратегічна ланка командного складу РСЧА розігрувала на картах такий варіант військових дій, який реальними "Західними", тобто Німеччиною, не намічався». (Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940. Стор. 389)

А Жуков не вгамовується: «Угруповання склалися так, як вони потім склалися під час війни. Конфігурація наших кордонів, місцевість, обстановка - все підказувало мені саме такі рішення, які вони потім підказали німцям. Гра тривала близько восьми діб. Керівництво грою штучно уповільнювало темп просування "синіх", притримувало його. Але "сині" на восьму добу просунулися до району Барановичів, причому, повторюю, при штучно уповільненому темпі просування».

Я з цим сперечатися не буду. Слово експертам: «В обох іграх дії сторін на напрямку Брест, Барановичі (Східний фронт "Західних") і Брест, Варшава (Західний фронт "Східних") не розігрувалися» (Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940 . Стор. 389)

6.

Жуков із запалом розповідає як керівництво грою штучно уповільнювало його переможний марш на Барановичі, а виявляється, що не рвався зовсім Жуков на Барановичі, і ніхто його хвацький удар не сповільнював, бо взагалі дії німецьких військ на радянській території не відпрацьовувалися.

Результат першої гри: битва йшла тільки на території Східної Прусії і на території Польщі, окупованої Німеччиною. Павлов наступав, Жуков відбивався. «В ряді книг і статей стверджується наступне: у цій грі Г. К. Жуков нібито все спланував і здійснив так, як це через півроку зробили німці, і на восьму добу Північно-Східний фронт "Західних" вийшов-от уже до Барановичів. Але все було далеко не так: Північно-Західний фронт "Східних" (Д. Павлов), виконуючи завдання вийти до 3 вересня 1941 року на нижню течію річки Вісла, 1 серпня перейшов у наступ, і в перші дні його війська форсували р. Німан, опанувавши сувалкінським виступом (оточивши в ньому велике угруповання "Західних"), а на лівому крилі прорвали фронт, очолюваний Г. Жуковом. У прорив була введена кінно-механізована армія, яка до 13 серпня вийшла в район, розташований за 110-120 кілометрів на захід від Державного кордону СРСР». («Известия» 22 червня 1993)

Так що не Жуков гнав Павлова, а Павлов Жукова. Правда, далі Жуков за рахунок резервів зібрав сильне угруповання і завдав контрудару.

На цьому перша гра завершилася. Керівництво гри схилялося до нічийного результату з застереженням, що положення Жукова переважне.

Так було вирішено не тому, що Жуков знаходив якісь геніальні рішення, а з причин, які не залежали від талантів Жукова.

Перш за все, Жуков оборонявся, а це завжди легше, ніж наступати.

По-друге, завдаючи удар у Східну Прусію, Павлов змушений був форсувати ряд повноводних річок в їх нижній течії. Для Павлова річки - перешкоди, для Жукова - зручні оборонні рубежі. Крім того, Східна Прусія перерізана безліччю каналів і глибоких канав, які є перешкодою для дій наступальних танків.

По-третє, Східна Прусія зміцнювалася віками. Кожен хутір - це міцні кам'яні будинки з підвалами, кам'яними стайнями, коморами, кожен двір обнесений високою потужною стіною. Все це вигідне оборонцям і не вигідно наступальній стороні. У Східній Прусії безліч фортець і замків. Кенігсберг - одна з найбільш потужних фортець світу, під цим містом-фортецею лежить ще одне місто - підземне. Східна Прусія захищена ланцюгом майже неприступних укріплених районів, які були зведені напередодні Другої світової війни.

Беручи все це до уваги, керівництво гри прийшло до висновку, що: «Розгортання головних сил Червоної Армії на Заході з угрупованням головних сил проти Східної Прусії і на Варшавському напрямку викликає серйозні побоювання в тому, що боротьба на цьому фронті може привести до затяжних боїв». («ВИЖ» 1992 № 2 Стр.22)

Крім усього іншого, Жуков в ході гри мав у своєму підпорядкуванні невиправдано велику кількість німецьких військ, яких у реальному житті там не було. На завершення гри Жуков зібрав для контрудару війська, яких насправді не існувало. Тільки це і врятувало Жукова від повного й ганебного розгрому. В реальній обстановці Павлов скинув би Жукова в Балтійське море.

7.

Дивовижне — поруч.

Фантастичні оповіді Жукова про те, як він передбачив німецький план і як громив Павлова, повторені нашою пропагандою тисячі разів і на найвищому рівні. Про нараду вищого командного складу та стратегічні ігри писали безліч разів наші маршали й генерали. Ось типовий зразок. Виступає генерал армії А. М. Майоров: «Метою плануваної оперативно-стратегічної гри було перевірити можливість Червоної Армії з відбиття насування фашистської агресії... У розробленому генералом армії Г. К. Жуковом плані "наступу" були враховані всі складові військового потенціалу фашистської Німеччини, отриманий вермахтом досвід ведення "блискавичної війни" на Заході. І треба сказати, що "червоним", сторон оборони, що представляла в ході гри наші Збройні сили, знадобилося чимало зусиль, щоб зупинити натиск "синіх". ("ВИЖ" 1986 № 12 Стор. 41)

Ні, товаришу Майорове, не розробляв Жуков ніяких планів німецького наступу і не враховував жодних доданків військового потенціалу Німеччини. І «червоній» стороні взагалі не треба було ніяких зусиль, щоб наступ Жукова зупинити й викинути його на вихідні рубежі, а потім - і набагато далі на Захід.

Жуков брехав про свої перемоги, а наші маршали і генерали, такі, як генерал армії Майоров, проявили абсолютно неймовірну неуважність. Вони слухали хвалька, повторювали і розносили по світу його дивовижні розповіді.

У мене питання: читав генерал армії Майоров матеріали цієї гри чи ні? А інші маршали й генерали читали?

Уявімо собі сучасного нашого полководця з чотирма зірками на погонах або навіть із зірками першої величини. Ось пише сей стратег про те, як Жуков передбачив німецькі плани. Невже не цікаво вникнути в деталі? Невже не цікаво вимагати з архіву документ і самому його прочитати? А якщо документи засекречені, тоді треба вимагати від керівництва країни пояснень: великий геній все напророчив і все передбачав, чому ми ховаємо ці передбачення?

Якщо припустити, що наші маршали й генерали не читали матеріалів стратегічної гри, тоді стратег Майоров і ціла отара полководців подібного штибу постають перед нами в досить дивному світлі. Вищі військові керівники країни вірять у те, що великий Жуков передбачив німецький план, усі вони про це знають, усі повторюють, але ніхто сам у руках документів не тримав, ніхто в подробиці не вникав, ніхто не цікавився, як же Жукову все це вдалося.

Але якщо припустити, що генерал армії Майоров і такі ж стратеги, як він, знайомі зі змістом документів про гру, але розповідає, дещо протилежне тому, що в документах міститься, виходить всі вони - не генерали й не маршали, а безпринципні агітатори-горлопани, які за відповідну винагороду розповідають, все, що їм замовляють.

Але найсмішніше попереду. Генерал армії Майоров писав статтю (або за нього писали) коли матеріали наради і стратегічних ігор були закриті відповідними грифами. Але ось у 1992 році матеріали відкриті, гриф таємності знятий і офіційними військовими істориками зроблений чіткий висновок: «Ні на нараді, ні на іграх їх учасники навіть не намагалися розглянути ситуацію, яка може скластися в перших операціях у разі нападу противника. Тому твердження, що ігри проводилися для "відпрацювання деяких питань, пов'язаних з діями військ у початковий період війни" позбавлені підстави. Ці питання не значились у навчальних цілях ігор і тому не розглядалися». (Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940. Стор. 389)

Однак легенда про те, що Жуков передбачив план «Барбароса» живе.

У 1996 році виступає генерал-майор А. Борщов, кандидат історичних наук, заступник начальника кафедри історії війн та військового мистецтва Військової академії Генерального штабу, і розповідає вражаючі речі: «Ще однією подією передвоєнної пори, підтвердивши високий інтелектуальний потенціал Жукова, стали військові ігри, проведені в січні 1941 року. На першій грі, яка переслідувала мету перевірити реальність плану прикриття держкордону і передбачуваних дій військ у початковому періоді війни, він виступав на стороні "західних". У прийнятому рішенні Георгій Костянтинович по суті справи передбачив агресивні плани німецько-фашистського командування на північно-західному напрямку, грамотно використовуючи наявні сили та засоби, здобув переконливу перемогу над "червоними". ("Красная Звезда" 15 червня 1996)

Мене закликають писати книжки, спираючись не на відкриті джерела, а на архіви. Дякую, врахую. Але ось перед нами генерал-майор, професійний історик, заступник начальника кафедри історії війн та військового мистецтва Військової академії Генерального штабу. Йому за посадою доступні всі архіви. Але він чомусь пише без опори на архіви. Він чомусь і на відкриті джерела не спирається. Генералу Борщову за посадою належить читати газети й журнали, зокрема - «Військово-історичний журнал». Цей журнал видається Генеральним штабом Росії. І ось у Військовій академії Генерального штабу його не читають. Але ж «Військово-історичний журнал» ще в 1993 році викрив хвалькуваті вигадки Жукова.

Генералу Борщову за посадою належить читати книжки про війну, які виходять під загальною редакцією головного військового історика Росії генерала В. А. Золотарьова. Вийшла така книжка. І в ній викритий автор небувалих історій Жуков.

Але на кафедрі історії воєн і військового мистецтва не читають навіть праць офіційних військових істориків Росії. Там вивчають історію війни з опорою на вигадки стратегічного хвалька.

* * *

А ось виступає генерал-полковник В. Баринькін і розповідає про трагедію Жукова: «Як безпосередній учасник подій, Г. К. Жуков дуже болісно сприймав той факт, що за повоєнні десятиліття нашій військовій науці не вдалося створити оригінальних праць, які правдиво висвітлюють події Великої Вітчизняної війни». («Красная Звезда» 31 травня 1996)

Від таких хворобливих переживань бідний Жуков і вирішив правдиво розповісти про те, як напередодні війни він передбачив німецький план «Барбароса».

Розділ 9

НА БУДАПЕШТ!

За змістом обох ігор вище командування Червоної Армії вдосконалювало в них своє вміння наступати, а не оборонятися.

П. Бобильов. «Известия» 22 червня 1993 р.

1.

Дії німецьких і радянських генералів - майже дзеркальне відображення. В Німеччині грали в ті ж ігри. Правда, з випередженням на один місяць. Але розрив у часі в діях радянського та німецького командування повільно скорочувався.

29 листопада 1940 року в Берліні почалася велика стратегічна гра на картах. Керівник гри - перший обер-квартирмейстер генерального штабу сухопутних військ генерал-майор Фрідріх Паулюс. Відмінність полягала в тому, що в Москві проводилося дві гри, в Берліні - одна, але вона була розділена на три етапи.

Перший етап - вторгнення німецьких військ на територію СРСР і прикордонні битви.

Другий етап - наступ німецьких військ до лінії Мінськ-Київ.

Третій етап - завершення війни і розгром останніх резервів Червоної Армії, якщо такі виявляться на схід від лінії Мінськ-Київ.

Після кожного етапу гри слідував розбір. Загальний розбір усіх етапів гри завершився 13 грудня 1940 року. Через 19 днів почалися стратегічні ігри в Москві, друга з яких, як ми тепер знаємо, була успішно завершена 11 січня 1941 року.

Історію пише переможець. Архіви Вермахту були захоплені Червоною Армією, і наші історики продемонстрували всьому світу агресивну сутність німецького імперіалізму: ось які в них були задуми! А наші архіви були міцно замкнені. Це давало можливість пропагандистам і агітаторам говорити, що радянські генерали, адмірали, маршали і сам товариш Сталін страждали важкою хронічною миролюбністю. Цей стан «Військово-історичний журнал» (1990 № 1 стор. 58) описував так: «Радянський Союз - мирний, ще не прокинувся від свого пацифізму, незважаючи на щойно закінчену війну з Фінляндією».

Миролюбність і пацифізм товариша Сталіна та інших товаришів викликають жаль і співчуття, але при уважному розгляді будь-який читач міг виявити в оповіданнях вчених товаришів і великих героїв майже непримітні шорсткості і нестикування. Ось вони-то і вказували на те, що не все було так, як нам сьогодні розповідають. Приклад. Виходить офіційна праця «Історія радянської військової думки». Вона підготовлена Академією Наук СРСР та Інститутом військової історії Міністерства оборони СРСР. Опублікована видавництвом «Наука» в 1980 році. У цій праці (стор. 142) повідомляється: «На початку 1941 року були проведені дві оперативно-стратегічні гри на картах (з 2 по 6 січня і з 8 по 11 січня). Розігрувався початковий період війни: варіант нападу "західних" і оборона "східних".

Починаючи з середини 50-х років, звучали безліч заяв про те, що в січні 1941 року «східні» відпрацьовували питання відбиття агресії «західних». Розповідям про нашу природжену миролюбність ми звикли вірити на слово. Але слід звернути увагу на зовсім непримітну дрібничку. У всіх офіційних дослідженнях мова йде про дві гри, а в мемуарах Жукова повідомляється, що була всього тільки одна гра. Наші офіційні історики повинні були вказати Жукову на неточність або шукати помилку у своїх дослідженнях. Але вони цього чомусь не робили. Ось академік Анфілов повідомляє, що нібито мав кілька тривалих розмов із Жуковом, і що нібито Жуков йому повідомив безліч цікавих речей про передвоєнний період і про початок війни. Припустимо. Сам Анфілов пише про дві оперативно-стратегічні гри. (Бессмертный подвиг. Москва. Вроениздат. 1971 стр. 137.) Різниця в часі між виходом книжки Жукова і книжки Анфілова - два роки. Виходить, що майже одночасно маршал і академік повідомили світу різні версії подій. За Анфілова - дві гри, за Жуковом - одна. Тут же маршал і академік зустрічаються, разом п'ють чай і розмовляють про високі матерії. От би академіку Анфілову і скористатися моментом: Георгіє Костянтиновичу, за моїми відомостями було дві гри, а ви пишете про одну. Хто з нас не правий? Давайте розберемося!

Та й Жукову не завадило зробити зустрічний крок. Становище зобов'язувало. Він - найбільший полководець ХХ століття, перед ним академік Анфілов - найбільший експерт у питаннях початкового періоду війни. Жукову слід було просто заради інтересу прочитати книжки Анфілова, а, прочитавши, слід було висловити подив: я пам'ятаю тільки одну гру, а ви, шановний, пишете про дві. Один з нас помиляється. Давайте разом шукати істину.

Але істину не шукали. Ні разом, ні окремо. Нестикувань у своїх безсмертних творах вони не помічали, й усунути їх не поспішали.

Та чому ж?

Тому, що розбіжності були тільки в дрібницях, а в головному обидва брехали про оборонну спрямованість гри (або двох ігор). І ні тому, ні іншому, ні цілій ватазі номенклатурних брехунів не було резону вникати в деталі і ворушити подробиці.

І ось пройшли роки й випливли подробиці тих ігор, і обидва, найбільший полководець і видатний дослідник початкового періоду, виявилися в числі, м'яко кажучи, джерел неправдивої інформації.

Але архівним документам, при всій їх пробивний силі, не проламати усталених оцінок і думок. Через сім років після того, як матеріали стратегічних ігор були розсекречені, виступає мій давній опонент, заступник головного редактора «Красной Звезды» полковник Мороз Віталій Іванович. Він звично соромить мене і розповідає здивованим читачам, що в Генеральному штабі РСЧА треба було б на всякий випадок проводити ігри з наступальною спрямованістю, але їх не проводили. Замість цього на стратегічних іграх відпрацьовувалися тільки варіанти відбиття агресії. («Красная Звезда» 13 січня 2000) Таке простимо було писати, коли архіви були недоступні. Але відомості про стратегічні ігри давно з розряду таємних випали, ми давно знаємо, що про оборону на тих іграх ніхто навіть і не заїкався. Відпрацьовувалися тільки питання розтрощення Європи і встановлення кривавої комуністичної диктатури на всьому континенті. Але в «Красной Звезде» про це не знають. І ніхто з читачів «Красной Звезды» не обурюється необізнаністю центрального органу Міністерства оборони Росії.

Прочитавши заяви полковника Мороза, я кинувся писати йому листа. Я хотів пояснити заступнику головного редактора, що він займається промиванням мізків своїх читачів, та й сам є жертвою такого промивання. А потім зрозумів, що тут мало місце не довголітнє промивання мізків, а саме зворотний процес.

Віталій Іванович, спеціально для вас розповідаю про другу стратегічну гру, а ви самі судіть, в які ігри грали наші полководці в січні 1941 року.

2.

З двох ігор перша була вирішальною. «Розбір першої з них здійснено на рівні вищого політичного керівництва країни». (Генерал-майор В. Золотарьов. «Красная Звезда» 27 грудня 1990)

«Вище політичне керівництво країни» - це Сталін. Він уважно стежив за ходом першої гри і переконався в тому, що в Східній Прусії може загрузнути. Тому відразу після першої гри Сталін зробив свій вибір: удар в Європу наносимо не північніше Полісся, а південніше, тобто не з Білорусії та Прибалтики, а з території України й Молдови.

Цікаво як Жуков описує розбір першої гри: «Хід гри доповідав начальник Генерального штабу генерал армії К. А. Мерецков. Коли він навів дані про співвідношення сил сторін і переваги "синіх" на початку гри, особливо в танках і авіації, Й. В. Сталін, будучи роздратований невдачею "червоних", зупинив його, заявивши:

– Не забувайте, що на війні важлива не тільки арифметична більшість, а й мистецтво командирів і військ». («Спогади та роздуми» Стор. 193)

Розповідь Жукова можна розуміти тільки так: Мерецков нібито доповідав Сталіну, що в німців і у грі, і в реальному житті більше танків і літаків. А Сталін нібито на це з досадою відповів: сам знаю, але не це головне, не арифметична більшість, а мистецтво командирів і військ.

Але не міг Мерецков такого казати, як не міг Сталін так відповідати, бо обидва знали, що Червона Армія за кількістю танків, літаків, артилерії перевершує армію Гітлера в кілька разів. І в реальному житті, і у стратегічній грі перевага була на боці Червоної Армії. За умовами гри «сині» («Західні») мали 3512 танків і 3336 літаків, а «червоні» («Східні») - 8811 танків і 5652 літаки. Тому не міг Мерецков доповідати Сталіну про перевагу «синіх» на початку гри. І не був Сталін роздратований невдачею «червоних», бо «червоні» під керівництвом Павлова прорвали фронт «синього» Жукова у двох місцях, оточили велике угруповання військ Жукова в районі Сувалки, і на дванадцятий день операції вели бойові дії на території Східної Прусії на 110 -120 кілометрів західніше державного кордону СРСР.

Жуков продовжує:

– У чому криються причини невдалих дій військ «червоної» сторони? - запитав Сталін.

Д. Г. Павлов намагався відбутися жартом, сказавши, що у військових іграх так буває. Цей жарт Й. В. Сталіну явно не сподобався. (Спогади та роздуми. Стор. 193)

Залишимо на совісті Жукова всі ці діалоги. У мене ділова пропозиція: треба виготовити кілька сот тисяч штампів з коротким словом «БРЕХНЯ» і всі книжки Жукова проштампувати. Бажано червоною фарбою поперек кожної сторінки.

А в нові видання книжки Жукова відразу друкувати з попередженням поперек кожної сторінки, що правди тут немає.

3.

8-11 січня відбулася друга стратегічна гра, про яку Жуков забув. Преамбула була цілком схожою: Радянський Союз живе мирним життям і про війну не думає, підступні вороги напали на миролюбний Радянський Союз, але тепер не зі Східної Прусії, а з території Угорщини й Румунії. Згідно з завданням другої гри, 1 серпня 1941 року війська Німеччини та її союзників вдерлися на радянську територію. Однак вони були швидко вибиті на вихідні рубежі. Понад те, до 8 серпня «Східні» не тільки вибили «Західних» зі своєї території, а й перенесли бойові дії на територію супротивника на глибину 90-180 кілометрів і вийшли арміями правого крила на рубіж річок Вісла і Дунаєць.

Розклад за часом такий: озвірілі вороги раптово напали на нашу країну і два дні успішно наступали. На третій день наші війська під керівництвом Жукова противника зупинили, ще два дні знадобилося на те, щоб ворогів зі своєї території викинути. Потім за два дні, під кінець 7 серпня, наші війська по ворожій землі пройшли 90-180 кілометрів. Темп наступу - 45-90 кілометрів на добу. Все це - передмова. Власне гра розпочалася вже на території противника за 90-180 кілометрах на захід від державних кордонів Радянського Союзу. Зміст гри - «відповідні дії» Червоної Армії в Німеччині, Чехословаччині, Угорщині та Румунії.

У кожній групі гравців відбулися незначні зміни. Деякі генерали була перекинуті з групи Павлова в групу Жукова і навпаки. Ряд генералів не брали участі у другій грі. Замість них грали інші. Але головні противники залишилися ті ж. Тільки тепер Жуков, командуючи радянськими військами, наносив «удару у відповідь» на ворожій території, а Павлов, командуючи німецькими та угорськими військами, радянський наступ намагався відбити.

У цій грі було нововведення. «Відповідні дії» Червоної Армії відбивав на цей раз не один фронт противника, а два. Військами Німеччини та Угорщини командував генерал-полковник танкових військ Д. Г. Павлов, військами Румунії - генерал-лейтенант Ф. І. Кузнєцов.

Ф. І. Кузнєцов прибув на нараду до Москви як командувач військ Північно-Кавказького військового округу. Зразу після першої гри його призначили командувачем Прибалтійського особливого військового округу. Він ще не прийняв посаду, він ще не був на новому місці служби, а йому наказують грати роль у другій грі - командувати військами Румунії...

Як таке розуміти? Якщо Кузнєцова в реальному житті щойно призначили командувати радянськими військами в Прибалтиці, то навіщо йому доручають на грі командувати військами Румунії? Це зовсім інший географічний район, інший стратегічний напрям. Кузнєцов тут ніколи не служив, і в осяжному майбутньому йому доведеться служити в Прибалтиці. Чому б на стратегічній грі не призначити на роль румунського генерала когось із наших генералів, який служить на кордоні з Румунією, який знає той район і армію Румунії? Дивно все це. Але тільки на найперший погляд. Саме це призначення Кузнєцова раптом відкриває нам очі, і ми бачимо сліпучу красу сталінського задуму.

4.

Перед нами стояло кілька питань. Навіщо треба було проводити не одну гру, а дві? Чому радянськими військами на цих іграх командував не начальник Генерального штабу? Чому військами противника командував не начальник ГРУ? Чому ці ролі грали командувачі військових округів? Чому Жуков і Павлов мінялися ролями?

Роль, яку грав командувач Прибалтійського особливого військового округу у другій грі, - це ключ до розуміння всього, що відбувається.

Все просто і вкрай логічно.

Логіка ось в чому. У просторі між Балтикою і Чорним морем лежить Полісся. Це суцільні непрохідні болота. Полісся - найбільший район боліт в Європі, а, можливо, і в усьому світі. Полісся непридатне для масового пересування військ і ведення бойових дій. Полісся ділить Західний театр воєнних дій на два стратегічних напрями. Головний принцип стратегії - концентрація. Прагнення бути сильним скрізь веде до розпорошення сил і загальної слабкості. Якщо ми будемо намагатися бути однаково сильними і на північ від Полісся і на південь, то просто роздробимо свої сили надвоє. Цього робити не можна. Тому на одному стратегічному напрямі ми повинні зосередити головні сили і завдати вирішального удару, а на іншому стратегічному напрямку наносимо удар допоміжний.

І от питання: який напрям вважати головним, який - другорядним? Спори про це не вщухали ніколи. Обидва варіанти мали як свої плюси, так і мінуси.

Вторгнення північніше Полісся - це прямий удар на Берлін, однак, попереду - Східна Прусія, надпотужні укріплення, Кенігсберг. І вся німецька армія.

А удар на південь від Полісся - це відхилення в бік, це обхідний шлях... Однак це удар у нафтове серце Німеччини, в серце, яке практично нічим не захищене. На одному синтетичному пальному далеко не заїдеш.

Тому було вирішено провести дві гри, зіставити результати і зробити вибір. На першій грі основний удар в Європу наноситься північніше Полісся з території Білорусії і Прибалтики. На другій грі вторгнення в Європу відбувається з території України і Молдови.

Радянські стратеги готували нищівний удар в Європу. Для Німеччини цей удар міг бути смертельним. Це усвідомлював і сам Гітлер, і його генерали. Я наводив чимало висловлювань і самого Гітлера, і його генералів на цей рахунок. Кожен бажаючий може знайти в достатку і подібні вислови, і факти, які підтверджують таку оцінку ситуації. Якщо розтрощити Німеччину, то вся інша континентальна Європа буде засипати сталінські танки квітами. Якщо розтрощити Німеччину, дорога сталінським танкам буде відкрита до самої Атлантики.

Якщо наносити головний удар північніше Полісся з Білорусії та Прибалтики, тоді командувач Західного особливого військового округу (ЗахОВО) генерал-полковник танкових військ Д. Г. Павлов збере всі лаври й ім'я його буде прославлене у віках. Подібна слава чекає і командувача Прибалтійського особливого військового округу (ПрибОВО) генерал-лейтенанта Ф. І. Кузнєцова. Але в цьому випадку роль командувача Київського особливого військового округу (КОВО) генерала армії Г. К. Жукова буде другорядною. Ще більш скромною буде роль командувача Одеського військового округу (ОдВО) генерал-полковника Я. Т. Черевиченка. Якщо ж удар наносити на південь від Полісся, з території України і Молдови, тоді всі лаври дістануться командувачу Київського особливого військового округу Жукову і частково - командувачу Одеського військового округу Черевиченка. Але тоді командувачі в Білорусії та Прибалтиці залишаться в тіні.

І Сталін вирішує зіштовхнути лобами тих, хто найбільше зацікавлений, щоб напрямок північніше Полісся став головним, з тими, хто зацікавлений у зворотному.

5.

У тому, щоб наносити головний удар з Білорусії та Прибалтики, найбільше зацікавлений командувач військами Західного особливого військового округу генерал-полковник Д. Г. Павлов. Раз так, - йому головна роль у першій грі. Завдання: прориватися на північ від Полісся у Східну Прусію.

Команда Павлова сформована в основному з генералів ПрибОВО і ЗахОВО. У цій команді - начальники штабів і ЗахОВО, і ПрибОВО, їх заступники, чотири командувачі арміями, які знаходяться у Прибалтиці й Білорусії, командувачі ВПС і ПрибОВО, і ЗахОВО. Всі вони мають єдиний інтерес: щоб Сталін напрям на північ від Полісся вибрав головним напрямком війни.

Кому ж цей варіант найбільше не підходить? Тим, чиї війська перебувають південніше Полісся - командувачам КОВО і ОдВО. Ось їм-то Сталін і доручає відбивати вторгнення Павлова у Східну Прусію. На чолі цієї команди - командувач Київського особливого військового округу генерал армії Жуков. У його команді - командувач Одеського військового округу, начальник штабу КОВО та інші генерали.

Обидві команди розбавлені генералами інших військових округів і центрального апарату НКО, однак, основне ядро першої команди складають генерали, чий інтерес у тому, щоб напрямок на північ від Полісся став головним, а друга команда укомплектована тими, кому такий вибір вкрай не подобається.

У другій грі все навпаки. Тепер Сталін дає Жукову і його команді показати, що напрямок на південь від Полісся більш перспективний. Тому знову в команді Жукова ми бачимо командувача Одеського військового округу, начальника штабу КОВО, командувачів двох армій, які знаходяться на території Україні, начальника штабу Харківського військового округу та інших.

Ясно, що генералам, які служать у Білорусії та Прибалтиці дуже не хочеться, щоб був обраний варіант вторгнення в Європу з території України і Молдови в якості головного. Ось їм-то і ставлять завдання: зупиніть вторгнення Жукова в Угорщину, Румунію, Чехословаччину, Південну Німеччину. Ось чому командувати військами Угорщини та Румунії Сталін наказує командувачам ЗахОВО і ПрибОВО і в їх команди наказує включити начальників штабів ПрибОВО і ЗахОВО, командувачів армій, які розташовані в Білорусії та Прибалтиці.

6.

На другій грі Жуков, командуючи радянськими військами, наносив удар в Румунію і Угорщину. Наступати йому тут було легко.

Перш за все, тут не було сучасних укріплених районів, подібних до тих, які були у Східній Прусії. У Жукова була велика перевага в авіації, танках і десантних військах. У першій грі Жуков оборонявся у Східній Прусії, маючи в підпорядкуванні тільки німецькі війська. А в другій грі Павлов і Кузнєцов оборонялися, маючи в підпорядкуванні війська, половина яких - румунські та угорські. Їх боєздатність, вишкіл і озброєння поступалися німецьким.

Нарешті, керівництво гри пішло на вельми дивний крок. У Жукова багато військ, і він командує ними одноосібно. А в Павлова мало військ, крім того, половину військ у Павлова забрали і поставили Кузнєцова ними командувати, і Кузнєцова за умовами гри Павлову не підпорядкували. Одному потужному угрупованню радянських військ Жукова протистояли два слабкі угруповання, якими окремо командували Павлов і Кузнєцов. За умовами гри ці угруповання не мали спільного командування. Керівники гри в особі маршалів Тимошенка, Будьонного, Кулика і Шапошникова поставили Павлова і Кузнєцова у свідомо програшну ситуацію. Всі чотири маршали, які грою керували, схилялися до варіанту вторгнення в Європу на напрямку на південь від Полісся. До цього ж рішення після першої гри прийшов і сам Сталін. Тому на другій грі, щоб остаточно переконати Сталіна в правильності вибору південного варіанту, чотири маршали навмисно створили для Жукова ситуацію, в якій не можна програти.

В реальному житті такого різнобою в управлінні військами гітлерівської коаліції не було. Рішення для військ Німеччини та її союзників приймалися в єдиному центрі - в Берліні. А на стратегічній грі для Павлова і Кузнєцова була штучно створена система двовладдя. Павлов і Кузнєцов були поставлені перед вибором: або кожне рішення приймати удвох і втрачати на обговорення час, якого немає, або кожен приймає своє рішення, тоді виходить різнобій, права рука не знає, що робить ліва.

7.

Сталін на другій грі не був присутній і не проводив її розбір, бо вже зробив свій вибір після першої гри. Сталін уже вирішив: вторгнення в Європу треба проводити південніше від Полісся.

Керівники гри, знаючи, що контролю над ними немає, абсолютно відкрито підігравали Жукову. Жуков і в першій, і в другій грі тримав управління у своїх руках, а Павлову у другій грі такої можливості не дали.

І це не єдина явна і дика несправедливість, яка була допущена керівництвом гри. У першій грі Жуков оборонявся у Східній Прусії, він спирався на сучасні надпотужні прикордонні оборонні укріплення. Гра почалася з державного кордону. А на другій грі Павлов таких оборонних укріплень не мав, та його ще й відкинули в глибину території оборони. Друга гра почалася не на кордоні, а 90-180 кілометрів на захід від державного кордону. Павлов уже перебував у ситуації, коли залишалося тільки його добити. Навіть сучасні офіційні російські військові історики дивуються такому підходу. «Про те, як же вдалося "Східним" (тобто Жукову - В.С.) не тільки відкинути противника до державного кордону, але місцями й перенести військові дії на його територію - це питання залишилося обійденим». (Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940. Стор. 389) Іншими словами, Жуков за два дні відбив вороже вторгнення, а потім ще за два дні вирвався на територію противника на глибину 90-180 кілометрів, вийшов до річок Вісла і Дунаєць, але ніхто, включаючи керівників гри та самого великого стратегічного генія, поняття не мали, як вдалося створити таке диво.

Павлов міг би побудувати оборону, спираючись на гірські хребти. Гори - природний кордон для оборони і перешкода для наступу. Але умови гри були складені так, що гори у Павлова відібрали, його відкинули на рівнини. Не Жуков, а керівники гри скинули війська Павлова зі зручних оборонних рубежів. А війська Жукова керівники гри дивним чином перекинули через хребти - воюй не там, де буде важко, а там, де буде легко.

Підігруючи Жукову, маршали Тимошенко, Будьонний, Кулик і Шапошников скоїли злочин. Їхні дії можна образно порівняти з діями якихось керівників навчань, які сказали б американським генералам: уявіть, що у В'єтнамі немає джунглів і боліт, і плануйте війну виходячи з цього. Або б сказали радянським генералам: уявіть, що в Афганістані немає гір...

Але навіть і після всіх цих явних (і злочинних) натяжок можливості Павлова і Кузнєцова продовжувати боротьбу не були вичерпані. Тому Жукову записали не перемогу, а тільки деяку перевагу над противниками.

Офіційна кремлівська пропаганда зробила все, щоб зганьбити Павлова і Кузнєцова і на їх фоні возвеличити Жукова. Жертвами пропаганди стають навіть чесні дослідники. «Ігри довели, що, як полководець, Жуков явно перевершував своїх колег. Зазначу, що обидва його противники у грі, Д. Г. Павлов і Ф. І. Кузнєцов, дуже невдало командували своїми військами в перші дні Великої вітчизняної війни». (Борис Соколов. Невідомий Жуков: портрет без ретуші. Стор. 198)

Борисе, ти не правий! Дійсно Павлов і Кузнєцов у перші дні війни дуже невдало командували своїми військами. Але хотілося б додати: а геніальний Жуков у перші дні війни командував своїми військами вкрай вдало?

* * *

«Друга гра... завершилася прийняттям "Східними" рішення про удар на Будапешт.» («Известия» 22 червня 1993) «Східними» у другій грі, як ми пам'ятаємо, командував Жуков, це він ухвалював рішення про прорив до озера Балатон і форсування Дунаю в районі Будапешта. Рішення приймалося поки тільки в ході стратегічної гри, проте сам Жуков повідомляє, що ігрища ці мали аж ніяк не академічний характер, вони були прямо пов'язані з прийдешньою війною.

Тепер згадаємо вірш Михайла Ісаковського «Вороги спалили рідну хату, убили всю його сім'ю». Написано вірш відразу після війни. Більш потужного і сумного твору про війну не написав ніхто. Повернувся солдат з війни: я три держави підкорив! А його ніхто не зустрічає. Сидить солдат на зарослій бур'янами могилі і п'є сам.

Хмелів солдат, сльоза котилась,

Сльоза страждань усіх без меж,

І на грудях його світилась

Медаль за місто Будапешт.

Медаль «За взяття Будапешта» заснована указом Президії Верховної Ради СРСР 9 червня 1945 року. А Жуков Георгій Костянтинович ще 11 січня 1941 року подбав про те, щоб виникла ситуація, в яких наших визволителів, які підкорили по три держави, можна було б такої медаллю нагороджувати.

Ось тут Жуков явно передбачив події.

Розділ 10

ВІН НЕ ВСТИГ ВДАТИСЯ.

Про стратегічну оборону, яка була нам нав'язана противником влітку 1941 року, наше керівництво і не думало.

Генерал-лейтенант Н. Г. Павленко. «ВИЖ» 1988, № 11. Стор. 21

1.

В результаті проведених стратегічних ігор основним напрямком вторгнення в Європу було вибрано простір на південь від Полісся, тобто головний удар було вирішено наносити з території України. Таким чином, вирішальна роль у війні випадала Київському особливому військовому окрузі, який у разі війни перетворювався в Південно-Західний фронт. А якщо так, то дії всіх інших військ слід планувати в інтересах бойових дій ПЗФ. Відповідно до цієї логіки, через два дні після завершення другої стратегічної гри командувач Київського особливого військового округу генерал армії Г. К. Жуков був призначений начальником Генерального штабу РСЧА. Якби головним напрямком вторгнення в Центральну Європу було вибрано простір північніше від Полісся, тоді начальником Генерального штабу був би призначений Павлов.

Завдання Жукову - готувати головний удар з території України, допоміжні удари з територій інших прикордонних військових округів: Одеського, Західного, Прибалтійського, Ленінградського.

Дії Жукова напередодні війни і в початковому її періоді я виділяю в особливу справу. Про його кипучу діяльність у перші дні війни треба писати окрему книжку. Цій поки ще не написаній книжці я даю робочу назву «Мідний лоб», щоб підкреслити фантастичну завзятість, небувалі вольові якості та неймовірні інтелектуальні здібності великого стратега.

Зараз тільки одне зауваження. Коли кажуть, що Жуков не мав жодної поразки в житті, ми заперечимо. Правда полягає в тому, що жоден полководець світу не мав таких грандіозних і ганебних поразок, які мав Жуков. Розгром Червоної Армії влітку 1941 року - це найбільший сором світової історії. Така катастрофа не осягала ніколи ні одну армію світу. Вся чудово підготовлена Червона Армія була розгромлена і захоплена в полон у перші місяці війни. В 1941 році Червона армія втратила 5,3 мільйона солдатів і офіцерів убитими, полоненими та зниклими без вісті. (ВИЖ 1992 № 2 стор 23) Це не рахуючи поранених, контужених і покалічених. Вся передвоєнна кадрова Червона Армія була розгромлена. Чотири роки війни проти німецької армії воювала не кадрова армія, а резервісти. А що могли зробити резервісти? Так же не всі резервісти й воювали. Через поспішну втечу 1941 року на окупованих противником територіях залишилася ще ціла армія 5.360.000 військовозобов'язаних, яких не встигли призвати в Червону Армію. (ВИЖ 1992 № 2 стор 23)

У 1941 році Червона Армія втратила 6.290.000 одиниць стрілецької зброї. («ВИЖ» 1991 № 4) Цієї зброї було б цілком достатньо щоб озброїти весь Вермахт.

Червона Армія за той же період втратила 20 500 танків. Цього могло вистачити на укомплектування п'ять таких армій, як Вермахт. Такої кількості танків було достатньо, щоб озброїти ними не тільки армію Німеччини 1941 року, але всі інші армії планети: США, Великобританії, Японії, Італії, Іспанії. Причому не двічі, а тричі. Причому танками такої якості, яких у жодній з цих країн не було.

Червоною Армією в 1941 році було втрачено 10.300 літаків. Цього цілком вистачило б на повне переозброєння Люфтваффе, і не один раз. І знову ж літаками дуже високої якості. Нічого рівного нашим Іл-2, Пе-2, Як-2, Як-4, Ер-2, ДБ-3ф, Пе-8 в 1941 році у Гітлера не було.

Втрати радянської артилерії за перші шість місяців війни: 101.100 гармат і мінометів. Цього було достатньо для укомплектування всіх армій світу разом узятих і знову ж таки не один раз, а багато разів. І знову ж таки - найкращими у світі зразками гармат, гаубиць, мортир і мінометів.

На кордонах було покинуто понад мільйон тон боєприпасів.

Невже начальник Генерального штабу РСЧА найбільший стратег ХХ століття Жуков Георгій Костянтинович за всю цю ганьбу не несе відповідальності?

2.

Заперечують: Жуков тут ні при чому, в усе втручався Сталін. Напередодні війни Сталін не давав великому генію можливості приймати мудрі рішення. Це заперечення відметемо. На це заперечення слід відповідати словами нашого героя. Жуков розповідав, що нібито 29 липня 1941 року він побився об заклад зі Сталіном. Сталін нібито сказав, що Жуков несе нісенітниці. На це Жуков нібито відповів: «Якщо ви вважаєте, що начальник Генерального штабу здатний тільки нісенітниці молоти, тоді йому тут робити нічого. Я прошу звільнити мене від обов'язків начальника Генерального штабу і послати на фронт. Там я, мабуть, принесу більше користі Батьківщині». («Спогади та роздуми» Стор. 301)

Припустимо на хвилину, що така розмова була, що Жуков так поводився після німецького вторгнення. Виникає питання: чому саме так Жуков не поводився до німецького вторгнення? У випадку, якщо Сталін напередодні війни справді не погоджувався з думкою великого стратега, тоді стратегові треба було швидко й чітко визначитися: Сталін не слухає моїх порад, навіщо я тут протираю штани? Якщо з моєю думкою Сталін не рахується, нехай відправить мене у війська!

Не треба скандалів, не треба гучних фраз, треба було просто порозумітися з вождем: товариш Сталін, наші думки не збігаються, я вам нічим допомогти не можу, ми один одного не розуміємо, навіщо вам потрібен радник, думка якого байдужа для вас? Чому б вам, товаришу Сталіне, не знайти іншого начальника Генерального штабу, думка якого збігалося б з вашою?

А можна було те ж саме висловити ультиматумом: убийте, розстріляйте, але я відповідальності перед народом та історією за вашу дурість, товаришу Сталіне, нести не маю наміру.

У кожного керівника високого рангу є засіб змусити рахуватися з собою. І цей засіб - відставка. У всі часи міністри, генерали, маршали користувалися цим засобом: за чужу дурість - не відповідач, звільніть. Якщо в людини є принципи, він зобов'язаний їх відстоювати. Так поводився в жовтні 1941 року командувач Далекосхідного фронту генерал армії Апанасенко Йосип Родіонович. Він вважав, що останні протитанкові гармати з Далекого Сходу забирати не можна, нехай навіть і заради порятунку Москви. Він покрив Сталіна матом і оголосив: зірви з мене генеральські лампаси, розстріляй, - гармат не віддам.

Ось це - сміливий і принциповий чоловік.

У першій половині 1941 року на порядку історії стояло питання про долю країни: бути їй чи не бути. Начальник Генерального штабу генерал армії Жуков зобов'язаний був займати позицію непохитну: або, товаришу Сталіне, усуньте мене від посади, або не заважайте працювати.

Чи так вчинив Жуков?

Пропоную на вибір одне з двох.

Перше. Сталін не заважав Жукову працювати і не втручався в його діяльність. У цьому випадку вся відповідальність за розгром 1941 року лягає на Жукова, бо Жуков - начальник Генерального штабу, а Генеральний штаб - мозок армії.

Друге. Сталін втручався в роботу Жукова, не давав йому розгорнутися, але Жуков був слабовільною людиною, він не знайшов у собі мужності зажадати відставки з високої посади. Якщо так, то Жуков несе повну відповідальність за розгром. Якщо не було в Жукові рішучості й хоробрості відмовитися від виконання злочинних наказів, отже, він повинен відповідати як винуватець і співучасник злочинів.

Вихід був. У крайньому випадку, від необхідності приймати злочинні рішення Жуков міг піти у смерть. Пожертвувавши собою, Жуков міг відкрити очі Сталіну та іншим керівникам на їх помилкові дії і тим врятувати мільйони своїх співвітчизників. Якби Жуков застрелився напередодні війни у знак протесту проти неправильних дій Сталіна, от тоді йому слід було ставити пам'ятник. Ось тоді відповідальність за розгром ніс би хтось інший.

Відповідальність начальника Генерального штабу в сто мільйонів разів важча за відповідальність будь-якого іншого генерала. Від особистих якостей начальника Генерального штабу залежить доля країни й народу в даний момент і на десятиліття, а можливо, і на століття вперед. Начальник Генерального штабу повинен володіти сильним характером. Для цієї посади потрібна твердість особливого роду. І хоробрість. Начальник Генерального штабу не має права підлаштовуватися під чужі думки. Він зобов'язаний мати власну. Але цього мало. Начальник Генерального штабу зобов'язаний свою думку не лише мати, але відстоювати її на якому завгодно рівні. У крайньому випадку, він зобов'язаний відмовитися від високої посади, якщо його змушують йти на компроміс зі своїми переконаннями й совістю.

Але Жуков не пішов з посади начальника Генерального штабу. І ніяких слідів його протестів проти дій Сталіна не вдалося виявити, незважаючи на багаторічні старання всього ідеологічного апарату величезної країни. Напередодні війни Жуков не зробив нічого проти волі Сталіна. Тому він несе повну відповідальність за найбільший розгром. Тому він не тільки найжорстокіший і найкривавіший полководець світової історії, але ще й найслабовільніший, найбоягузливіший і найбездарніший.

3.

Є ще заперечення: Жуков не винен у розгромі 1941 року, бо до початку війни він перебував на посаді начальника Генерального штабу всього лише п'ять місяців. Він не встиг вдатись у справи.

Цей доказ повторювався багаторазово. Виходив він від самого великого стратега. Академік Анфілов опублікував спогади про те, як через 20 років після війни зустрічався з Жуковом. І була розмова приблизно наступного змісту.

Анфілов: Як же, Георгіє Костянтиновичу, похибка така на початку війни вийшла?

Жуков: А от ви прийшли на нову посаду, скільки часу знадобилося, щоб вглянутись у справу?

Анфілов: Ну, один рік...

Жуков: Так-то, а я лише п'ять місяців мав, і господарство у мене он яке.

Анфілов, зрозуміло, з доказом стратега погодився. Погодимось і ми. Але виникає нестикування. Жуков і його захисники не розуміють, в яку яму вгодили. Зіставимо два оповідання Жукова. У січні 1941 року великий стратег Жуков нібито кинув погляд на карту і подумки відтворив весь німецький план «Барбароса». Жуков нібито відразу все зрозумів і нібито громив Павлова на стратегічній грі точно так, як німецькі генерали громили війська Павлова півроку по тому на полях битв. Але потім, у тому ж січні 1941 року, Жуков був призначений начальником Генерального штабу, і ось тепер він в обстановку ніяк вглянутися не зміг, не зумів нічого зрозуміти, ні в чому розібратися.

На початку січня 1941 року Жуков був усього лише командувачем округу, доступу до найважливішої інформації не мав. На осмислення обстановки на майбутню стратегічну гру давався лиш один день - 1 січня 1941 року. А за спогадами Жукова, - взагалі ніякого часу на обдумання обстановки не давалося. За мемуарами Жукова, стратегічна гра почалася прямо наступного дня після наради вищого командного складу. Але ніяких проблем не виникло: не роздумуючи довго, великий стратег відразу все оцінив, миттєво вказав, де і як німці будуть наступати. І ось Жукова ставлять на чолі Генерального штабу. Перед ним відкритий доступ до будь-якої інформації. У його підпорядкуванні - все. Жуков може викликати на килим, командувача будь-якого військового округу, будь-якої армії, командира будь-якого корпусу, дивізії, бригади, полку, начальника будь-якого штабу, будь-якого управління, напряму, відділу і зажадати за п'ять хвилин змалювати обстановку. Прямо в центрі Москви на Ходинському полі розпоряджень начальника Генерального штабу завжди чекає літак. Жуков у будь-який момент може вилетіти в будь-який штаб, в будь гарнізон, на будь-яку ділянку кордону: що тут у вас? Жуков може зажадати до себе на доповідь будь-якого розвідника, від нелегального резидента в Женеві до начальника Головного розвідувального управління: нумо змалюй ситуацію!

2 січня 1941 року командувач Київського особливого військового округу генерал армії Жуков з першого погляду оцінив і зрозумів усю обстановку і розумів її до 11 січня, поки тривала гра. Але ось 13 січня 1941 року генерал армії Жуков призначений начальником Генерального штабу, він дивиться в ту ж карту і нічого не може зрозуміти. Дивиться весь день, всю ніч, ніяк дійти не може. Дивиться тиждень, місяць, два, - нічого не розуміє. Закликає на допомогу весь Генеральний штаб, штаби всіх військових округів, флотів, армій, флотилій, вимагає на допомогу сотні генералів і тисячі полковників, але ніяк в обстановку не проникає. Проходить третій місяць, четвертий, п'ятий, Жуков намагається розібратися, але ні, мудро. Здається й легко на вигляд, а роздивишся - просто чорт візьми! Ніяк не виходить зміркувати, що до чого.

З 13 січня до 22 червня - п'ять місяців, тиждень і один день. Так бідний Жуков в обстановку і не вдався. Часу не вистачило. Так нічого і не зрозумів. Нападають вороги, а в нього навіть наказ про відбиття агресії не написаний.

4.

Заявам про те, що Жуков не встиг усвідомити обстановку ми не повіримо. І ось чому.

В західних районах СРСР - п'ять військових округів: Ленінградський, Прибалтійський, Західний (він же Білоруський), Київський та Одеський. У воєнний час ці округи перетворюються на фронти, відповідно: Північний, Північно-Західний, Західний, Південно-Західний і Південний.

Ситуацію в Ленінградському військовому окрузі Жукову можна було не вивчати. Природні умови такі, що бойових дій грандіозного масштабу в Карелії бути не може. Тут непрохідні лісові хащі, тайга, тундра, озера, багнисті болота, швидкі річки з кам'янистими перекатами і обривистими берегами, величезні валуни, скелі, комарі і мухи, які заїдають до смерті, повна відсутність доріг, лютий клімат. А ближче до півночі - ще й полярна ніч. Бойові дії тут неминуче розпадаються на дрібні бої місцевого значення. Ясно, що головний удар противник буде наносити в іншому місці. Так що обстановку в Ленінградському військовому окрузі Жуков міг не вивчати. Залишалися ще чотири округи. Але й вони не рівноцінні. Німецьке вторгнення могло бути здійснено в основному через Білорусію та Україну. У порівнянні з Україною і Білорусією, інші напрями - другорядні. Ось Жукову і слід розбиратися в першу чергу з обстановкою в Білорусії та Україні. Але вона йому відома!

Після Громадянської війни і до початку Другої світової війни у стройових частинах Жуков служив тільки в Білорусії. З цієї служби випадають короткі періоди навчання на кавалерійських курсах у Ленінграді і служба в Москві, в інспекції кавалерії. Але на стройові посади Жуков незмінно повертався до Білорусії. Тут з 1922 по 1939 рік він пройшов шлях від командира ескадрону до заступника командувача округом. Тут, у Білорусії, Жуков пройшов усі щаблі службової драбини, не пропустивши жодного. Тут він був і командиром полку, і бригади, і дивізії, і корпусу, і пішов ще вище. За службовим обов'язком Жуков повинен був знати обстановку в Білорусії як статті Бойового статуту. Він повинен знати кожну купину і кожен кущик.

Посаду заступника командувача Білоруського військового округу Жуков здав у кінці травня 1939 року, на посаду начальника Генерального штабу призначений у січні 1941 року. За цей час ситуація в Білорусії дещо змінилася, однак на тлі того, що було раніше, зміни видно особливо чітко: ця дивізія була тут, тепер її рушили до кордону, а тут була дивізія, тепер її розгорнули в корпус; там був корпус, тепер - ціла армія. Невже за пару годин ці зміни не можна вивчити? Тим більше, що начальнику Генштабу Жукову самому навіть не треба ніяких паперів шукати, не треба їх читати. Підніми трубочку, і тут же, як чортик з табакерки, вистрибне бадьорий полковник-напрямник з Оперативного управління і чітко за п'ять хвилин доповість: було так, а стало ось так. І карту розгорне, і довідочку подасть, якщо буде потрібно.

Крім усього, в січні 1941 року на стратегічній грі Жуков (за його розповідями) воював на картах саме на території Білорусії. І на картах, за словами Жукова, була нанесена реальна обстановка. І була вона для Жукова кристально ясною. Звідки ж потім у його світлу голову закралися неясності?

Найпотужніший з усіх військових округів - Київський. Обстановку в Київському особливому військовому окрузі Жукову вивчати теж не треба. Жуков прийшов у Генеральний штаб з поста командувача Київського особливого військового округу. Обстановку в ньому Жуков зобов'язаний був знати краще, ніж будь-хто на нашій планеті.

Крім того, коли Жуков був командиром бригади, дивізії, корпусу, заступником командувача в Білоруському військовому окрузі, він повинен був знати обстановку в інших військових округах, насамперед - у сусідньому Київському. А коли Жуков командував Київським округом, він з обов'язку служби повинен був знати обстановку в усіх інших округах, насамперед - у сусідніх - Білоруському та Одеському.

Якщо ви командир стрілецького відділення, то повинні налагодити взаємодію з сусідами. Ви зобов'язані знати, яке відділення діє правіше від вас, яке - лівіше. Ви повинні знати, які у ваших сусідів сили, яке озброєння, скільки людей і боєприпасів, на що вони здатні та які завдання виконують. Якщо ви командир взводу, то ваш прямий обов'язок знати все про сусідні взводи. Це стосується командирів усіх рангів. До самого верху. Якщо ви командувач Київського округу, так вже будьте ласкаві вивчити обстановку й у своїх сусідів. Становище зобов'язує.

Залишаються ще два напрямки: Прибалтика й Молдавія. З точки зору оборони країни, це явно не головні напрями. Обстановку в Молдавії, тобто на території Одеського військового округу, Жуков зобов'язаний був знати з двох причин. З одного боку, Одеський округ - це сусід Київського особливого військового округу. З іншого боку, півроку тому, в червні 1940 року, Жуков командував військами Південного фронту в ході походу в Бесарабію, тобто в Молдавію. Південний фронт розгортався на території Київського та Одеського округів і мав у своєму складі війська як Київського, так і Одеського округів. Перед тим, як прийняти під командування Південний фронт, Жуков два місяці працював у Москві. Його спеціально звільнили від усіх посад із тим, щоб дати можливість вивчити обстановку в Одеському та Київському округах і на суміжних територіях. І тоді в червні 1940 року все було Жукову ясно і з Київським округом і з Одеським.

Так що ж Жукову незрозуміло?

Якщо незрозуміла ситуація в Прибалтиці, то знову ж таки потрібно викликати напрямника з Оперативного управління Генштабу, який коротко і ясно доповість усе, що потрібно. Якщо цього мало, то можна викликати командувача Прибалтійського особливого військового округу, начальника його штабу, командувачів армій, які знаходяться у Прибалтиці, нехай доповідають!

Але навіть якщо Жуков за п'ять місяців наполегливої праці не зміг збагнути, де знаходиться 8-а армія Прибалтійського округу, а де 11-а, що входить до їх складу і які вони вирішують завдання, то нічого страшного в цьому немає. Хай би Жуков зупинив вторгнення противника через Україну й Білорусію, а вже з Прибалтикою якось впоралися б і без Жукова.

5.

Задамо питання: а що робив Жуков для того, щоб обстановку зрозуміти?

Адже був простий шлях вдатись у ситуацію. Припустимо, дурний Сталін, який взагалі нічого не розумів, наказав провести дві стратегічні гри, і обидві - з наступальною тематикою. Гаразд. Чим би дитя не тішилося... Але хто заважав Жукову провести ще одну гру - на оборонну тему? Не треба нової зустрічі у верхах, не треба збирати наради вищого командного складу. Слід було просто в рамках Генерального штабу зібрати найбільш тямущих офіцерів і генералів, передусім - з Оперативного управління, вони готують плани війни, тому знають обстановку краще за всіх. Ось їм і задати завдання: німці можуть наступати ось так і так, на восьму добу вони можуть вийти до Барановичів, що ми, браття, будемо робити при такому розкладі? Жукову слід було просто провести опитування підлеглих офіцерів і генералів: а що б я робив на місці начальника Генерального штабу напередодні швидкої та неминучої агресії противника?

І чому б на цю оборонну гру не запросити Сталіна? Після смерті вождя Жуков розповідав, що Сталін боявся війни. Раз так, то слід було посадити полохливого Сталіна в куточок і перед ним розіграти оборонну битву: не бійся, товаришу Сталіне, якщо німці на восьму добу вийдуть до Барановичів, ми виставимо на шляху танкових колон сто тисяч протитанкових мін! А за мінними полями ми вже в мирний час викопаємо протитанкові рови! А тут у лісах посадимо партизанів! А ось тут у нас у засідці винищувально-протитанкова артилерійська бригада!

Але Жуков ніякої гри на оборонну тему не проводив. Але ж дивно.

6.

Найсмішніше в цій історії от що: Жуков безліч разів розповідав про те, як він плани Гітлера передбачив, однак стратегічний геній ніколи ніде ні словом не обмовився про те, що ж слід було зробити, щоб уникнути розгрому? Виходить, що мудрість Жукова якась однобока. Давайте на пару хвилин повіримо розповідям великого полководця і уявимо фінал першої стратегічної гри в січні 1941 року. Командувач Київського військового округу генерал армії Жуков демонструє вождю: ось, товаришу Сталіне, таким чином Гот і Ґудеріан розіб'ють Павлова. Товариш Сталін бачить розгром, безпорадно розводить руками і нічого більше не робить. А ми запитаємо: невже Сталін не висловив інтересу, як же вирішити проблему оборони Білорусії? Невже він не запитав Жукова: так що ж ти пропонуєш робити в такій ситуації?

За розповіддю Жукова виходить, що Сталін вирішення проблеми не шукав. Жуков продемонстрував Сталіну, яким чином німці розіб'ють Павлова, на тому всі й заспокоїлися. Сталін просто покартав Павлова за те, що той програв битву на картах, надав йому чергове звання, ввів його в п'ятірку своїх вищих генералів і більше про оборону Білорусії ні разу не згадав.

Давайте посміємося над Сталіном. Дурник, він і є дурник. До того ж і боягуз. Але Жуков же геній! Невже Жукову не цікаво знайти рішення проблеми?

Жукову, якщо він дійсно передбачав дії противника, слід було сказати Павлову: давай, Дмитре Григоровичу, сядемо удвох, побалакаємо. Давай рішення проблеми знайдемо. Сам ти дурень, на грі рішення знайти не зміг. Скінчилася гра. Але рішення все одно шукати треба! Твої війська - правий сусід військ мого Київського округу. Чорт з тобою, якщо тебе розіб'ють. Але якщо німці нападуть і на восьмий день вийдуть до Барановичів, то це загроза моїм військам на Україні. Вони розіб'ють тебе і вийдуть у фланг мого Київського округу, з Білорусії вони можуть вдарити в мій тил.

Жуков був зобов'язаний шукати спосіб зупинити танкові клини Гота і Ґудеріана в Білорусії з багатьох причин.

По-перше, заради самозбереження: Павлов - правий сусід.

По-друге, Жуков - російський генерал. Назріває розгром надпотужного угруповання Червоної Армії в Білорусії. З простої любові до свого народу, своєї країни і своєї армії, патріот Жуков зобов'язаний був знайти спосіб протистояння вторгненню і повідомити його і Павлову, і Сталіну.

По-третє, заради спортивного інтересу, просто заради того, щоб вирішити головоламку. Ось гімнастика для мозку: відомо, як буде діяти сторона нападу, але не відомо, що ж робити стороні оборони. Павлов на стратегічній грі знайти рішення не зумів. Тому рішення, інтересу заради, повинен був знайти Жуков. Він повинен був поставити себе на місце Павлова і збагнути, що ж слід робити командувачу Західного фронту для того, щоб пророкування не втілились у жахливу реальність.

По-четверте, заради кар'єрних інтересів. Виникла можливість відзначитися. Жуков показав Сталіну, як німці будуть діяти в перші дні війни. Тут же слід було показати товаришеві Сталіну зворотний фокус: не треба боятися, товаришу Сталіне, я б, на місці Павлова, вчинив ось так. Ось, товаришу Сталіне, рішення: якщо німці будуть діяти таким чином, ми їм протиставимо контрманевр.

По-п'яте, через кілька днів після гри Жуков був призначений начальником Генерального штабу. Тепер він уже не сусід Павлова, а прямий йому начальник. Жуков знає, що німці нападуть і на восьмий день можуть вийти до Барановичів. Крім того Жуков знає, що Павлов зупинити вторгнення не зуміє. Павлов не знає, як треба діяти. Якщо так, прямий обов'язок Жукова - знайти рішення для Павлова. Жуков мав Павлову наказати: дій ось так, так і так, он там копай протитанкові рови, тут став 4-у армію у глуху оборону, з цього рубежу готуй контрудар 6-го мехкорпусу, тут став мінні поля, відводь авіацію з прикордонних аеродромів, вивозь стратегічні запаси подалі від кордонів, проведи евакуацію сімей військовослужбовців у центральні райони країни. Якщо Павлов не здатний командувати, Жуков повинен був поставити перед Сталіном питання про усунення Павлова. Але Жуков чомусь це питання не ставив. Якщо Павлов не здатний командувати, а змістити його неможливо, начальник Генерального штабу Жуков був зобов'язаний зв'язатися прямо з командувачами армій і командирами корпусів і дивізій: у разі нападу, що ви маєте намір робити? Як маюте намір відбиватися? Жуков був зобов'язаний вимагати від усіх підлеглих Павлова шукати рішення. Що буде робити командувач 3-ї армії в разі нападу? А в командувача 10-ї армії яке рішення?

Але Жуков і цього чомусь не робив. На самий крайній випадок Жуков мав подумати про себе. Якщо Павлова розіб'ють, якщо на восьмий день німецькі танки вийдуть до Барановичів, що повинен робити я - начальник Генерального штабу?

Але Жуков чомусь рішення для Павлова не шукав і ніяких наказів йому не віддавав. Вірніше, віддавав накази, але зовсім іншого роду: На провокації не піддаватися! Окопів не копати! В оборону війська не ставити! Кордон оголяти! Війська збирати величезними масами. Аеродроми будувати біля самих кордонів! Авіацію перебазувати до кордону! Стратегічні запаси - туди ж! Сім'ї військовослужбовців з прикордонних районів не вивозити! Питається: а чому, якщо ми готуємося до оборони?

Не будемо сперечатись: у Мінську сидів дурний, ні на що не здатний Павлов. Він не знав, як відбити німецьке вторгнення. Але ж у Москві сидів, високо піднімаючись над Павловом, наймудріший полководець ХХ століття. Але дивна річ: Жуков зумів поставити себе на місце Гітлера і гітлерівських стратегів і передбачити їх задуми, але Жуков забув поставити себе на своє власне місце начальника Генерального штабу і знайти рішення проблеми оборони Білорусії та всього Радянського Союзу.

7.

Генерал армії Павлов не знав, як зупинити удар німецьких танкових клинів на Барановичі, Бобруйськ, Мінськ і Вітебськ. А чи знав Жуков? Якщо Жуков знав, як запобігти розгрому, чому не попросився у Сталіна на посаду командувача Західного особливого військового округу? У Генеральному штабі Жукову все одно робити нічого, Сталін, кажуть, його геніальних порад не слухав, тому треба було сказати: товаришу Сталіне, чую біду! Павлов фронт у Білорусії не втримає, та ви це й самі на грі бачили. А я втримаю! Зніміть Павлова, відправте мене в Білорусію, я ні Гота, ні Ґудеріана не пропущу!

І ось дилема: чи було в принципі можливо зупинити німецькі танки в Білорусії влітку 1941 року? Чи було рішення проблеми? Якщо рішення не було, то Жукову не варто було після війни випинати свою геніальність на тлі нездатності Павлова.

А якщо рішення було, то чому начальник Генерального штабу Г. К. Жуков не повідомив його своєму підлеглому Павлову і своєму прямому начальнику Сталіну?

Жукову не вистачило розуму навіть після війни заднім числом вигадати рішення і повідомити його своїм шанувальникам, мовляв, дурники не знали як захищати Білорусію, а я ж знав, що треба діяти ось так і ось так.

Вся історія воєн і військового мистецтва складається тільки з прикладів двох категорій. Або полководець (король, князь, генерал, адмірал, фельдмаршал) не розгадав задумів противника і за те поплатився розгромом. Або він задум противника передбачив, щось цим задумам протиставив, у результаті отримав блискучу перемогу. Один полководець розумів, що центр його бойового порядку прорвуть, тому позаду своїх дружин зчепив вози ланцюгами. Для стійкості. Щоб не було куди відступати. Інший полководець збагнув, що противник перед бойовими порядками своїх військ викопав ями, прикрив їх хмизом і присипав землею. Щоб у ці ями не попасти, мудрий вождь свої війська утримав від самогубної атаки. Третій полководець, розгадавши задум противника, поставив у сусідньому лісі засадний полк і у вирішальний момент битви вдарив у фланг і тил ворогам.

Але от унікальний випадок історії: геніальний полководець Жуков миттєво розгадав задум супротивника, але геніальності його вистачило лише на це. Ніяких висновків зі своїх пророкувань він не робив. Йому навіть на думку не спало збрехати: мовляв, я Сталіну пропонував відбивати німецьке вторгнення ось так і так. І у своїх мемуарах він обмежився заявами про те, що займався прогнозами. Але кому потрібні пророкування, якщо з них ніхто, починаючи з самого провісника, не робить висновків?

Давайте уявимо таку ситуацію. Перед виходом «Титаніка» в море якийсь штурман зібрав величезну кількість відомостей про морські течії, про шляхи айсбергів в океані, останні повідомлення очевидців про розміщення айсбергів у даний момент, вивчив льодову обстановку і провів дуже складні розрахунки. І стає йому зрозуміло, що якщо йти ось таким курсом з такою-то швидкістю, то якраз в ніч на 14 квітня «Титанік» дряпне айсберг ось у цій точці океану. Штурмана всі хвалять за наймудріші передбачення і тут же призначають капітаном «Титаніка». І ось він на повній швидкості жене свій корабель крізь чорну ніч і в тій самій точці, де передбачив, врізається таки в той самий айсберг. І радісно оголошує: все сталося так, як я передбачав! І захоплений світ аплодує геніальному провіснику.

Ось саме в такому становищі опинився казкар Жуков. Своїм хвастощами він сам себе загнав у дурне становище. Якби Жуков був розумною людиною, то його розповідь повинна виглядати так: я розрахував, що німці на восьмий день вийдуть до Барановичів. І вони туди вийшли! І там вони потрапили в пастку, яку я їм підлаштував!

Але розповідає Жуков ось що: я все розумів, я передбачив катастрофу, мене призначили начальником Генерального штабу, і за п'ять місяців я не зробив НІЧОГО для запобіганню своїх власних прогнозів. І катастрофа таки трапилася! Точно відповідно до моїх пророцтв!

І світ аплодує стратегічному провіснику. І тисячі жуковських шанувальників хусточками витирають сльози розчулення: геній, чистий геній! Як сказав, так і вийшло!

* * *

А ми знову перед вибором.

Або Жуков хвалько, він бреше про свої передбачення.

Або він ворог народу: знав, де і як німці будуть діяти, але не зробив нічого, щоб їм перешкодити.

Розділ 11

ДІЯТИ ПО-БОЙОВОМУ!

Відбиток особистості Жукова, його таланту полководця лежить на ході та результаті найважливіших стратегічних операцій Радянських Збройних Сил.

Генерал армії А. М. Майоров. ВИЖ. 1986. № 12. стор. 40

1.

Не боюся повторити: штаб - це мозок. Удар по штабі, це - ковадлом по черепу. Щоб позбавити противника приємної можливості бити ломом або розвідним ключем по вашій голові, ви зобов'язані свій штаб заховати і захистити. Противник не повинен знати хто, де й коли приймає рішення, в чому вони полягають, коли і як передаються виконавцям.

Прийнято вважати, що робота начальника штабу зводиться до добування, збирання, вивчення, обробки, відображення, аналізу та оцінки обстановки, підготовки рішень, наказів, планування бойових дій, організації взаємодії, контролю за виконанням. Це так. Але це не все. І це навіть не головне. Ви можете придумати геніальні плани, але до військ вони не дійдуть. Яка користь від такої геніальності? Тому перед тим, як приймати рішення, треба створити систему управління, тобто місця, де ви будете рішення приймати, і канали зв'язку, за якими прийняті рішення будуть передаватися виконавцям. Простіше кажучи, перш, ніж думати над тим, вправо кермувати чи вліво, треба мати на руках кермове колесо. Робота начальника будь-якого штабу повинна починатися не з прийняття мудрих рішень і віддачі геніальних наказів, а зі створення системи управління військами. Ця система повинна бути стійкою, невразливою, потайливою. Це перша турбота начальника будь-якого штабу, від батальйону і вище. Начальник будь-якого штабу особисто відповідає за обладнання, маскування, охорону і оборону командного пункту та вузла зв'язку.

Маючи це на увазі, повернемося до превеликого полководця ХХ століття Георгія Костянтиновича Жукова, який 13 січня 1941 року був призначений на пост начальника Генерального штабу РСЧА.

Якщо ви водій, якщо ви отримали від попередника старий самоскид, то насамперед цікавитеся: чи є в ньому місце для водія? Чи є кермо, важелі й педалі? Смію припустити, що, отримавши призначення в Генеральний штаб, великий стратег Жуков насамперед запитав: а де буде моє робоче місце в разі війни? Де той підземний командний пункт, в якому я буду перебувати в останні години світу, в перші і всі наступні миті, дні і роки війни? Не зі свого ж високого кабінету я буду керувати війною! Де вони, заховані від ворожих очей і надійно захищені бункери для моїх помічників, для операторів, розвідників, шифрувальників, зв'язківців і всієї іншої штабної братії?

Командний пункт Генерального штабу повинен бути прикритий, захищений, і від ворожого погляду захований. Отже, де ж підземні бетонні каземати для Генерального штабу і його видатного начальника?

Я припустив, що великий стратег такі питання задав. Але моє припущення виявилося помилковим. Великий стратег таких питань не поставив. Жуков не цікавився, звідки і як він буде керувати відбиттям гітлерівської навали. Він сидів у Генеральному штабі день, два, тиждень, місяць, п'ять місяців. Він ніяк не міг збагнути, що Червоною Армією все ж треба буде якось управляти в ході війни, а для цього треба створювати систему управління. Починати треба з командного пункту Генерального штабу. Одночасно треба вимагати від командувачів військових округів, флотів, армій і флотилій, щоб вони теж побудували, обладнали й замаскували свої командні пункти. Систему командних пунктів треба об'єднати вузлами і лініями зв'язку, які теж повинні бути добре прикриті від будь-якої небезпеки, захищені і заховані.

2.

У Червоній Армії існувала чудово налагоджена система управління бойовими діями в ході загарбницької війни на чужій території. Для наступальної війни були підготовлені командні пункти в поїздах. Ці командні пункти можна було рішуче і швидко переміщати слідом за військами. Для цих рухомих командних пунктів уже в мирний час поблизу державних кордонів були підготовлені укриття з виходами підземних кабелів урядового зв'язку. Були також створені поїзди зв'язку, які могли розгортати вузли стратегічної системи зв'язку в районах розташування поїздів управління. Для захисту рухомих командних пунктів та поїздів зв'язку були сформовані дивізіони, як звичайних бронепоїздів з танковим озброєнням, так і дивізіони зенітних бронепоїздів.

А для війни оборонної не було зроблено нічого. Система управління бойовими діями Червоною Армією в оборонній війні геть відсутня.

Сам Жуков ситуацію описує так. «При вивченні навесні 1941 року стану справ з'ясувалося, що в Генерального штабу, так само як і в наркома оборони і командувачів видів і родів військ, не підготовлені на випадок війни командні пункти, звідки можна було б здійснювати управління збройними силами, швидко передавати у війська директиви Ставки, отримувати та обробляти донесення від військ. У передвоєнні роки час на будівництво командних пунктів було згаяний». (Спогади та роздуми. Стор. 218-219)

Коли мова йде про перемоги, то великий полководець каже: я припустив, я передбачав, я знав, я вирішив, я зажадав, я наполіг, я відстояв. А коли мова заходить про прорахунки і помилки, про злочинну недбалість, той же стратегічний геній використовує невизначену форму: кимось неживим і безтілесним було згаяно час на будівництво командних пунктів. Червона Армія не мала системи управління військами на випадок оборонної війни, і в цьому, зрозуміло, хтось винен, але тільки не начальник Генерального штабу генерал армії Жуков, який персонально за систему управління відповідав.

Чи винні попередники Жукова? Безсумнівно. Але ми їх не зараховуємо ні до геніїв, ні до святих. А тут майже святий стратег був призначений начальником Генерального штабу 13 січня 1941 року, але тільки навесні він зрозумів, що в нього немає ні місця водія, ні керма, ні важелів, ні педалей.

Якщо великий стратегічний геній зрозумів навесні 1941 року, що Генеральний штаб не має командного пункту на випадок оборонної війни, то, припускаємо ми, зазначений геній тут же розпорядився командний пункт побудувати. Та де. Ми з вами знову помилилися. Це нам легко міркувати: немає командного пункту, отже, його треба зводити. А в геніїв усе не так. Перш ніж зробити якісь дії, їм треба думати, думати і думати. Тижнями і місяцями.

Жукову підлеглі нагадували: треба будувати КП! А Жуков забороняв. Підлеглі вимагали, а Жуков знову забороняв. І вже не просто, а категорично.

Маршал Радянського Союзу А. М. Василевський у 1941 році був генерал-майором в Оперативному управлінні Генерального штабу. Не називаючи нікого на ім’я (але ми ж знаємо, хто персонально відповідає за командний пункт Генерального штабу), Василевський ситуацію, що склалася описує так: «Незважаючи на всі наші наполягання, до війни нам не дозволили навіть організувати підземний командний пункт, підземне робоче приміщення. Тільки в перший день війни, приблизно в той же час, коли почалася мобілізація, а мобілізація - як не дивно це звучить, - була оголошена о чотирнадцятій годині двадцять другого червня, тобто через 12 годин після початку війни, в цей час у дворі 1 -го Будинку Наркомату оборони почали колупати землю, копати притулок.» («Знамя» 1988 № 5. Стор. 90)

У січні 1941 року геніальний Жуков прийшов в Генеральний штаб. Навесні, він зрозумів, що немає командного пункту. Але поки війна не почалася, він створенням, розвитком і вдосконаленням системи управління збройними силами не займався, тобто він не виконував своїх прямих службових обов'язків.

3.

Одночасно зі створенням системи управління Червоною Армією, Жукову треба було готувати плани оборонної війни. Планів не треба було багато. Слід було накидати на карті загальний задум: що ми маємо намір робити в разі нападу противника. Потім - розподілити бойові завдання: хто і що повинен робити в разі нападу противника і безпосередньо перед цим нападом.

Якби Червона Армія готувалася до оборонної війні, то кожному командиру, від командувача округу і нижче, слід було тільки вказати бойове завдання, сказати, ЩО треба робити. А на питання ЯК, кожен командир і його штаб повинні були шукати свої відповіді. Кожен командир і його штаб повинні були самі складати плани оборони.

Проте Червона Армія готувалася не до оборонної війни на своїй території, а до якоїсь іншої війни. Тому всім командирам і всім штабам заборонили складати будь-які плани на випадок війни. Все в свої руки взяв начальник Генерального штабу генерал армії Жуков. Генеральному штабу під керівництвом Жукова довелося складати плани не тільки для вищого керівництва, а й для всіх нижчих ешелонів командної структури.

У разі війни, прикордонні військові округи перетворювались у фронти. Кожен фронт - це група армій. Генеральний штаб готував докладні плани бойових дій для кожного фронту, кожної армії, корпусу, дивізії, полку. Всі ці плани упаковували в так звані «червоні пакети». Кожен командир, від полку і вище, у своєму сейфі мав «червоний пакет», але не мав уявлення, що в ньому міститься.

У разі небезпеки з Генерального штабу повинен був надійти наказ на розкриття пакетів. Отримавши наказ, кожен командир повинен був розкрити «червоний пакет» і діяти відповідно до вказівок, які в ньому містилися.

Була виконана величезна робота по складанню планів. Однак дії Червоної армії 22 червня 1941 року - це різнобій і повна анархія. Створюється враження, що всі, від рядових солдатів до Жукова і Сталіна, не знали, що кому належить робити.

Так чи були в Червоної Армії плани війни? Плани були. Маршал Радянського Союзу А. М. Василевський пояснює: «Зрозуміло, оперативні плани були, і досить докладно розроблені, точно так само, як і мобілізаційні плани. Мобілізаційні плани були доведені до кожної частини, буквально, включаючи найдругорядніші тилові частини, на кшталт якихось тилових складів і господарських команд... Біда не у відсутності у нас оперативних планів, а в неможливості їх виконати в тій обстановці, яка склалася». («Знамя» 1988 № 5 стор.82.)

Якщо вірити Василевському або будь-якому нашому полководцеві й академіку, то виходить ось що. Найбільший стратег ХХ століття Г. К. Жуков склав плани відбиття агресії. Плани були воістину чудовими. Але в цих планів був зовсім невеликий недолік: у разі агресії їх було неможливо виконати.

Уявіть собі найкращого в світі фахівця з гасіння пожеж. Він склав неймовірний за красою і вишуканістю план гасіння пожежі у вашому домі. Всім цей план добрий, але в нього - зовсім невелика вада: в разі пожежі від цього плану немає користі. А в іншому цей документ - зразок для наслідування і предмет заздрощів для сусідів.

Саме такий план захисту Батьківщини склав Жуков. Але ж це анекдот з розряду «Навмисно не придумаєш». Треба мати воістину неземний талант і феноменальні здібності, щоб придумати такий план оборони країни, який не можна використовувати для оборони країни. І нас розриває цікавість: покажіть же нам цей план! Але нам відповідають: план Жукова - це найбільша державна таємниця Радянського Союзу. На це ми м'яко заперечуємо: зігнив ваш Радянський Союз і завалився. Нічого, відповідають зберігачі таємниць, а план все одно нікому показувати не можна.

Ситуація стає зовсім смішною, якщо згадати розповіді самого Жукова про те, як у січні 1941 року він подумки передбачив весь німецький план «Барбароса». Буває ж таке: наш стратегічний геній з відстані в півтори тисячі кілометрів бачив наскрізь усі німецькі штаби, всі їхні сейфи та документи, які в них містилися. А потім, ґрунтуючись на результатах свого ясновидіння, той же геній склав свої власні плани, які виявилися абсолютно непридатними для протидії німецькому вторгненню.

4.

Сам Жуков знав, що його план відбиття агресії годиться для будь-якого вживання, для будь-якого розвитку подій, але не годиться для застосування за прямим призначенням. Тому Жуков навіть не намагався ввести свій план оборони держави в дію. Читайте мемуари Жукова. Він розповідає, що відчував наближення війни. Коли так, вводи в дію свій геніальний план, накажи всім командирам розкрити «червоні пакети»! Але Жуков не поспішав.

Ось розповідь Жукова: «І ось зрозумійте наш із Тимошенко стан. З одного боку тривога гризла душі, тому що бачили за доповідями з округів, що противник займає вихідне положення для вторгнення, а наші війська через завзятість Сталіна не приведені в готовність, з іншого ж - зберігалася все ще, нехай і невелика, віра у здатність Сталіна уникнути війни в 1941 році. В такому стані ми перебували до вечора 21 червня, поки повідомлення німецьких перебіжчиків остаточно не розвіяли цю ілюзію» (ВИЖ 1995 № 3 стор 41)

Отже, увечері 21 червня 1941 року в Жукова більше немає ілюзій. Він розуміє: це війна! Але чому не вводить в дію свій геніальний план?

І ось із кордону каскадом пішли повідомлення: ворог бомбить аеродроми, артилерія противника відкрила ураганний вогонь, підводні човни мінують підходи до наших портів і баз, диверсійні групи противника захоплюють прикордонні мости, по цих мостах на нашу територію лавиною йдуть танки! Що ж повинен робити Жуков, отримуючи такі повідомлення? Ясна річ: вводити в дію план відбиття агресії! Але він вперто цього не робить. Жуков описав безпорадного розгубленого нетямущого Сталіна і себе спокійного, розважливого, тверезомислячого. Якщо справа саме так і була, то в перші хвилини війни Жуков мав заспокоїти товариша Сталіна: у нас є план війни! Його просто треба ввести в дію!

Цікаво, що й через чверть століття, коли геніальний полководець творив свій безсмертний шедевр, він навіть не намагався виправдовуватися й валити провину на Сталіна: я, мовляв, мав план оборони країни та хотів його ввести в дію, але мені завадив Сталін. Але немає таких виправдань, як немає в Жукова й ніяких згадок про існування плану війни. Начальник Генерального штабу в момент початку війни або зовсім виявився без планів або просто забув, що вони у нього є.

В момент початку війни Жуков не згадав про свої плани, але він про плани війни не згадав і через десятиліття після війни, коли працював над своїм епохальним шедевром.

Опубліковані тисячі книжок і статей учасників тих подій, і жоден маршал, жоден генерал або адмірал, жоден офіцер, жоден історик-дослідник не повідомив про те, що Жуков або хтось ще наказав ввести в дію заздалегідь розроблені плани й діяти відповідно до інструкцій, які зберігалися в «червоних пакетах».

Жоден командувач фронту, флоту, армії, флотилії, жоден командир корпусу, дивізії, бригади чи полку НІКОЛИ не отримував наказу на розтин «червоного пакета».

5.

У «Криголамі» я писав, що планів відбиття агресії не було, зате існував план раптового нападу на Німеччину і захоплення Європи. Кодова назва операції - «Гроза». План був детально відпрацьований. Він повинен був вводитися в дію негайно після того, як командувачі фронтів і армій отримували короткий сигнал: «ГРОЗА».

Чи існував план «Гроза»? Чи був встановлений такий сигнал? Чи це мої фантазії?

Заперечувати існування такого сигналу Міністерство оборони Росії не може. Однак цим сигналом дали інше пояснення. «Сигнал "Гроза" був дійсно встановлений. Але означав він зовсім інше. За ним командири дивізій армій прикриття повинні були розкрити "червоні пакети". В останніх містилися накази із зазначенням заходів зайняття бойових позицій для відбиття атак противника в разі агресії.» («Красная Звезда» 30 липня 1993)

Якщо ми повіримо поясненням Міністерства оборони Росії, то потрапимо в глухий кут. Виходить дивна картина. Кожен командир мав «червоний пакет», і був встановлений сигнал «Гроза», який наказував командирам розкрити «червоні пакети». І от питання: коли сигнал «Гроза» був переданий військам? Коли великий Жуков цим сигналом увів у дію плани війни? Відповідь: ніколи.

Ключ від усіх планів - у Жукова. Варто Жукову дати сигнал, і тоді кожен командир розкриє «червоний пакет», і всі будуть діяти узгоджено з єдиним заздалегідь розробленим планом. Але Жуков сигналу не дав. «Червоні пакети» так і залишились у сейфах. А кожен командир діяв на свій розсуд. Природно, що вийшов різнобій, який привів до найграндіознішого розгрому у світовій історії. Розгром 1941 року спричинив за собою багато наслідків, включаючи і крах Радянського Союзу.

Офіційна кремлівська пропаганда перекинула самоскиди блювотини на командний склад Червоної Армії. Нині світу навіяно, що командири Червоної Армії були боязкі, дурні й ледачі. За наказом Міністерства оборони Росії якийсь вчений муж з університету Тель-Авіва навіть провів спеціальне дослідження, і з науковою точністю обчислив у відсотках кількість ідіотів серед командирів Червоної Армії.

Але давайте спробуємо поставити себе на місце тих нещасних червоних командирів. Давайте спробуємо подивитися на світ з під козирків їх кашкетів. Командирам радянських полків, бригад, дивізій, корпусів, командувачам армій і фронтів категорично заборонялося розробляти будь-які плани на випадок війни. За всіх думав Жуков. Плани війни поступали з Генерального штабу, зберігалися в опечатаних пакетах як найбільша державна таємниця. Що там Жуков запланував, знати до початку війни не належало. І ось війна. Свого плану у вас немає. І не з вашої вини. На розтин «червоного пакета» потрібен дозвіл того ж Жукова. Але дозволу теж немає. За самовільний розтин пакета вас знищать. У такому ж становищі - вся Червона Армія. Сотні тисяч командирів не мають жодних планів і гинуть дарма. Змовитися про спільні дії тисячі командирів не мають ні часу, ні можливості, та вони й не мають права цього робити. Для того, щоб організувати спільні дії всієї армії існує Генеральний штаб. Але він своє завдання не виконав, тому найкращі командири, кращі штаби і бойові частини Червоної Армії безглуздо загинули на кордоні. І ось після смерті, всіх цих командирів обливають брудом, називають дурнями і обчислюють процент ідіотів у їх рядах.

Жуков зі злого наміру, з дурості або з переляку ЗАБУВ віддати наказ на розкриття пакетів. Тим самим Жуков залишив Червону Армію без планів, отже, підставив її під розгром. І ось його називають генієм. Навіть орден Жукова заснували для таких же, як він, геніїв, для тих, хто не здатний справлятися з найпростішими обов'язками у критичній обстановці.

6.

Без дисципліни немає армії. Дисципліна, це фундамент і сталевий каркас збройних сил. Дисципліна армійська буває сліпою. На війні дуже часто сліпа дисципліна виправдана. Ви полководець, ви не маєте права розкрити свій задум. Тому десятки, сотні тисяч, а то і мільйони людей змушені виконувати ваші накази, не розуміючи їхнього змісту. Ви просто віддаєте розпорядження, що треба зробити, не пояснюючи чому.

Однак дисципліна стає самогубною, якщо військам віддають безглузді накази.

Начальник Генерального штабу генерал армії Жуков перед війною віддав досить наказів, які повністю паралізували Червону Армію: літаків противника не збивати! Патрони і снаряди у передових полків і дивізій вилучити! Щоб не було випадкової артилерійської стрільби, замки з гармат зняти і здати на склади! Прикордонні мости розміновувати! На провокації не піддаватися! За спроби стріляти по німецьких літаках-порушниках усіх винних судити судом військового трибуналу!

За виконанням наказів Жукова дуже пильно стежили товариші з НКВС і НКДБ. У березні 1941 року (коли Жуков вже був начальником Генерального штабу) все керівництво флоту ледве не пішло під розстріл за те, що флотські зенітники відкривали вогонь по німецьких літаках-порушниках. Жуков не зробив нічого, щоб виправдати флотських командирів і скасувати наказ літаків-порушників не збивати. Навпаки, товариші з НКВС висунули звинувачення керівництву флоту не за своєю ініціативою, а за запискою Жукова, який вимагав покарати всіх, хто стріляє без наказу. Після війни свою поведінку Жуков пояснював вельми дивним чином: ми боялися спровокувати війну, не хотіли давати Гітлеру приводу для нападу. Ну і що з цього вийшло? Ви не давали Гітлеру приводу, хіба це могло його втримати? Хіба втримало?

Червона Армія була змушена сліпо коритися наказам Жукова. Але де межа між провокацією і війною? Ви - командир авіаційного полку. Бомблять ваш аеродром. Якби ви знали, що всі аеродроми бомблять, тоді ясно: війна. Але вам цього знати не дано. В даний момент ви бачите тільки свій аеродром і тільки сто своїх палаючих літаків. І кожен з мільйонів солдатів і офіцерів на кордоні міг бачити тільки свій малий шматочок дійсності. Що це? Провокація? Чи вже не провокація? Ви почнете стріляти, а раптом потім з'ясується, що тільки на вашій ділянці противник зробив провокаційні дії. Що з вами зробить Жуков і кати з НКВС?

Накази великого Жукова і військова дисципліна вимагали від військ на провокації не піддаватися. Вся армія виконувала наказ. Вся армія на провокації не піддавалася. 22 червня передові дивізії без бою здавали прикордонні мости, аби виконати наказ стратегічного генія і не піддатися на провокацію. Ох, дурні, обурюємося ми, не могли збагнути, що війна почалася!

Ми обурюємося діями солдатів, які виконували наказ Жукова, але чомусь не обурюємося діями Жукова, який ці накази віддавав.

Але невже солдатам на кордоні було неясно, що це війна? Так, їм було неясно. У них - наказ. Ніякої іншої інформації до роздумів вони не мали. Давайте всіх їх вважати ідіотами. А в Генеральному штабі сидів великий стратег, він володів всією інформацією, вже ввечері 21 червня він знав, що зараз почнеться війна. За його власними словами, в нього розсіялися останні ілюзії. Але він чомусь не вводив у дію свій план війни. Давайте його вважати видатним мислителем.

7.

Чи думав сам Жуков, що особисто він буде робити на початку війни? Можливо, і думав. Але нічого не придумав. Усі дії Жукова в перші хвилини, години і дні війни - це експромт. Це дії, які раніше не планувались і навіть не обдумувались.

До німецького нападу Жуков засипав армію заборонами на застосування зброї. Навіть 22 червня 1941 року о 0 годині 25 хвилин військам була передана Директива № 1: «Завдання наших військ, - не піддаватися ні на які провокаційні дії...» Директива була підписана маршалом Тимошенком і генералом армії Жуковом. Вона завершувалася категоричною вимогою: «Жодних інших заходів без особливого розпорядження не проводити».

Перевірено віковим досвідом: краще прикидатися дурнем, ніж прикидатися розумним. Маршал Радянського Союзу С. К. Тимошенко ніколи не заявляв, що увечері 21 червня 1941 року він нібито зрозумів, що війни не уникнути. Тому до маршала Тимошенка претензій немає.

А Жуков постійно прикидався розумною людиною, тому з завидною постійністю потрапляв у безглузде становище. Він сам заявив, що нібито ввечері 21 червня всі ілюзії розвіялись, і він нібито зрозумів: це війна! Визнання Жукова опубліковане в офіційному органі Міністерства оборони Росії - «Військово-історичному журналі». І ось, зміркувавши увечері 21 червня 1941 року, що починається війна, Жуков о 0 годині 25 хвилин 22 червня віддає наказ військам на провокації не піддаватись і ніяких заходів не проводити.

Стала б розумна людина таке розповідати? Адже якщо зіставити дві заяви Жукова, і якщо їм повірити, то великого стратега слід повісити на площі догори ногами за шкідництво, за свідоме винищення своєї власної армії, за сприяння ворогові та зраду Батьківщині. Стала б розумна людина віддавати наказ військам не піддаватися на провокації, ПІСЛЯ того, як зрозуміла, що мова йде не про провокації, а про напад противника?

Директиву № 1 передали у штаби військових округів, там її розшифрували і на її основі почали писати вказівки штабам армій. Зашифрували, відправили. У штабах армій отримали, розшифрували, прочитали і почали складати вказівки штабам корпусів... Коли наймудріші вказівки Жукова дійшли до військ, уже давно горіли аеродроми, рвалися склади з боєприпасами, густо диміли сховища нафти, німецькі танки душили передові радянські дивізії, а нашим військам оголошували категоричні вимоги видатного полководця ХХ століття: не піддаватися на провокації! Ніяких заходів без особливого розпорядження не проводити!

Директива № 1 була по суті смертним вироком Червоній Армії: не чинити опір, коли в тебе стріляють!

Генерал, який підписав цей маячний документ, якби був у нього розум, повинен був прикидатися дурником: так, я таке підписав, бо обстановки не розумів. Але наш стратег вирішив прикидатися розумним: я першим зрозумів, що це війна! Я це зрозумів ще ввечері 21 червня, а дурний Сталін навіть 22 червня відмовлявся ситуацію розуміти...

Жукову вірити не можна.

Але якщо ми Жукову повіримо, тоді виникає багато запитань. Жуков зрозумів: це не провокація, а війна, і ПІСЛЯ ЦЬОГО віддав військам наказ на провокації не піддаватися. Навіщо? Він - ворог народу? Шкідник? Він був завербований гітлерівцями і за їх наказом підставив Червону Армію під розгром? Чи він здійснював злочини за власною ініціативою? Навіщо він цю гидоту вчинив? Через любов до Гітлера? Через ненависть до свого народу? Якщо повірити розповідям Жукова, тоді виникають питання і до наших вождів. Ви знали, що Жуков віддав злочинний наказ, який погубив Червону Армію. Зробив це він не з дурості, а навмисно. Чому ж ви його прославляєте? Ви теж є ворогами народу і шкідниками? Щоб не нарватися на такі звинувачення, нашим вождям і всім нам краще не сприймати всерйоз вигадки Жукова.

Нам описують боягузливого Сталіна, який нічого не робив у момент початку війни, і мудрого Жукова, який слав директиви військам. А про мене, краще нічого не робити, ніж слати ТАКІ директиви.

8.

Жуков повинен був або подібних наказів не віддавати, або створити таку систему управління, яка дозволяла б у момент початку війни, а ще краще - до її початку, всі раніше накладені обмеження на застосування зброї скасувати. Треба було придумати якийсь сигнал, який можна було б довести відразу до всіх військ.

Будь-яка армія вступає в оборонну війну без усяких наказів, точно як вартовий на посту відбиває напад, не чекаючи ніяких додаткових розпоряджень, директив або сигналів. Але Жуков суворо наказав у бій не вступати, вогню не відкривати. Раз ввів такі заборони, мусиш придумати одне коротке звучне слово: «Заслін», «Сапфір», «Тайга» і заздалегідь обумовити їх значення. Нехай підлеглі знають: якщо таке слово передав начальник Генерального штабу, отже, всі заборони скасовуються. Цей сигнал дозволяє вести бій. Він означає: ВІЙНА!

Але Начальник Генерального штабу генерал армії Жуков рік тому публічно плакав про прийдешні жертви. З того моменту він «усе своє життя присвятив прийдешній війні». П'ять місяців сидячи в кріслі начальника Генерального штабу, думав про війну, але не придумав короткого слова на випадок, якщо буде потрібно оповістити країну й армію про початок війни.

Понад те, що Жуков залишив усю армію без усяких планів, але він ще НАКЛАВ ЗАБОРОНУ НА ВЕДЕННЯ БОЙОВИХ ДІЙ. Але й цього замало. В момент початку війни Жуков ЗАБУВ зняти накладені ним заборони. А розгром 1941 року він пояснив тим, що «ворог був сильніший», що «війська були нестійкими, вони впадали в паніку і втікали». Жуков постійно розповідав про дурного і боягузливого Сталіна. Рано вранці 22 червня 1941 року Сталін не вірив, що почалася війна. А мудрий Жуков розумів: це війна. Якщо ти розумієш, дзвони на сполох! Тисни на всі кнопки! Зривай пломби на важелях! Вмикай сирени! По всіх каналах жени шифровки командувачам фронтів і армій і кричи в телефон відкритим текстом, щоб розкривали «червоні пакети». Передай своє розуміння обстановки підлеглим! Вони, дурні, не розуміють, що почалася війна, але ти ж геній! Розкажи ж їм, що мир закінчився!

Але Жуков не робить нічого. Так поясніть же мені, кому потрібна мудрість Жукова, якщо ця мудрість не виходить за стіни кремлівського кабінету? Що толку від такої мудрості? Яка користь, якщо Жуков усе розуміє і все знає, але військам свого знання й розуміння обстановки не повідомляє?

Обов'язок командувачів фронтів, флотів, армій, флотилій, командирів корпусів, дивізій, бригад, полків, батальйонів, рот і взводів - командувати своїми військами, відбивати удари супротивника. Але вони не виконують своїх обов'язків, бо пов'язані наказами вогню не відкривати. А обов'язок Жукова - оповістити війська про початок війни. У своїх діях Жуков не пов'язаний нічим. Так чому він не виконує свої обов'язки?

Сам Жуков описав ці перші хвилини й години війни. Ось до кабінету Сталіна входить Молотов і заявляє, що мав зустріч з німецьким послом, і той передав офіційні документи німецького уряду про оголошення війни Радянському Союзу. Жуков описує реакцію Сталіна на це повідомлення, але чомусь не описує свою власну реакцію. Сам Жуков нібито давно знає, що війна почалась, ось ще й Молотов приніс офіційне підтвердження. Реакція Жукова на слова Молотова повинна бути однозначною й миттєвою. Кожна секунда зволікання означає все нові захоплені противником мости, склади зброї і боєприпасів. Кожна хвилина зволікання - це нові кілометри, намотані на гусениці танків Гота, Ґудеріана, Манштайна. Щогодини зволікання означає нові сотні згорілих на аеродромах літаків, нові сотні тон безглуздо пролитої крові. Тому, почувши офіційне підтвердження Молотова про те, що війна оголошена, Жуков мав хапати трубку телефону і кричати в усі адреси: ВІЙНА! ВІЙНА! ВІЙНА!

Але мудрий Жуков ходить по кабінету, говорить розумні слова, але нічого не повідомляє військам, які не мають жодних вказівок, крім категоричних вимог ніяких заходів не проводити.

Не маючи вказівок Москви, командувач Західного фронту генерал армії Павлов на свій страх і ризик, о 5 годині 25 хвилин віддає наказ: «Зважаючи на позначені з боку німців масові військові дії наказую підняти війська та діяти по-бойовому».

Що це означає: діяти по-бойовому? Наступати? Оборонятися? Відходити? Або ось конкретна ситуація: прикордонний міст. Наказано діяти по-бойовому. Це означає, прикордонний міст утримувати? Або підірвати його? Або по ньому рушити на територію противника розвідувальні батальйони танкових дивізій?

Наказ діяти по-бойовому, означав, що кожен може діяти, як вважатиме за потрібне. І вийшов повний різнобій. Кожен командир віддавав свої власні накази, поняття не маючи, що роблять сусіди: наступають, обороняються, втікають або ховаються в лісах. Така ситуація називається страшним терміном: втрата управління.

Це відбувалося не тільки в Західному особливому військовому окрузі, а й у всіх інших.

Одні війська за наказами своїх командирів або без наказів відходили.

Інші стали у глуху оборону. Серед них 99-та стрілецька дивізія, яку генерал-майор А. А. Власов перед війною зробив кращою дивізією Червоної Армії. Власовці стояли на смерть, захищаючи свою батьківщину. До речі, в ході війни 99-та стрілецька дивізія першою в Червоній Армії була нагороджена бойовим орденом. Це трапилося 22 липня 1941 року.

Треті перейшли в рішучий наступ. Наприклад, бойові кораблі Дунайської флотилії висадили потужний десант на румунських берегах і поставили червоні прапори звільнення на всіх дзвіницях.

Все це разом називається хаосом. Нічого доброго з цього вийти не могло. І не вийшло.

Над наказом генерала Павлова «діяти по-бойовому» нас привчили зубоскалити: дурник віддав наказ, який кожен міг трактувати як завгодно. Але ми над Павловом сміятися не будемо. Павлов виявив ініціативу. Павлов, порушивши вказівки та директиви Жукова, наказав на провокації піддаватися! Генерал армії Павлов Дмитро Григорович, не маючи на те повноважень, не знаючи, що Німеччина оголосила війну Радянському Союзу, по суті самостійно оголосив війну Німеччині. У своєму наказі командувач Західного фронту генерал армії Павлов сказав головне: це війна! Воюйте, хто як знає. Я дозволяю ВОЮВАТИ!

Що він ще міг наказати? Наступати? Але, можливо, інші фронти відступають. Відступати? Але, можливо, інші фронти обороняються. Не знаючи обстановки на інших фронтах і не маючи вказівок Москви, Павлов просто дозволив своїм військам воювати, не вказуючи конкретно, кому і що робити.

Можна скільки завгодно сміятися над Павловом і його наказом, але давайте пам'ятати, що геніальний Жуков сидів у Москві, знав, що війна почалася, але взагалі ніяких наказів не віддавав. Останнє, що від нього чули: Не піддаватися на провокації!

Уявіть себе командиром дивізії на самому кордоні. Є дві вказівки. Одна від Жукова не реагувати на дії німецької армії, яка душить гусеницями ваших солдатів, засипає їх снарядами і бомбами. Інша вказівка від Павлова: діяти по-бойовому! Яку з цих вказівок ви, командир дивізії, вважаєте злочинною? Автора-мерзотника якої з цих вказівок ви б пристрелили як скаженого пса?

9.

Чим же в ці хвилини та години зайнятий наш великий стратег Жуков?

Він пише директиву з вказівками, що військам слід робити. І це ганьба.

Інструктувати командувачів військових округів і армій, командирів корпусів, дивізій, бригад і полків треба було до війни. А в момент її початку треба лише передати виконавцям «півняче слово». У будь-якому підрозділі, частини, з'єднання дії в надзвичайних обставинах завжди відпрацьовуються заздалегідь. Коли надзвичайна ситуація виникла, командир віддає зовсім короткі накази: «До зброї!» «До бою!» А вже кожен знати зобов'язаний, що йому належить робити. Так прийнято скрізь, на всіх рівнях, від взводу починаючи. Але тільки не в Жукова.

Навіщо Жуков пише директиву? Адже кожен радянський командир уже тримає в руках «червоний пакет», не сміючи його розкрити. Потрібно тільки дати дозвіл. Але Жуков дозволу не дає. Він складає нові інструкції. 1 січня 1941 року він кинув погляд на карту і тут же передбачив німецький план війни. Потім майже півроку він складав якісь плани, які в разі нападу противника використовувати не можна. І ось 22 червня завдано раптового удару, і великий стратег вирішив написати директиву військам. Він вирішив пояснити командувачам фронтів і армій, що ж їм належить робити в разі нападу, який уже відбувся.

У своїй книжці Жуков повідомляє. «О 7 годині 15 хвилин 22 червня директива наркома оборони № 2 була передана в округи. Але за співвідношенням сил і сформованою обстановкою вона виявилася явно нереальною, а тому й не була втілена в життя ». (Спогади та роздуми. Стор. 248)

Можна було написати: директиву № 2. Але Жуков уточнює: директива наркома оборони № 2. Цим жестом Жуков знімає з себе відповідальність і ввічливо перекладає її на наркома оборони Маршала Радянського Союзу С. К. Тимошенка. Але кожен знає, що будь-яка директива наркома готується начальником Генерального штабу. В даному випадку директива не тільки підписана Жуковом, а й написана його власною рукою.

Дивує й те, що текст найпершого документа війни, який до того ж був написаний власною рукою великого стратега, чомусь у мемуарах Жукова не наводиться. Ми тільки дізнаємося, що директива ця була нереальною і нездійсненною, тобто дурною.

* * *

Нам постійно нагадують, що «відпечаток особистості Жукова, його таланту полководця лежить на ході та результаті найважливіших стратегічних операцій Радянських Збройних Сил». Ось це вірно. Відбиток особистості Жукова і його великого таланту полководця лежить на розгромі Червоної Армії в червні 1941 року. І цей відбиаток незмивний.

Розділ 12

НА РОЖЕН!

План відбиття фашистської агресії носив контрнаступальний характер. В основі підготовки початкових операцій лежала ідея потужного удару з подальшим переходом у рішучий наступ по всьому фронту. Цьому задуму була підпорядкована і вся система стратегічного розгортання Збройних сил. Ведення стратегічної оборони й інші варіанти дій практично не відпрацьовувалися.

Міністр оборони СРСР Маршал Радянського Союзу Д. Т. Язов. Військово-історичний журнал. 1991 № 5 стор 13

1.

Жуков повідомляє, що 22 червня 1941 року о 7 годині 15 хвилин Директива № 2 була передана у військові округи.

Великий геній помилився.

«Військово-історичний журнал» (1991 № 4) опублікував факсимільну копію «Директиви № 2», яку Жуков писав зранку 22 червня 1941 року. Це брудний, весь покреслений папірець, пописаний нерозбірливим почерком. У ньому безліч поправок. Насамперед, документ повинен мати гриф таємності. Жуков пише: «Шифром». Закреслює. Пише «Таємно». Далі йде список адрес розсилання: «Військовим радам ЛВО, Північно...» Тут же недописане слово «Північно» Жуков закреслює. Натомість пише: «ПрибОВО, ЗахОВО, КОВО, ОдВО».

За цим ховається ось що: для нападу на Німеччину, Угорщину й Румунію війська Прибалтійського, Західного та Київського особливих військових округів уже в мирний час були таємно перетворені відповідно в Північно-Західний, Західний і Південно-Західний фронти. Але про це можна буде повідомити тільки в момент, коли почнеться вторгнення в Німеччину, Угорщину й Румунію. До початку вторгнення наші розгорнуті фронти для відводу очей продовжують все так же мирно іменуватися військовими округами. Жуков хотів було писати директиву військовим радам фронтів, але згадав, що наш наступ ще не починається, тому відомості про те, що фронти вже створені, не можна повідомляти навіть у таємному документі. Тому Жуков черкає недописане звернення до військових рад Північно-Західного та інших фронтів і звертається до військових рад округів.

Потім у готовий документ між рядків дрібними буквами додано ще одну адресу: «Копія наркому Внутрішніх справ». Жуков за п'ять місяців болісних роздумів не спромігся скласти список тих, кого в першу чергу слід оповістити про початок війни. Перед війною Жукову не прийшла в голову думка, що в момент її початку треба про це повідомити прикордонним, конвойним, охоронним, оперативним та інших військам НКВС. Але в останній момент Жуков схаменувся, згадав про чекістів і вписав відомство Берії в число адресатів.

Але Жуков не згадав народного комісара Військово-Морського флоту. Тут, у Москві, з будівлі Генерального штабу в будівлю НКВС на Луб'янці народному комісару Внутрішніх Справ Лаврентію Павловичу Берії терміново передають копію директиви начальника Генерального штабу Жукова, щоб Берія знав: війна почалася! Але тут же в Москві таку ж копію не передають народному комісару Військово-морського флоту адміралу Кузнєцову.

Правда, знизу під документом приписано: «Знята копія від руки одному прим. і вручена капітану 1 р. Голубєву - НКМФ. Розписка на звороті». У критичні хвилини та години ця директива не була передана флоту. Хтось потім від руки переписував каракулі Жукова і доставляв директиву в наркомат ВМФ.

Жуков не згадав про начальника Головного управління ППО і начальника Головного Управління ВПС. Тому директиву Жукова не передали до Головного управління ВПС, і в Головне управління ППО - теж не передали. Про них стратег просто по-людськи забув.

Далі після перерахування адрес розсилки - дата і час 22.6.41. 7.15. Так що 7 година 15 хвилин це не час, коли директиву передали в округи. О 7 годині 15 хвилин Жуков тільки сів її писати і в лівому верхньому кутку поставив час. Директиву ще треба скласти, а потрібні слова як на зло не йшли. Потім її треба передати шифрувальникам. Їм теж потрібен час на те, щоб документ зашифрувати. А потім його треба віднести на вузол зв'язку. Його треба передати. Його треба прийняти і розшифрувати...

А в цей час давно горіли аеродроми. А в цей час чекісти хапали тих небагатьох льотчиків, які на свій страх і ризик встигли підняти літаки в небо, вступити в бій і повернутися живими на землю. До військ дійшла поки лише директива Жукова № 1: на провокації не піддаватися! Той, хто вступив у бій, провокатор. Тому тут же на аеродромі серед палаючих літаків і розривів боєприпасів чекісти відбивають нирки, щоб іншим не кортіло на провокації піддаватися.

І поки у військах кожен робить те, що прийде на думку, Жуков болісно складає документ. Він черкає, зверху пише щось інше, знову черкає, осторонь пише щось зовсім інше і стрілкою показує, куди цю вставку вписати в текст. Не маючи часу й можливості чекати вказівок від великого стратега, командувачі фронтами й арміями генерали Кузнєцов, Павлов, Черевиченко, Кирпонос були змушені перевищувати повноваження й порушувати злочинні заборони Жукова. Вони віддавали свої власні накази «діяти по-бойовому». А це означало: централізоване управління Червоною Армією втрачене. Така ситуація нашими трибуналами у всі часи кваліфікувалися як злочинна халатність і каралися розстрілом.

Після війни Жуков валив провину на Павлова, Кузнєцова, Кирпоноса та інших командувачів округів. Але чи вони винні?

Диригент репетицій не проводив, ноти виконавцям не роздав. Ноти були опечатані, і доступу до них у виконавців не було. Диригент навіть не повідомив, що належить виконувати. Розпочався концерт, а диригента немає. Кожен музикант, діючи по-бойовому, виконує те, що йому подобається: хто «Танець з шаблями», а хто - «Вмираючого лебедя». Наш оркестр закидали тухлими яйцями. І тут з'являється геніальний майже святий диригент. Весь у білому. І він виносить свої оцінки. І він у своїх виконавців теж тухлі яйця кидає. І він розповідає про нестачу освіти у виконавців, і про те, що інструменти погані.

І ми віримо диригенту в білому. Ми ліпимо йому пам'ятник і навіки покриваємо ганьбою тих, хто хоч щось робив, коли Жуков не робив нічого.

Так от. Управління Червоною Армією було втрачене не на рівні командувачів військових округів, а на рівні Генерального штабу. Управління Червоною Армією було втрачене не в перші хвилини війни, а до її початку. В перші години війни Жуков не давав Червоній Армії ніяких вказівок, про те, що потрібно робити в разі нападу. Але й перед війною Жуков не давав ніяких вказівок військовим округам, що треба робити у разі раптового нападу. Отже, Червона Армія була некерованою не тільки з перших миттєвостей війни, а й до її початку.

2.

Жуков мав ще одну можливість оповістити війська про початок війни: оголосити мобілізацію. Маршал Радянського Союзу І. Х. Баграмян повідомляє, що перед війною був наказ: по німецьких літаках не стріляти. І було роз'яснення: відкривати вогонь можна при оголошенні мобілізації. (Так йшли ми до перемоги. Москва. Воениздат 1988. Стор. 46)

Хто ж відповідає за мобілізацію? Генеральний штаб і особисто начальник Генерального штабу. Мобілізацію готує Генеральний штаб, а проводиться вона за рішенням вищих органів державної влади. Однак обов'язок начальника Генерального штабу в тому, щоб цій самій владі підказати і нагадати: пора!

Вся вища державна влада - Сталін. Повіримо Жукову: Сталін перелякався і не знав, що робити. Ну, так підкажи йому! Прояви ініціативу! Скористайся мовчанням Сталіна, як знаком згоди. А якщо згоди Сталіна немає, перевищуй повноваження! Генерал армії Павлов повноваження перевищив. Він не мав ні розпоряджень Москви, і не було Сталіна поруч з ним. А Жукову не треба кричати в мертву телефонну трубку, йому не треба писати і шифрувати послання Сталіну. Жуков перебуває в кабінеті Сталіна, тут зібрано все Політбюро. Якщо всі ці діячі не знали, що робити, то Жукову слід було кричати: я оголошую мобілізацію! Хто проти? От і все. Хто б заперечив? А якщо б заперечив, то на нього і впала б відповідальність за зволікання. А так зволікання в оголошенні мобілізації навіки залишається на Жукові.

Тяглися години, а мобілізація все не оголошувалася. І тільки, як повідомляє Маршал Радянського Союзу А. М. Василевський, через 12 годин після початку війни мобілізація була оголошена.

Кажуть, що фронтові командири повільно реагували на події. Це правильно. А стратегічний геній - зразок рішучості й моторності...

Був і ще нюанс. Першим днем мобілізації оголошувалося 23 червня 1941 року. Так що указ про мобілізацію, цей видатний перл стратегічної мудрості, підготовлений особисто Жуковом, можна було розуміти і так: німецькі літаки можна збивати, починаючи з наступного дня.

А наш геній шкрябає новий документ: Директиву № 3. Текст її він чомусь теж не наводить у своїй книжці. І є на те причина. Директива № 3 наказувала Червоній Армії не оборонятися, а наступати: «оточити і знищити сувалкинське угруповання противника і до кінця 24.6 опанувати районом Сувалки», «оточити і знищити угруповання противника, що наступає в напрямку Володимир-Волинський, Броди», «до кінця 24.6 опанувати районом Люблін».

Ох, краще б наш стратег таких директив не підписував! Сенс цієї директиви в тому, що Жуков знову не ставить військам завдання захищати свою землю. Жуков знову кидає війська в наступ, причому на територію противника. Сенс директиви в тому, що військам заборонили оборонятися. Жуков кинув війська в наступ, поставивши фантастичні, нездійсненні завдання захоплювати польські міста Сувалки і Люблін, причому дуже швидко.

Після війни Жуков розповідав, що «ворог був сильніший». Коли так, віддавай наказ на оборону! Якщо наші війська слабкіші, то наступ для них - самогубство. Тим більше, якщо наступ спонтанний, на підготовку якого Жуков не дає ніякого часу. Жуков просто вимагає через день-два доповісти про захоплення міст на території противника.

У тій ситуації наказ генерала армії Павлова діяти по-бойовому був куди більш розумним. Кожен командир бачив, що коїться навколо, і діяв відповідно до обстановки: переходив до оборони або відходив. А Директива Жукова № 3 змушувала всіх наступати. Жуков вимагав наступати в умовах, коли спалені аеродроми. Коли наші розвідувальні літаки не можуть піднятися в повітря, отже, командири не уявляють, де противник. Жуков вимагав наступати наосліп в умовах повного панування противника в повітрі. Жуков вимагав наступати в умовах, коли противник все бачить з повітря, а у нас вибиті очі.

Колись у дитинстві я чув вираз: не лізь на рожен! Мені здавалося, що це лайка. Потім дізнався, що спис з дуже широким і масивним пером називається рогатиною. А наконечник - рожен. З таким списом ходили на ведмедя. Полювання було справою простою. На ведмедя ходили не ватагою, а по одному. Треба було ведмедя роздратувати, змусити його до нападу. Рожен впиали в груди ведмедя, а кінець списа - в землю. Якщо витримувало ратище списа і нерви мисливця, то звір сам себе вбивав. Він сам ліз на рожен. Всією своєю масою.

Директива № 3 погубила Червону Армію. Цією директивою Жуков кинув російського ведмедя на німецький рожен.

3.

У попередніх розділах ми зустріли заяву про те, що на стратегічних іграх у січні 1941 року Жуков показав себе полководцем більш високого класу, ніж Кузнєцов і Павлов, які на початку війни діяли невдало.

З пісні слова не викинеш. Однак, не тому Павлов і Кузнєцов невдало командували своїми військами, що були в чомусь гіршими за Жукова, а тому, що виконували драконівські накази Жукова.

Війська прикордонних військових округів, якими командували Павлов, Кузнєцов, Кирпонос, Черевиченко були висунуті до самих кордонів і потрапили під раптовий удар, не встигнувши по тривозі добігти до своїх танків і гармат. Сталося це не тому, що дурненькі командувачі фронтів за своєю волею зігнали мільйони солдатів до кордону, а тому, що так наказав начальник Генерального штабу генерал армії Жуков.

Аеродроми прикордонних округів були винесені до кордонів і до меж забиті літаками. Там літаки у своїй більшості і згоріли, не встигнувши піднятись у повітря. Сталося це не з примхи Павлова, Кузнєцова або іншого командувача округу, а за наказом начальника Генерального штабу Жукова.

Стратегічні запаси були винесені до кордонів і потрапили в руки супротивника не тому, що Павлов і Кузнєцов дурні й бездарні, а тому, що так наказав начальник Генерального штабу Жуков.

Війська прикордонних округів не мали планів відбиття агресії, в цьому винен Генеральний штаб і його геніальний начальник генерал армії Жуков.

На головних напрямках війни війська Західного й Південно-Західного фронтів вже в мирний час перебували в пастках - у виступах, які глибоко врізалися в територію противника. Уже в мирний час основні угруповання радянських військ з трьох боків були оточені противником. Залишалося тільки вдарити по їх тилах і відрізати шляхи постачання. Що противник і зробив. У цьому винен Генеральний штаб і особисто - його начальник генерал армії Г. К. Жуков. Це він визначав угруповання військ. Без дозволу Генерального штабу командувач округу не має права перемістити не те що одну армію чи корпус, але й жоден батальйон, полк або дивізію.

Головний удар німецька армія завдала північніше Полісся по військах Павлова. А головні сили Червоної Армії перебували чомусь південніше Полісся. Жуков усе знав, усе розумів і все передбачив, знав, що завдадуть удару північніше Полісся, але свої головні сили зосередив чомусь зовсім в іншому місці.

І от нам розповідають, що в усьому винні командувачі округів, а в Москві сидів геній. Це стара традиція. За десятиліття до розгрому 1941 року за наказом Сталіна проводилася колективізація, тобто знищення мільйонів найрозумніших і найпрацьовитіших чоловіків, які годували країну і половину Європи. Результат був сумним. І тоді товариш Сталін написав статтю в газету «Правда», винуватцями оголосив керівників на місцях: занесло вас, товариші, не в той бік, захопилися, запамороченням від успіхів страждаєте! І стріляли тих, хто найбільше старався, тих, хто сталінські накази виконував точно.

У 1941 році Сталін мав розстріляти Жукова. Але тоді тінь падала на керівництво в Москві, отже, й на самого Сталіна. Було вигідніше все валити на місцевих керівників. Тому під сокиру пішов командувач Західного фронту генерал армії Павлов та інші генерали.

А Жуков залишився чистим.

4.

З перших днів війни Жуков координував дії Південно-Західного і Південного фронтів. У генерал-полковника Кузнєцова в Прибалтиці — 2 мехкорпуси, проти нього 1 німецька танкова група - 631 танк.

У генерала армії Павлова в Білорусії — 6 мехкорпусів, проти нього 2 німецькі танкові групи - 1967 танків.

У генерала армії Жукова в Молдові і Україні — 10 мехкорпусів, проти них 1 (перша) німецька танкова група - 799 танків.

Ну, напевне, стратегічний геній продемонстрував полководницький талант! На жаль. Жуков заганяв марними маршами шість корпусів, а потім бездарно спалив їх у битві, інші чотири мехкорпуси неабияк знекровив.

Нині світу навіяно, що танкова битва 1943 року на Курській дузі під Прохорівкою була найграндіознішою в історії Другої світової війни і у всій світовій історії. Але це не так. Найграндіозніша танкова битва світової історії сталася 23-27 червня 1941 року в районі Дубно, Луцька та Рівного. У цьому зіткненні шести радянських мехкорпусів з 1-ю німецькою танковою групою радянськими військами командував Жуков. У нього було повна кількісна та якісна перевага.

В 1-й німецькій танковій групі з 799 танків:

важких танків — 0,

плаваючих танків — 0,

танків з дизельними двигунами — 0,

танків з протиснарядним бронюванням — 0,

танків з довгоствольними гарматами калібру 75-мм і вище — 0,

танків з широкими гусеницями — 0.

Для того, щоб стримати таку кількість німецьких танків на державному кордоні і не пустити їх на свою територію, Жукову в Україні та Молдавії було достатньо мати 266 танків приблизно такої ж якості, як німецькі. А в Жукова у складі Київського та Одеського військових округів було 8069 танків, у 30 разів більше, ніж було потрібно для оборони.

Один тільки 4-й мехкорпус, який Жуков кинув у бій проти 1-ї танкової групи, мав 892 танки, в тому числі 414 новітніх Т-34 і КВ, рівних, яким ні в Гітлера, і ні в кого у світі не було навіть у проектах.

8-й мехкорпус мав 858 танків, включаючи 171 Т-34 і КВ.

15-й мехкорпус — 733 танки, в тому числі 131 Т-34 і КВ

22-й — 647 танків, у тому числі 31 Т-34 і КВ. Мало? Але в Гітлера — жодного рівного або подібного на всіх фронтах.

Кожен з цих корпусів можна сміливо вважати справжньою танковою армією. В ході війни рідко яка радянська армія мала таку кількість танків. І німецькі танкові армії у своєму складі такої кількості танків у ході війни ніколи не мали. США, Великобританія, Франція, Японія, Італія в цій сфері до рівня СРСР і Німеччини не зуміли піднятися, у своїх збройних силах ніколи танкових армій не мали.

Крім новітніх танків Т-34 і КВ, під командуванням Жукова в червні 1941 року на Україні та в Молдавії було танків:

Т-28 — 215,

Т-35 — 51,

БТ-7М — 370

Т-37 — 669

Т-38 — 123,

Т-40 — 84

Ні в 1-ї німецької танкової групи, ні в усій Німеччині, ні в усьому світі не було жодного танка хоча б приблизно рівного цим «застарілим зразкам».

Маючи таку перевагу над противником, Жуков найграндіознішу танкова битву світової історії ганебно програв. Член військової ради Південно-Західного фронту корпусний комісар Н. Н. Вашугін по завершенні бою застрелився. Він комісар, не він готував, планував і проводив цей бій.

Цю танкову битву готував, планував і проводив Жуков. Він спалив за чотири дні шість мехкорпусів, а решту порядно знекровив. Після такого розгрому Жуков теж мав застрелитись, і тим зняти з себе хоч частину ганьби. Вірніше, спочатку повинен був застрелитися Жуков, а вже потім інші, хто за ту ганьбу не ніс такої відповідальності, як Жуков.

Але Жуков сів у літак і полетів до Москви.

Що б робив великий Жуков, якщо б у нього було не десять мехкорпусів, а тільки два, як у Кузнєцова?

Що б робив великий Жуков, якби проти нього воювала не одна танкова група, а дві, як проти Павлова?

У командувачів фронтів генералів Кузнєцова і Павлова не було права покинути розгромлені війська і втекти до Москви. У начальника Генерального штабу генерала армії Жукова таке право було. Він покинув розгромлені з його вини війська і був такий.

Все це вимагає докладного розгляду. До цих питань ми повернемося іншим разом.

5.

І було після війни оголошено Жуковом: снарядів у нас було мало. Танки застарілі. Літаки - труни! Війська нестійкі!

Але давайте, як це буває на стратегічних іграх, подумки поміняємо армії місцями. Давайте уявимо собі, що на місці Червоної Армії стоїть німецький Вермахт. Не Червоній Армії випало захищати Радянський Союз, а німецькій армії. А над Вермахтом стоїть найбільший полководець ХХ століття Г. К. Жуков. І все в німецькій армії правильно, тут стійкі навчені солдати, розумні командири і чудова бойова техніка. Яке було б поєднання: зразкова армія і командує цією зразковою, кращою у світі військовою машиною наш великий геній.

Уявили? Добре. Йдемо далі.

Ось перед війною йдуть з Москви директиви Жукова: аеродроми винести до кордонів прямо під вогонь ворожих батарей! І стратегічні запаси - туди ж! В літаки супротивника не стріляти! Гарматні замки здати на склади! Колючий дріт на кордонах різати! В оборону війська не ставити! Траншей і окопів не копати! Мільйони солдатів присунути до самих кордонів. Туди ж - усі штаби, командні пункти та вузли зв'язку! Ніяких карт своєї території військам не видавати! Найпотужніші армії загнати в пастки - у виступи, які вклинюються у ворожу територію! Ніяких заходів без наказу Москви не робити! На провокації не піддаватися!

Командири всіх рівнів від взводу і вище поняття не мають про плани командування. Всі плани доставлені в опечатаних конвертах. За розкриття пакета без відповідного наказу — розстріл.

І ось по цій зразковій армії нанесені раптові нищівні удари жахливої міці. Наказ Жукова не піддаватися на провокації означав, що не можна воювати. А наказ не вживати ніяких заходів без особливого дозволу означав, що нічого взагалі робити не можна. Після таких наказів, у найдраматичніший момент, коли бідну армію б'ють, чим попало, - багатогодинне мовчання Москви. Заборону на ведення війни накладено, але не знято.

Що б дисциплінована німецька армія робила в цій ситуації? Невже їй було б легше, ніж Червоній Армії 22 червня 1941 року? Невже німецька армія при такому розкладі відразу ж почала перемагати, якщо в жодного генерала і офіцера немає ніяких планів?

А потім раптом ідуть раптові нездійсненні фантастичні директиви Жукова з вимогою наступати без підготовки. Наступати в ситуації, коли цього робити не можна. Наступати з вибитими очима.

Лізти прямо на рожен.

* * *

Невже після цього у когось повернувся б язик Жукова називати генієм? Невже після цього хтось так само і продовжував би звинувачувати армію в тому, що вона погано воювала?

Розділ 13

ЯК ЖУКОВ РЯТУВАВ МОСКВУ.

У Жукова переважала манера більшою мірою керувати, ніж керувати. У важкі хвилини підлеглий не міг розраховувати на підтримку з його боку - підтримку товариша, начальника, теплим словом, дружньою порадою.

Маршал Радянського Союзу К. К. Рокосовський .«ВИЖ» 1990, № 2, стор 50.

1.

Передвоєнні місяці, а також червень і липень 1941 року - це настільки важливий період нашої історії, що тут не вистачить ні одного розділу, ні десяти. Про це буде книжка.

Зараз ми переносимось у серпень 1941 року, в район міста Єльня. Тут у серпні-вересні 1941 року Резервний фронт під командуванням генерала армії Г. К. Жукова провів першу в ході війни успішну наступальну операцію. Тут народилася радянська гвардія. 100-а і 127-а стрілецькі дивізії 24-ї армії Резервного фронту за стійкість в обороні й рішучість у наступі, за масовий героїзм і мужність особового складу були перетворені відповідно у 1-у і 2-у гвардійські стрілецькі дивізії.

Битва під Єльнею - перший тріумф Червоної Армії у війні проти гітлерівської Німеччини. Цей тріумф організував Жуков. З цим сперечатися не можна.

Що ж трапилося під Єльнею?

В результаті прориву передових частин 2-ї танкової групи Ґудеріана і захоплення 19 липня 1941 року міста Єльня, противнику вдалося створити виключно важливий і добре укріплений плацдарм, тобто виступ, вигнутий у бік Москви. За неповний місяць боїв 2-а танкова група пройшла з боями від Бреста до Єльні 700 кілометрів. А від Єльні до Москви залишалося 300 кілометрів. Якщо танкова група Ґудеріана буде йти з тією ж швидкістю, то до воріт Москви - два тижні. Єльнинський виступ - це вихідний рубіж для ривка на Москву. В результаті запеклих боїв у серпні та на початку вересня Жуков цей плацдарм ліквідував. Нам варто лише зіставити цифри: 700 кілометрів за місяць, 300 кілометрів залишилися за... І тоді велич подвигу Жукова постає у всій своїй красі. Однак...

Однак 2-а танкова група Ґудеріана вирвалася далеко вперед. Фланги танкової групи відкриті. Тил вразливий. Резервів немає. Війська вимагають відпочинку і поповнення, бойова техніка - ремонту. Гостро не вистачає танків, танкових двигунів, транспортних машин, боєприпасів, запасних частин. Найголовніше - у Ґудеріана було дуже мало пально-мастильних матеріалів. Так що прямої небезпеки Москві в той момент не було. Ґудеріан повинен був чекати, коли підвезуть все необхідне для наступу. Постачання наступаючих німецьких військ було можливо тільки єдиною дуже вразливою і досить пошкодженою залізничною лінією Мінськ-Смоленськ-Вязьма-Москва.

Але навіть якщо б у Ґудеріана і було б усе в достатку, то й тоді удар на Москву в той момент був дуже ризикованим заходом. З півночі над німецьким угрупуванням нависали війська радянського Північно-Західного фронту чисельністю близько півмільйона солдатів із сотнями танків і тисячами гармат. Самі вони були практично невразливі, оскільки перебували на непрохідних для німецьких танків Валдайських висотах. З півдня, з районів Києва, Конотопа, Брянська танковій групі Ґудеріана і єдиній лінії її постачання загрожували війська радянських Південно-Західного і Брянського фронтів, чисельністю більше мільйона солдатів з тисячею танків і п'ятьма тисячами гармат.

І перед німецьким командуванням постала болісна, нерозв'язна дилема: йти прямо на Москву або спочатку розгромити Київське угруповання радянських військ? Ґудеріан і багато інших генералів схилялися до того, щоб іти на Москву. Гітлер вважав, що ривок на Москву - ривок в пастку. Не можна йти на Москву, маючи праворуч таке потужне угруповання радянських військ.

Оборона радянських військ у районі Києва спиралася на потужну водну перешкоду - Дніпро і Київський УР. В лоб це угруповання не взяти. Але 2-а танкова група Ґудеріана, вирвавшись далеко на схід, нависала над правим флангом Київського угруповання радянських військ і могла вдарити їй у тил.

21 серпня 1941 року Гітлер віддав наказ тимчасово відкласти наступ на Москву, а замість цього - нанести удар на південь з метою оточення радянських військ під Києвом. Операція була проведена. У київському котлі німецькі війська захопили 665 000 радянських солдатів і офіцерів, 884 танки, 3178 гармат, сотні тисяч тон боєприпасів, пального, запасних частин, продовольства.

2.

У Кремлі наміри Гітлера на другу половину літа і ранню осінь 1941 року оцінювали по-різному. Як завжди начальник Генерального штабу генерал армії Г. К. Жуков все знав, все розумів, все передбачав. А дурний Сталін нічого не знав, нічого розумів і нічого не передбачав. Жуков про це розповідав так: 29 липня він зателефонував Й. В. Сталіну і попросив прийняти для термінової доповіді. Ось що Жуков доповів Сталіну (Спогади та роздуми. Стор. 300):

«На московському стратегічному напрямку німці в найближчі дні не зможуть вести наступальну операцію, оскільки вони понесли занадто великі втрати. В них немає тут великих стратегічних резервів для забезпечення правого і лівого крила групи армій "Центр"; на ленінградському напрямку без додаткових сил німці не зможуть почати операції з захоплення Ленінграда і з'єднання з фінами...»

Жуков нібито доводив Сталіну: Гітлер на Москву зараз не піде, і Ленінград штурмувати не буде. Небезпека зараз інша: німецькі війська вдарять у тил Південно-Західному фронту, противник зріже все Київське угруповання. Треба війська з району Києва терміново відводити!

Сталін: А як же Київ?

Жуков: Київ здати!

Тут-то нібито і відбулася та знаменита розмова.

Сталін: Що за нісенітниця!

Жуков: Якщо ви вважаєте, що начальник Генерального штабу здатний тільки нісенітниці молоти, тоді йому тут робити нічого. Я прошу звільнити мене від обов'язків начальника Генерального штабу і послати на фронт.

Нам розповідають, що нібито така розмова була, і після нього Сталін зняв Жукова з посади начальника Генерального штабу і призначив командувачем Резервного фронту. Ось на чолі Резервного фронту Жуков і провів блискучу наступальну операцію під Єльнею.

Слід звернути увагу ось на що. Гітлер вагався: на Москву чи на Київ? Але вибору в нього по суті не було. Обидва рішення однаково спокусливі. З одного боку: ось вона беззахисна Москва за триста кілометрів. З іншого боку: якщо не йти на Москву, а повернути на Київ, тоді без зусиль можна розгромити мільйонне угруповання радянських військ. Що краще?

У той же час обидва рішення були однаково програшними. Якщо йти на Москву, то до бездоріжжя не буде захоплена Україна і тоді за Україну доведеться воювати восени і взимку. А якщо в серпні йти на Україну, тоді до настання бездоріжжя не буде захоплена Москва. Тоді бій за Москву випадає на осінь і зиму. Можна вибрати одне, можна - інше, але при будь-якому виборі від бруду, морозу і снігу вже не ухилитися. У будь-якому випадку війна вже вийшла затяжною без перспективи німецької перемоги. А ще ж треба і Ленінград захопити. Не можна залишати Крим Сталіну. Крим - це бази радянської авіації для розгрому нафтової промисловості Румунії. Гітлер і це розумів. Тому вагався.

Від того, що обидва напрямки були і однаково привабливими і однаково безвихідними, Гітлер не знав що вибрати. Ймовірність прийняття одного чи іншого рішення була приблизно однаковою. Тому передбачити, на що саме зважиться Гітлер, було практично неможливо.

Ми тепер знаємо, що після довгих вагань і суперечок остаточне рішення Гітлер прийняв 21 серпня: на Москву поки не йти, а повернути на південь у тил київського угруповання радянських військ. Але наш геніальний Жуков (якщо вірити його мемуарам) ще 29 липня точно знав, яке саме рішення прийме Гітлер. Так він нібито Сталіну й доповідав: на Москву не підуть. Підуть на Київ!

Бідний Гітлер 29 липня 1941 року гриз нігті, не знаючи, на що зважитись, і ще три тижні гриз, не знаючи: на Москву чи на Київ? І невтямки було Гітлеру, що великий Жуков з відстані в півтори тисячі кілометрів прочитав його думки за три тижні до того, як вони прийшли в гітлерівську голову.

3.

Припустимо, все під Єльнею було так, як розповідають агітатори: перша в ході війни успішна наступальна операція радянських військ, масовий героїзм, народження радянської гвардії, і Жуков - організатор і натхненник...

Але ми поставимо питання: навіщо? Кому й навіщо була потрібна наступальна операція під Єльнею?

Повернемося до пророкувань Жукова від 29 липня 1941 року. Жуков нібито знав наперед, що Гітлер на Москву не піде, він піде на Київ. Нібито за ці пророкування дурний Сталін зняв Жукова з посади начальника Генерального штабу. Гаразд. Повіримо.

Тепер звернімо увагу на дії Жукова. Він півтора місяця штурмує Єльнинський виступ через те, що це плацдарм для наступу на Москву, хоча сам нібито знає: ніхто в даний момент на Москву наступати не збирається.

Жуков нібито передбачив, що буде німецький удар в обхід Києва. І ось противник такого удару завдав. В районі Києва в оточенні гинуть шість радянських армій. Сили Ґудеріана теж закінчуються. Ґудеріан розповідає, що був змушений кинути в бій останній резерв - роту охорони командного пункту. Штаб Ґудеріана залишився без охорони. У його резерві не було взагалі нічого, жодного солдата. От би Жукову не витрачати сили на непотрібні атаки Єльнинського виступу, а стати в глуху оборону. Вивільнені дивізії треба було кидати на допомогу арміям, замкненим у Київському оточенні. Сили Ґудеріана вичерпуються. Зайва соломинка ламає хребет верблюдові. Якби Жуков частиною своїх дивізій ударив по тилах 2-ї танкової групи, то найбільша перемога Ґудеріана під Києвом могла обернутися великою катастрофою. 2-а танкова група розтяглася на величезних просторах маючи незахищені фланги й тили. Танки - вперед! А позаду танків - нескінченні колони тилових підрозділів: госпіталі, ремонтні батальйони, незліченні колони транспортних машин з пальним, боєприпасами, польові кухні та інше, та інше. Все це гранично вразливе. Але без цього танкова група не може жити і воювати. От би Жукову по тилах Ґудеріана вдарити!

Жуков сам передбачив, що найближча мета Гітлера - Київ, а не Москва. І ось іде бій за Київ. Німецькі війська вибиваються з сил. Вони на грані виснаження. Резервів у них немає і гранично утруднене постачання. А Жуков ніяк на все це не реагує. А Жуков штурмує німецькі траншеї під Єльнею. А Жуков даремно ллє солдатську кров заради нікому непотрібного Єльнинського виступу.

Одне з двох. Перше: Жуков не передбачав, що Гітлер піде на Київ. Це після війни він заднім числом оголосив себе всевидячим. У цьому випадку він — хвалько.

Друге: Жуков дійсно передбачив, що Гітлер поверне свої головні сили на Київ, але витрачав сили даремно на другорядному напрямку, коли гинули сотні тисяч радянських солдатів у Київському котлі, коли зовсім невелика допомога могла докорінно змінити ситуацію на користь Червоної Армії. В цьому випадку Жуков - бездарний унтер, не здатний приймати правильні рішення навіть у ситуації, яка йому гранично ясна.

4.

В середині липня 1941 року 2-а танкова група Ґудеріана захопила Єльню. Тут танкова група стала в оборону. Жуков з початку серпня позиції танкової групи безперервно штурмував. Зрозуміло, що безуспішно. Тут він поклав у землю незліченні полчища своїх солдатів, не заподіявши танковій групі шкоди. Немає нічого дурнішого, ніж штурмувати добре укріплені позиції, на яких обороняється сильний противник. Таким штурмом ви гробите своїх солдатів. Навіть якщо б і очікувався наступ на Москву з Єльнинського виступу, то виступ все одно не треба штурмувати. Замість цього треба створювати оборону проти цього виступу. Ось у 1943 році надійшли повідомлення, що німецькі війська готують наступ з районів Орла і Бєлгорода. Хіба з цього випливає, що радянські війська тут же кинулися на штурм Орла і Бєлгорода? Зовсім ні. Якщо з цих районів передбачається наступ противника, отже, противник на даному напрямку має великі сили. Отже, треба не штурмувати позиції противника, а готувати оборону: копати протитанкові рови, встановлювати фугаси й мінні поля, копати окопи, зводити бліндажі, готувати протитанкові рубежі й засідки. Якщо противник сильний і готує наступ на даному напрямку, нехай він упреться в нашу оборону. Нехай обламає зуби об наші загородження.

У 1943 році Гітлер наполягав на тому, щоб зрізати Курську дугу, де знаходилися досить значні сили Червоної Армії, які підготували незламну оборону. Ця витівка Гітлера знекровила кращі з'єднання Вермахту.

Жуков стратег того ж розряду, що й Гітлер. Жуков теж походив з єфрейторів і до кінця своїх днів єфрейтором залишався, незважаючи на маршальські погони. Перед Жуковом Єльнинська дуга, в якій знаходяться сили, здатні на думку Жукова наступати на Москву. Отже, це потужні сили! І Жуков командує наступ. П'ять атак у день! Сім! Десять! Ура!

Противник сидить в траншеях, через бруствери не видно навіть каски. Противник стріляє з місця, тобто прицільно. А наш солдат біжить на повен зріст. Він повинен стріляти з ходу. Він несе на собі запас патронів і гранат, у нього порушений подих від швидкого бігу. Стріляти прицільно він не може. Та й куди стріляти, якщо німці в землю закопалися? Німецькі снайпери і кулеметники косять жуковські ланцюги один за одним. Нічого! Людей у нас вистачає! Атаку повторити! А ну, ще разок! І ще! І ще! Весь серпень без перерв Жуков штурмував Єльнинський виступ. Там Жуков знекровив кращі з'єднання Червоної Армії. Ось залишки двох дивізій, які вціліли після нескінченних штурмів, і отримали у вересні гвардійські звання.

Але в Єльнинського виступу спочатку була не тільки піхота, там знаходилася танкова група Ґудеріана, а це - чверть німецької танкової моці. Немає нічого страшнішого й дурнішого, ніж кидати піхоту на вкопані в землю танки. Танк в обороні - незламна міць. Над землею височіє тільки башта з гарматою і кулеметами. Башта замаскована. Але навіть якщо маскування і зірване, потрапити в башту не так просто. І не всяке потрапляння означає пробоїну. Екіпаж вкопаного в землю танка має потужне озброєння, гарну оптику, він прикритий бронею. Біг у полі піхоти Жукова, - ласа ціль. І наступаючий танк для вкопаного в землю танка - бажана і легка ціль. Наступайте війська Жукова масами! Чим більше, тим краще! Всіх переб’ємо.

Потім 21 серпня Гітлер віддав наказ 2-у танкову групу Ґудеріана таємно вивести з Єльнинського виступу. Група наказ виконала і завдала удару на Конотоп, далі - на Лохвицю, в тил радянського Київського угруповання. 2-а танкова група Ґудеріана в глибокому тилу радянських військ зустрілася з 1-ю танкової групою Кляйста, замкнувши кільце оточення навколо радянського Південно-Західного фронту. І це стало найбільшим оточенням в історії людства.

Йдучи, Ґудеріан залишив у Єльнинському виступі лише кілька слабких піхотних дивізій, без танків і майже без артилерії. І ось цей спорожнілий виступ знову штурмує Жуков. День за днем. Тиждень за тижнем. Не шкодуючи солдатських життів. Єльнинський виступ Жуков захопив. Але це було виштовхування, а не розгром. Німецькі піхотні дивізії просто відійшли з виступу, заваленого трупами радянських солдатів. Відходячи з виступу, німецькі війська залишали за собою мінні поля, протитанкові та протипіхотні. Згубність безперервних атак у тому, що противник знає вашу програму: якщо на даному напрямку за півтора місяця вже було 127 безуспішних атак, виходить ви й далі будете пробивати лобом стіну в цьому самому місці. На всіх фронтах німецькі війська наступали, бо протипіхотні та протитанкові міни їм не потрібні. А на Єльнинському виступі німецькі війська під натиском Жукова повільно відходили. Був сенс протитанкові та протипіхотні міни використовувати саме тут. Так і було зроблено. Практично весь резерв мін німецької армії був використаний на Єльнинському виступу. І ось по цих непрохідних мінних полях рвалися вперед дивізії Жукова, винищуючи себе і не завдаючи шкоди противнику.

Тепер питання: що знав Жуков про противника в Єльнинському виступі? Якщо він вважав, що у виступі знаходиться 2-а танкова група Ґудеріана, і наказав виступ штурмувати, виходить Жуков - злочинець. Атакувати вкопані в землю танки, одну чверть всієї німецької танкової моці, - злочин.

Тепер припустимо, що Жуков вважав: 2-ї танкової групи в Єльнинському виступі немає, що ніхто Москві не загрожує. Якщо так, то штурм порожніх мінних полів - подвійний злочин. Якщо 2-ї танкової групи Ґудеріана в Єльнинському виступі немає, то Жукову треба було терміново довідатися: де вона і що робить. А основні сили 2-ї танкової групи Ґудеріана, поки Жуков штурмував Єльню, громили з'єднання і частини шести радянських армій, замкнених в Київському котлі.

Далі події розвивалися так. Розгромивши шість радянських армій в районі Києва, захопивши незліченні полчища полонених і небувалі трофеї, німецькі війська, в їх числі і 2-а танкова група Ґудеріана, повернули на Москву і в кінці вересня почали наступ. Німецькі танкові групи цілком обійшлися без Єльнинського виступу. Він їм був не потрібен. Вони завдали ударів на інших напрямках і з тим же успіхом вийшли до воріт Москви. Єльня, яку Жуков більше місяця штурмував, заплативши за її захоплення річками російської солдатської крові, була здана без бою. Резервний фронт, яким недавно командував Жуков, потрапив в оточення і був розгромлений. Причина: під керівництвом Жукова фронт не готувався до оборони, він безглуздо штурмував Єльню. В боях за Єльнинський виступ Резервний фронт був виснажений і ослаблений, витратив немислиму кількість боєприпасів і залишився без них. Ось тут він і потрапив під удари німецьких дивізій. Перемога Жукова під Єльнею обернулася грандіозною поразкою всього Резервного фронту через три тижні після нікому непотрібних перемог.

Якби в серпні і на початку вересня Жуков спробував врятувати своїх сусідів у Київському оточенні, то інакше склалася б і доля військ в районі Єльні. Якби Жуков не штурмував Єльню, а декілька своїх дивізій кинув проти тилів Ґудеріана, тоді бої під Києвом затягнулися до жовтня і листопада. В цьому випадку війська Жукова під Єльнею мали б час на підготовку оборони. Крім того, і противник після кровопролитних боїв за Київ був би вже не той. Та й починав би він наступ на Москву не в кінці вересня, а набагато ближче до зими. А то і зовсім його не починав би.

Але Жуков у серпні та вересні не допоміг приреченим в оточенні під Києвом. Тому відразу після розгрому київського угруповання радянських військ настала черга Резервного фронту. Війська, якими командував Жуков, самі потрапили в оточення.

* * *

Правда, сам Жуков оточення уникнув. Йому пощастило. До початку німецького наступу на Москву Сталін направив Жукова в Ленінград. Інакше сьорбав би Жуков баланду в німецькому таборі військовополонених, як сотні тисяч солдатів і офіцерів Резервного фронту, яких він своїми нескінченними штурмами Єльні прирік на полон і смерть.

Розділ 14

ЧИМ ЗАВЕРШИВСЯ «РОЗГРОМ НІМЦІВ ПІД МОСКВОЮ»?

В 29-й армії залишилося 6000 осіб... Закінчилися боєприпаси та продукти. Люди почали помирати від голоду.

(Військово-історичний журнал 1995 № 2 стор 17.)

1.

Про Жукова складено багато легенд. Серед них і така: він врятував Ленінград.

Почнемо з того, що два століття район навколо Пітера зміцнювався усіма російськими царями. Взяти Пітер штурмом неможливо. Це найукріпленіше місто світу. Додатково до Ленінграда влітку та ранньої осені 1941 року відійшов весь Балтійський флот. В районі Ленінграда була зосереджена небувала міць - 360 гармат морської артилерії, з них 207 - берегової та 153 - корабельної. Подібної кількості артилерії не було ні на одній з військово-морських баз у роки другої світової війни. («ВИЖ» 1973 № 6 стор 37) Мова йде не про польову, а про морську артилерію. Тут переважали великі калібри. Нічого рівного цій концентрації вогневої потужності і броні німецька армія протиставити не могла.

Крім того, Ленінград захищали чотири радянські армії: 8, 23, 42 і 55-а. Оборона цих армій спиралася на потужну мережу укріплених районів.

Небо Ленінграда захищав корпус ППО. «Найвища щільність зенітної артилерії при обороні Москви, Ленінграда й Баку була в 8-10 разів більшою, ніж при обороні Берліна і Лондона». (СВЭ. Том 1, стор 289). Крім цього, - зенітна артилерія бойових кораблів.

Ленінград прикривала авіація Балтійського флоту і Ленінградського фронту.

Штурмувати Ленінград - божевілля. І Гітлер на це безумство не пішов.

Згадаймо ще раз передбачення Жукова, які він ще 29 липня 1941 року висловив Сталіну: «Без додаткових сил німці не зможуть почати операції захоплення Ленінграда і з'єднання з фінами». (Спогади та роздуми. Стор. 300). Прямо з мемуарів Жукова виходить: не загрожувала Ленінграду небезпека штурму. Після липня ситуація змінилася: німецьких військ під Ленінградом не додалося. Навпаки, їх стало менше. Причому — значно.

Головна ударна сила, яка йшла на Ленінград, - 4-а танкова група Гепнера. Жуков отримав наказ прибути до Ленінграда. А Гепнер отримав наказ на перегрупування 4-ї танкової групи з Ленінградського напрямку на Московський.

У романі А. Чаковського «Блокада» описаний момент першої наради, яку проводив Жуков у штабі Ленінградського фронту. Дзвенить телефон, хтось несамовито кричить у трубку: «Німці!» Усі присутні в паніці кидаються щось робити, і тільки незворушний Жуков спокійно питає: «Які німці?» Усім присутнім не зрозумілий спокій Жукова, адже треба терміново вживати якісь заходи, щоб зупинити прорив німців. Але виявляється, що спокій Жукова пояснюється його ясним розумінням обстановки. Він знає, що в німців немає сил для штурму, тому спокійний.

Роман Чаковський - художня видумка. Але питання поставлене вірно: які німці?

Сил німецької армії для штурму Ленінграда було явно недостатньо. Після перегрупування 4-ї танкової групи на московський напрям під Ленінградом не залишилося ні одного німецького танка. Так що штурму можна було не боятися. І приписувати Жукову заслугу в порятунку міста теж не варто.

І ще. Коли ми говоримо про оборону Ленінграда, треба замислитися над тим, як противник біля Ленінграда опинився. Як сталося, що аеродроми Північно-Західного фронту опинилися біля самих кордонів, і як потрапили під гусениці танків Гепнера і Манштайна? Як сталося, що ні одна з дивізій Північно-Західного фронту (і всіх інших фронтів) не стояла в обороні? Як сталося, що мости через Німан і Даугаву потрапили в руки супротивника? Як сталося, що Псковський і Островський укріплені райони не були зайняті нашими військами і були захоплені противником з ходу? Невже начальник Генерального штабу генерал армії Г. К. Жуков за всі ці неподобства не повинен нести відповідальності?

Отже, за що ж ми співаємо славу Жукову?

Славу співаємо за те, що Жуков своїм передвоєнним плануванням, своїми наказами в перші години і дні війни поставив війська Північно-Західного і всіх інших фронтів у становище, в якому їх чекав тільки розгром. Своїми діями Жуков по суті відкрив противнику дорогу на Ленінград. І не тільки на Ленінград. Коли ж противник відвів основну частину військ від Ленінграда, Жуков своєю присутністю запобіг штурму, який німецьким командуванням не планувався і не задумувався.

2.

Після Ленінграда — Москва.

Один знаменитий генерал оголосив Жукова генієм за те, що той «зупинив фашистські полчища біля стін Москви». Сказано сильно. Проте німецькі документи свідчать, що до стін Москви німецька армія підійшла на останньому диханні. Вона була вже знесилена і знекровлена безперервними боями і битвами, тому зупинилася сама, незалежно від контрнаступу Червоної Армії, і за кілька днів до його початку. Наступ німецької армії на Москву захлинувся в річках, болотах і озерах крові солдатів Червоної Армії. Безперервні багатомісячні битви виснажили сили Вермахту.

Найповнішу картину розвитку німецької армії в передвоєнний період і час війни дав генерал-майор Б. Мюллер-Гіллебранда - Сухопутна армія Німеччини 1933-1945. Москва. ІІЛ 1958-1976. Досить прочитати одну сторінку його книжки, щоб оцінити стан німецьких військ після битви за Київ. Ось том 3 стор. 23. Восени 1941 року німецькі танкові дивізії мали 35% своєї початкової боєздатності. «Тому повинна була наступити оперативна пауза». «Наші війська напередодні повного виснаження матеріальних і людських сил». «Маневреність і наступальна міць наших військ вичерпана. Найбільше, на що ми можемо розраховувати, це - підійти північним флангом групи армій до Москви і зайняти 2-ю танковою армією закруту Оки на північний захід від Тули».

І ще момент: у середині листопада 1941 року «запаси пального в райху були вичерпані». (К. Райнгардт. Поворот під Москвою. Москва. Воениздат. 1980. Стор. 138). Так що не велика різниця: з'явився Жуков під Москвою чи не з'явився.

По-друге, не можна не погодитися зі сталінським охоронцем, який резонно розсудив: «Жукова часом заносила зарозумілість, і він утрачав над собою контроль. Що значить, він не здасть Москву? Ставка на Західний фронт перекинула з Уралу, Сибіру та Казахстану 39 дивізій і 42 бригади. Без них навіть золотий Жуков неминуче потьмянів би назавжди.» (А. Т. Рибін. Сталін і Жуков. Москва. Гудок. 1994. Стор. 23)

А по-третє, треба повторити все те ж питання: як і з чиєї вини гітлерівські полчища біля стін Москви з'явилися? Як це «маршал перемоги» маючи в 36 разів більше літаків, ніж було потрібно для оборони, допустив ворога на свою територію? І чому це геніальний полководець опинився біля самої Москви?

Для того, щоб зупинити три тисячі німецьких танків на самому кордоні та не дозволити їм ступити на нашу територію, Жукову 22 червня 1941 року було достатньо на всьому радянсько-німецькому фронті мати одну тисячу радянських танків. У крайньому випадку, - півтори тисячі. Як могло статися, що, маючи 25 479 танків, великий полководець добіг до стін Білокам'яній?

3.

Коли кажуть про славні справи Жукова під стінами Москви, я згадую академічний курс історії воєн і військового мистецтва. Все в нас на початку війни було не так, а потім потроху почали набиратися розуму. І ось на лекції в академії нам розповідають, що вперше військова розвідка була правильно організована в наступальних боях радянських військ на річці Ламі в січні 1942 року.

Там же, на річці Ламі, вперше було правильно організовано інженерне забезпечення наступальної операції.

І знову ж саме там, на річці Ламі, в січні 1942 року вперше було правильно організоване тилове забезпечення військ у ході наступальних боїв.

Вперше протиповітряна оборона військ була правильно організована в ході боїв на річці Ламі, ви, сподіваюся, вже здогадалися, коли саме.

Вперше правильне планування бойових дій військ було здійснене в січні 1942 року в боях на річці Ламі.

За що не візьмись, все починається з рубежу річки Лами. От якщо ви не знаєте, де вперше в ході війни правильно було організоване оперативне маскування військ, то я вам підкажу: на річці Ламі. А коли? У січні 1942 року. Якщо не вірите, відкрийте «Військово-історичний журнал» 1972 № 1 стор. 13.

Слухачі всіх військових академій Радянського Союзу все це повторювали з року в рік. Одні завершували курс навчання, йшли до війська, інші приходили на їхнє місце. І так рік за роком. Десятиліттями. І питання не виникали. А мені незрозуміло. Мені взагалі завжди і все незрозуміло. Що це за війська такі безіменні? Чому нам розповідають про якісь радянські війська на річці Ламі, не називаючи ні номерів дивізій, ні номери армії, не згадуючи жодних імен?

А ось ще: 10 січня 1942 року Ставка Верховного Головнокомандування розіслала командувачам фронтів і армій директиву про способи ведення так званого «артилерійського наступу». Дивно, але вранці того ж дня радянські війська на річці Ламі, явно ще не отримавши цієї директиви і не маючи часу з нею ознайомитися, вже успішно здійснили так званий артилерійський наступ. Причому досить успішно. Свідчить маршал артилерії Г. Е. Передельський: «Початок організації артилерійського наступу в тому вигляді, як передбачався директивою, був покладений у наступі 20-ї армії на річці Ламі в січні 1942 року». («ВИЖ» 1976 № 11 стр. 13)

Ось, нарешті, ці війська названі на ім’я. Не якісь там безіменні. Це 20-а армія Західного фронту. А хто командувач 20-ї армії? Відкриваємо Радянську Військову Енциклопедію. Том 3. Стор. 104. Перераховано одинадцять генералів, які послідовно командували 20-ю армією в роки війни. Перші п'ять - генерал-лейтенанти: Ф. Н. Ремезов (червень-липень 1941), П. А. Курочкін (липень-серпень 1941), М. Ф. Лукін (серпень-вересень 1941), Ф. А. Єршаков (вересень -жовтень 1941), М. А. Рейтер (березень-вересень 1942)...

Стоп! Нас цікавлять бої 20-ї армії на річці Ламі в січні 1942 року. Але енциклопедія повідомляє, що з жовтня 1941 року по березень 1942 року 20-й армією ніхто не командував. Дива на річці Ламі творилися без командирської участі. Попередня сторінка енциклопедії повідомляє: «20-а армія зосередилася на північ від Москви і була передана Західному фронту. У грудні у складі військ правого крила фронту брала участь у Клинсько-Сонячногірській наступальній операції 1941 року, в ході якої у взаємодії з 16, 30 і 1-ю ударною арміями завдала поразки 3 і 4-й танковим групам противника, відкинула їх на захід на 90-100 кілометрів на рубіж річки Лама, Руза і звільнивши велику кількість населених пунктів, у тому числі Волоколамськ. У січні 1942 року війська 20-ї армії ударом на Волоколамськ - Шаховська прорвали завчасно підготовлену оборону противника на рубежі річки Лама і, переслідуючи відступаючого противника, до кінця січня вийшли в район на північний схід від Гжатська. Цей наступ збагатив радянське оперативне мистецтво досвідом масування сил і засобів на головному напрямку і вмілого їх застосування в зимових умовах. (СВЕ. Том 3, стор 103.) Далі - в тому ж дусі.

4.

Так от, у всіх цих боях, які збагатили радянське оперативне мистецтво, у 20-ї армії був командувач. Звання його - генерал-майор. Звали його Власов Андрій Андрійович. За бої на річці Ламі він отримав звання генерал-лейтенанта і вищу державну нагороду - орден Леніна. Поруч з Власовом діяли армії Рокосовського і Говорова. Рокосовський і Говоров згодом стали Маршалами Радянського Союзу. Проте ні Рокосовського, ні Говорова не ставили в приклад. Вони діяли добре і навіть - дуже добре. Але в приклад ставили Власова. Бо він діяв краще за двох майбутніх маршалів.

Якби доля склалась інакше - йому б командувати парадом Перемоги. Власов був куди більш тямущим командиром, ніж Рокосовський і Говоров.

Над Власовом, Рокосовським і Говоровом стояв Жуков. Можна припустити, що порятунок Москви і всі дива на річці Ламі були організовані за наказом Жукова. Але тоді виникає питання, чому Жуков довів до блискучої досконалості мистецтво одного тільки Власова? Чому забув про Рокосовського, Говорова та інших командувачів арміями Західного фронту? І доводиться визнати, що блискучі операції 20-ї армії на річці Ламі були організовані Власовом без участі Жукова, а можливо - і всупереч Жукову.

І в народний епос не потрапив ні Жуков, ні Говоров, ні Рокосовський. Над країною гриміла слава Власова. Про нього народ складав пісні:

Говорили гармати басом,

Грім військовий лунав,

Генерал товариш Власов

Німцю перцю давав!

А потім доля склалася так, що ім'я Власова наказали забути і викреслити. Викреслили. А куди ж подіти славу рятівника Москви?

І вирішили славу спасителя переписати на Жукова.

5.

У грудні 1941 року Червона Армія погнала німецькі війська з-під Москви. У зв'язку з контрнаступом радянських військ ходить ось яка історія. Захопившись успіхом, Сталін зажадав від усіх радянських військ переходу в наступ одночасно на всіх напрямках.

І це було помилкою.

А мудрий Жуков рекомендував Сталіну по всьому фронту німців не гнати, а зосередити всі сили на Московському стратегічному напрямку. Німці наносили удар на Москву, тут у них найкращі війська. Тут у них головне угруповання. Тут у них майже всі танки. І всі без пального. Ось по цьому центральному замерзаючому угрупованню і вдарити! Розгромимо найкращі війська на найголовнішому напрямку, з рештою потім легко розправитися буде. Самі побіжать! А наступати відразу на всіх фронтах - це ніби як ганятися за чотирма зайцями або бити ворога розчепіреними пальцями. Краще в кулак сили зібрати, та вдарити в одному місці, але міцно! Інакше даремно сили розтратимо, і ворога не розгромимо, і до весни всі стратегічні резерви розтратимо. Так усе в мемуарах Жукова і розписано. Все просто і ясно: не можна було наступати скрізь відразу. Не можна. І крапка!

Але не послухав дурний Сталін мудрого Жукова. Наступав відразу на всіх фронтах. У результаті й ворога до весни не розтрощили, і залишилися без резервів. А наслідок цього: втрата навесні 1942 року Криму й Севастополя, втрата 2-ї ударної армії Власова, моторошна катастрофа під Харковом, вихід противника до Сталінграда на волзькі нафтові артерії...

Цей приклад яскраво показує сталінську дурість і жуковську геніальність. Але є нюанс.

В останній день 1941 року в Кремлі відбулася нарада, на якому затверджувалися плани бойових дій на наступний рік. «Напередодні наради в Ставці, 31 грудня 1941 року, генерал армії Г. К. Жуков і Н. А. Булганін телефоном доповіли Сталіну, що в ході боїв військами Західного фронту були розбиті 20, 12, 13, 43, 53 і 57-й німецькі армійські корпуси у складі 292, 258, 183, 15, 98, 34, 259, 260, 52, 17, 137, 131, 31, 290 і 167-ї піхотних і 19-ї танкової дивізій і 2-ї бригади "СС", перекинутої на літаках з Кракова; противник під ударами військ фронту продовжує відступ у західному напрямку, залишаючи в боях і по шляхах відходу поранених, артилерію, зброю і майно». («ВИЖ» 1991 № 2 стор 24) Відомості про цю доповідь Жукова Сталіну публікуються з посиланням на Центральний архів МО СРСР, фонд 208, опис 2511, справа 1035, листи 63-64.

Якщо цим хвалькуватим доповідям повірити, то виходить, що Жуков у грудні 1941 року під Москвою створив щось на зразок Сталінграда. Стаття продовжується так: «Все це, за самим м'яким визначенням, не відповідало дійсності. Перераховані з’єднання ще кілька років продовжували оборонятись і чинити запеклий опір Західному фронту».

Жуков, м'яко кажучи, брехав Сталіну про свої грандіозні перемоги. На Русі про такі дії говорять: втирав окуляри. В гонитві за орденами і званнями Жуков йшов на підробку, на злочин. У січні 1942 року треба було наступати тільки на одному, і саме на Західному стратегічному напрямку, який був головним напрямком війни. Сталін же, як ми знаємо, вирішив наступати відразу на всіх напрямках. Це рішення Сталін прийняв не з дурості, а тому, що окозамилювач Жуков приписав собі перемоги, яких не було. Жуков відрапортував: на головному Західному напрямку противник практично розбитий, залишилося його добити на другорядних напрямках.

У грудні 1941 року німецька армія знаходилася на межі поразки. Розгром групи армій «Центр» міг би означати крах всього німецького фронту від Балтики до Чорного моря. Але через брехливі хвалькуваті доповіді Жукова, який обманював Верховного головнокомандувача, цього не сталося. Через брехливі доповіді Жукова Сталін наказав наступати на всіх напрямках одночасно, ударів було багато, але всі вони були слабкими. Це дало можливість німецькій армії закріпитися на радянській території і розтягнути агонію ще на три з половиною роки.

6.

Давно помічено: хвалько перший вірить своїм вигадкам.

Жуков доповів Сталіну, що противник на Західному напрямку в основному розбитий, що противник біжить. Цьому радісному рапорту, Жуков повірив сам. Навздогін біжучим (як здавалося Жукову) німецьким військам, геніальний стратег рушив свої армії. Ах, краще б Жуков цього контрнаступу не проводив! Так званий «розгром німців під Москвою» обернувся під мудрим керівництвом Жукова ганебним розгромом Червоної Армії під Москвою.

Жуков був командувачем Західного фронту, одночасно - головнокомандувачем Західного напрямку, в складі якого було два фронти: Західний і Калінінський. І ось Жуков планує грандіозну операцію. «За її задумом передбачалося силами Калінінського і Західного фронтів завдати удару у збіжних напрямах на Вязьму, оточити і знищити ржевсько-вяземське угруповання противника...» («Красная Звезда». 14 березня 1993)

«7-8 лютого командувачі військ фронтів прийняли рішення на проведення операції. Рішення не повністю відповідало обстановці. У жодному з фронтів не було створено сильних угруповань для розвитку успіху і нарощування його в боки флангів. По суті, кожна армія завдавала ізольований удар. Спроба командувача Західного фронту Г. К. Жукова здійснити прорив самостійно створеною ударною армією не забезпечувала вирішення завдання розгрому противника, оскільки за цією не було армією ніяких засобів, які могли б розвинути намічений успіх.»(Генерал-полковник В. Баринькін. «Красная Звезда». 14 березня 1997)

У район, де ударні угруповання Калінінського і Західного фронтів повинні були замкнути кільце оточення навколо головних сил німецької групи армій «Центр» за наказом Жукова і був викинутий повітряний десант у складі 4-го повітряно-десантного корпусу, посиленого 250-м полком особливого призначення.

Перед війною з ініціативи Жукова в Червоній Армії були створені повітряно-десантні корпуси. Жуков повідомляє: «Сам характер можливих бойових операцій визначив необхідність значного збільшення повітряно-десантних військ. У квітні 1941 року починається формування п'яти повітряно-десантних корпусів». (Спогади та роздуми. Стор. 211) Цей пасаж погано стикується з усією іншою розповіддю. Жуков розповідає, що Червона Армія нібито готувалася до відбиття агресії. А в оборонній війні великі повітряно-десантні операції проводити просто неможливо.

Повітряно-десантні корпуси були не тільки створені з ініціативи Жукова, але ним і використовувалися. У Червоній Армії за всю її історію великі повітряно-десантні операції проводилися тільки з ініціативи Жукова і тільки під його особистим керівництвом. Зрозуміло, що всі вони завершилися повним провалом і загибеллю тисяч десантників.

Перша велика повітряно-десантна операція проводилась Жуковом в ході контрнаступу під Москвою. В район, де був викинутий 4-й повітряно-десантний корпус, Жуков послав свої армії.

«Якщо раніше гітлерівці оточували війська оборони, то тепер наші армії самі рвалися в тил противника з метою його оточення. Спроби ці, на жаль, не завжди закінчувались успішно. Так, у січні 1942 року війська 29-ї і 39-ї армій прорвалися глибоко в тил противника. Розвиваючи наступ в бік Ржева, вони не змогли забезпечити міцну оборону своїх флангів і опинилися в оточенні.» (ВИЖ 1995 № 2 стор 17.)

Навздогін противнику, який нікуди не втік, Жуков сміливо рушив 33-ю армію генерал-лейтенанта М. Г. Єфремова і 1-й гвардійський кавалерійський корпус, не забезпечивши їх тилів і флангів. 33-я армія і 1-й гвардійський кавалерійський корпус теж потрапили в оточення і кілька місяців героїчно билася в тилу противника на підніжному корму без евакуації поранених, без підвозу пального, боєприпасів та продовольства. 33-я армія і її командувач генерал-лейтенант Єфремов загинули під Вязьмою.

Кремлівські ідеологи, розповідаючи про Жукова, хвацько обходять гострі кути. Війська Західного і Калінінського фронтів у ході переможного контрнаступу були майже повністю винищені. Жуков загнав в оточення три армії і два окремі корпуси, де всі вони загинули. Можна б було сказати: план Жукова не відповідав обстановці. Але наші ідеологи м'яко кажуть: план відповідав обстановці, але не повністю.

Можна було б сказати: з вини Жукова загинули три армії і два корпуси і повністю знекровлені всі інші армії і корпуси Західного і Калінінського фронтів. Але читайте наші газети. Там про це сказано ввічливо: Жуков зробив не все, щоб визволити з оточення армії, які потрапили в біду.

А якщо вірити мемуарам Жукова, то виходить, що під Москвою Червона Армія здобула ледве не перемогу.

7.

Заперечать: але ж Сталін нагороджував Жукова! Сталін надавав Жукову ордени і звання. Чи це не свідчення величі Жукова?

Ні, це не свідчення. Сталін нагороджував і Лева Мехліса. І надав йому звання генерал-полковника. З цього зовсім не випливає, що Мехліс був полководцем. Генерал-полковник Мехліс їздив по фронтах і робив ту ж роботу, що й Жуков: кричав, матюкався і розстрілював. Мехліс мав таку ж посаду, як і Жуков - представник Ставки ВГК. І так само, як Жуков, Мехліс постійно брехав Сталіну. Сталін знав про це, але пробачав Мехлісу, так само як і Жукову. Правда, в послужному списку Мехліса не було таких жахливих поразок, які були в активі Жукова.

Генерал-полковниками у Сталіна були С. А. Гоглідзе і В. С. Абакумов. Генералами з чотирма зірками у Сталіна були і Сєров, і Масленніков, і Меркулов. Але всі вони - стратеги з Луб'янки.

Сталін надав звання Маршала Радянського Союзу Лаврентію Павловичу Берії. Але і з цього зовсім не випливає, що Лаврентій Павлович був полководцем.

Маршалом Радянського Союзу Сталін зробив Булганіна Миколу Олександровича. В армії Булганін не служив. Служив в органах ВЧК. Був катом. Потім - директор заводу, голова Мосради, в 1941 році - голова правління Держбанку. На війні - політичний комісар, член військової ради Західного та інших фронтів. Сталін зробив Булганіна Маршалом Радянського Союзу і навіть міністром оборони СРСР. І груди Булганіна обвішані орденами, в тому числі й чотирма вищими полководницькими.

Сталін надав звання маршала навіть Тухачевському. Але хіба хоч хтось вважає Тухачевського стратегом?

* * *

Те, що Жукову Сталін надавав ордени і звання, ні про що не каже. В число сталінських наркомів, міністрів, маршалів і генералів потрапляли і негідники, і пройдисвіти, і садисти, і розпусники, і злодії, і окозамилювачі. Тут вам і Єжов, і Ягода, і Блюхер, і Бухарін, і Радек, і Хрущов і ще ціла ватага.

Розділ 15

ВПЕРЕД НА СИЧОВКУ!

Своїм «якби Жуков був живий» автори листів висловлюють безмежну, ледве не фанатичну віру у свого кумира, створеного не чиєюсь уявою, а його служінням Батьківщині, справами на славу його, а не на шкоду.

«Красная Звезда» 4 лютого 1997 р.

1.

Коли мова заходить про війну, ми згадуємо Сталінград, а згадавши Сталінград, згадуємо Жукова. Це він, видатний полководець ХХ століття, був творцем однієї з найбільш блискучих операцій Другої світової війни, а, можливо, і всієї світової історії. Сталінград - підтвердження незаперечної істини: де Жуков, там перемога! Сталінград - доказ геніальності Жукова: кинув погляд на карту, і відразу знайшов рішення!

Прокричимо ж триразове «Ура» генію, а потім поставимо питання про достовірність відомостей. Давайте докопаємося до витоків. Давайте встановимо, звідки стало відомо, що план Сталінградської стратегічної наступальної операції запропонував Жуков?

Джерело знайти легко: це сам Жуков таке розповів. Це він сам себе оголосив автором плану операції, щоправда, визнаючи, що був і співавтор - А. М. Василевський. Описано це так:

«Вдень 12 вересня я вилетів до Москви і через 4 години був у Кремлі, куди викликали і начальника Генштабу А. М. Василевського...

Верховний дістав свою карту з розташуванням резервів Ставки, довго і пильно її розглядав. Ми з Олександром Михайловичем відійшли подалі від столу вбік і дуже тихо говорили про те, що, мабуть, треба шукати якесь інше рішення.

– А яке «інше» рішення? - раптом, піднявши голову, запитав Й. В. Сталін.

Я ніколи не думав, що у Й. В. Сталіна був такий гострий слух. Ми підійшли до столу...

Весь наступний день ми з А. М. Василевським пропрацювали в Генеральному штабі... Перебравши всі можливі варіанти, ми вирішили запропонувати Сталіну наступний план дій...» («Спогади та роздуми». М. АПН. 1969. С.401-402)

Зі сказаного випливає, що біля витоків Сталінградської стратегічної наступальної операції стояли троє: Сталін, Жуков і Василевський. Заслуга Сталіна в тому, що слух у нього гострий. Почув Сталін, що Жуков з Василевським шепочуться, зацікавився, тут же Жуков з бойовим товаришем і підкинули Верховному головнокомандувачу геніальну ідею...

Жуков розповідав, що Сталін сумнівався в успіху, боявся ризикувати, пропонував операцію проводити, але не такого масштабу, а скромнішу. Але Жуков Сталіна уламав, і все вийшло як треба.

2.

Про Сталінград устами своїх літературних негрів Жуков віщає докладно й багато: «Ставка 12 липня створила новий Сталінградський фронт...» «До кінця липня до складу Сталінградського фронту входило...» «Велику організаторську роботу провели обком і міськком партії Сталінграда з формування та підготовки народного ополчення...»

Все це так, все це цікаво, але звернемо увагу на дріб'язок: у липні 1942 року Жукова не було в Сталінграді і бути не могло. Він знаходився зовсім на іншому напрямку, дуже далеко від Сталінграда. У кожного, хто цікавиться війною, є можливість відновити хронологію роботи Жукова на фронті день за днем, з першого до останнього дня війни. Іноді - з точністю до годин і хвилин. З 11 жовтня 1941 до 26 серпня 1942 року Жуков командував військами Західного фронту, який воював зовсім на іншому напрямку за тисячі кілометрів від Сталінграда. До 26 серпня 1942 року справами Сталінграда Жуков займатися не міг і не мав права.

Під Сталінградом трапилось ось що. Навесні 1942 року радянський Південно-Західний фронт упав. Винуватці катастрофи - Тимошенко, Хрущов і Баграмян. Але головний винуватець - Жуков. Через його брехню, через його переможні доповіді про грандіозні перемоги на головному напрямку війни, Сталін розтратив стратегічні резерви і в критичний момент не мав можливості закрити пролам, що утворився. У прорив кинулися німецькі війська. В тилах Червоної Армії спалахнуло народне повстання. Проти комуністів піднялося населення Дону, Кубані, Північного Кавказу, калмикських степів. Червона Армія потрапила в становище окупанта на своїй власній землі, під її ногами горіла земля. Повсталі вішали чекістів, комуністів і комісарів, дробили їм голови, топили в річках і болотах. Радянські полки та дивізії розсипалися, війська розбрідалися. Тим часом потік німецьких військ розділився надвоє. Один напрямок удару - на Грозний і Баку. Намір - вийти до джерел нафти. Другий напрямок - на Сталінград. Намір - убезпечити прорив на Кавказ військ від можливого удару у фланг і перерізати Волгу - нафтову аорту Радянського Союзу. Критична обстановка під Сталінградом склалася в липні 1942 року. Вихід німецьких військ до Волги в той момент неминуче призводив до краху всього південного крила радянсько-німецького фронту з катастрофічними наслідками для економіки країни.

За особистим наказом Сталіна було створено новий Сталінградський фронт, до складу якого ввійшли чотири загальновійськові й одна повітряна армії зі складу розваленого Південно-Західного фронту. Крім того, зі свого стратегічного резерву Сталін висунув у район Сталінграда 62, 63 і 64-у армії. 28 липня Сталін одноосібно підписав драконівський наказ № 227 «Ні кроку назад!» Сталін взяв особисто на себе всю повноту відповідальності за стан під Сталінградом і за будь-які заходи, які могли зупинити втечу радянських військ. 30 липня за наказом Сталіна до складу Сталінградського фронту була включена 51-а армія. 9 серпня Сталін кинув під Сталінград 1-у гвардійську армію. На чолі цієї армії Сталін поставив колишнього начальника ГРУ, свого майбутнього заступника генерал-лейтенанта Ф. І. Голікова. 1-а гвардійська армія була вкомплектована найкращим людським матеріалом. На її формування були пущені п'ять повітряних-десантних корпусів, які перетворили на гвардійські стрілецькі дивізії. В середині серпня Сталін висунув у район Сталінграда 24 і 66-у армії. Під Сталінград безперервним потоком ішли війська. Сюди були кинуті десятки штрафних батальйонів і рот. Під Сталінград Сталін кинув дев'ятнадцять військових училищ, в їх числі Житомирське, Вінницьке, Грозненське, 1-е і 2-е Орджонікідзевське піхотні, Краснодарське кулеметно-мінометне, Челябінське, Сталінградське, Омське, Казанське танкові. А в кожному з цих училищ було «від 3,5 до 5 000 найкращих червоноармійців і сержантів у віці 18-22 років, відібраних з передових позицій, які мають досвід участі в боях». (А. М. Самсонов «Знати й пам'ятати.» Москва ИПЛ. 1989. Стор. 136) На будівництво оборонних споруд під Сталінград Сталін кинув 5, 7, 8 і 10-у саперні армії. Я знаю, що таке саперна рота і саперний батальйон. Я бачив своїми очима саперний полк у повному складі й у всій його красі. Саперну бригаду в повному складі мені бачити не випало, але можу її ясно уявити. А от уявити собі саперну дивізію я не можу. Не виходить. Занадто багато саперів виходить. Тим більше не можу уявити собі корпус, який складається з одних тільки саперів. А у Сталіна мова не про саперні бригади, дивізії і корпуси. У Сталіна в резерві були цілі саперні армії. Радянський Союз - єдина у світі країна, яка мала саперні армії. Сталін кинув на будівництво оборонних рубежів під Сталінград відразу чотири такі армії. Крім цих саперних армій на створення стратегічного оборонного пояса Сталін зі свого особистого резерву рушив під Сталінград кілька управлінь оборонного будівництва РВГК. Що вони собою становили, можна судити з одного прикладу. Тільки особовий склад 24-го управління оборонного будівництва з особистого резерву Сталіна викопав у районі Сталінграда 1448 кілометрів окопів і траншей, 57 кілометрів протитанкових ровів, побудував 51 кілометр ескарпів, 8 кілометрів надовбів і 24400 вогневих точок. Вогневі точки створювалися не тільки деревоземляні, але й залізобетонні та сталеві. Тільки особовий склад 24-го управління оборонного будівництва РВГК змонтував 1112 тонн металоконструкцій і 2317 кубометрів залізобетонних споруд. («Красная Звезда» 10 січня 1985) До роботи 24-го управління оборонного будівництва РВГК додамо роботу інших управлінь оборонного будівництва і роботу чотирьох саперних армій. Уявляючи розмах оборонних робіт у цьому районі, нам залишається дивуватися наполегливості Гітлера і його генералів, які кидали свої дивізії в самогубні атаки на таку оборону.

Крім тієї артилерії, яка була у складі десяти загальновійськових і однієї гвардійської армії, Сталін зі свого особистого резерву висунув під Сталінград 129 артилерійських полків РВГК і 115 окремих дивізіонів реактивної артилерії. Можна нескінченно перераховувати винищувальні, штурмові й бомбардувальні авіаційні полки, дивізії та корпуси, резервні авіаційні групи, танкові й механізовані бригади і корпуси, мінометні дивізіони і полки, підрозділи і частини зв'язку, ремонтні, медичні та інші формування, які Сталін кинув у бій на Волзі. У липні й серпні 1942 року всі ці полки, бригади, дивізії, корпуси й армії або вже знаходились у районі Сталінграда, або в район Сталінграда перекидалися, або, готувалися до перекидання. Я не кажу про 2-у гвардійську і 5-у танкову армії, про чотири танкові та два механізовані корпуси, які влітку 1942 року в глибокому тилу формувались і готувалися до зимових боїв. У будь-якому випадку ми не можемо втекти від визнання: військ під Сталінград було кинуто багато. Все це було зроблено в час, коли Жуков перебував на іншому, а саме, на Західному фронті. У липні й серпні 1942 року без Жукова було зроблено головне - драконівськими заходами паніка у військах була придушена, втікаючі війська зупинені, в районі стратегічного прориву німецьких військ створений новий радянський фронт, зведена непереборна оборона, підтягнуті свіжі дивізії, корпуси й армії. Влітку 1942 року дії противника зі стрімкого нестримного руху були перетворені у вкрай невигідні для нього затяжні бої за кожен рубіж, кожну траншею і кожну вогневу точку. А попереду - зима. У будь-якому випадку влітку 1942 року в районі Сталінграда були створені умови, які неминуче вели німецьку армію до катастрофи. Сил під Сталінградом було зібрано стільки, що полководницької геніальності не потрібно.

3.

І ось ми відкриваємо книжку Жукова й читаємо про те, як влітку 1942 року ворог рвався до Сталінграда, як Червона Армія героїчно билася з ворогом, як вона зупинила ворожий наступ. Жуков жваво згадує і барвисто розповідає про події, до яких він не мав ніякого стосунку. Якщо нас цікавить обстановка в липні 1942 року під Сталінградом, ми знайдемо достатньо джерел. Книга «Спогади та роздуми» написана від імені Жукова, тому було б правильно розповісти не про Сталінградський фронт, на якому Жукова не було, а про Західний фронт, яким Жуков в той момент командував. Але все, що відбувалося навесні і влітку 1942 року на Західному фронті, в мемуарах викладено в одному абзаці. Авторів жуковських мемуарів понесло на стратегічні висоти: «37-а і 12-а армії Північно-Кавказького фронту отримали завдання...» Навіщо нам розповідають про Кавказ, якщо там не було Жукова? А вони не вгамовуються: «За покликом ЦК партії Грузії, Азербайджану та Вірменії формувалися озброєні загони...»

У мемуарах Жукова докладно описана катастрофа 1942 року в районі Харкова. І названі винуватці. Але Жукова й там не було. Жуков за цей напрямок не відповідав. Описана катастрофа Кримського фронту. І знову названі винуватці. Але і в Криму Жуков не воював, Крим - не його турбота. В мемуарах Жукова описані поразки радянських військ під Воронежем, автори згадали падіння Севастополя і невдалу спробу військ Північно-Західного фронту ліквідувати німецьке угруповання в районі Дем’янська. У всіх цих подіях Жуков участі не приймав. Навіщо все це вписане в мемуари?

Для того, що автори спогадів Жукова одним пострілом убили відразу трьох зайчиків.

По-перше, продемонстрували стратегічну широту жуковського світогляду.

По-друге, показали сувору гірку правду: ось дивіться на поразки... сусідів Жукова, дивіться на прорахунки дурного Сталіна і командувачів усіх фронтів, де немає Жукова.

По-третє, заповнили сторонніми описами розділ про 1942 рік так, щоб не залишилося місця на розповідь про самого Жукова та його діяння.

Тим часом 1942 рік для Західного фронту, яким командував Жуков, був роком жорстоких поразок і величезних втрат. На Західному фронті Жуков проводив безперервні безглузді наступальні операції, кожна з яких завершувалася провалом. Найкривавіша з них: Ржевско-Сичовська - 30 липня - 23 серпня.

Цікаво, що «Радянська військова енциклопедія» (Том 7, стор. 119-120) чітко визначає терміни проведення цієї операції, перераховує армії та корпуси, які залучалися для її проведення, поміщає карту. Якщо енциклопедія описує операцію, отже вона того заслуговує. А Жуков, який цю операцію проводив, не повідомляє ні термінів проведення операції, ні сил, які залучалися, та карту не поміщає. Замість цього з мемуарів Жукова ми дізнаємося:

про підступну політику США і Великобританії;

про плани Сталіна на 1942 рік;

про задуми Гітлера на 1942 рік;

про партійно-політичну роботу в Червоній Армії;

про подвиги рядових солдатів і сержантів;

про опір радянського народу в тилу ворога;

про героїчну працю робітників і селян;

про керівну і спрямовуючу роль Комуністичної партії та її мудрого Центрального комітету;

про операції на всіх фронтах, окрім Західного.

У мемуарах Жукова немає карти Ржевсько-Сичовської операції, яку Жуков проводив, зате є інша карта: ось як німці рвалися до Сталінграда, в якому Жукова в той час не було, за оборону якого Жуков у той момент не відповідав.

А нас цікавить не Сталінград, а Жуков і Ржевсько-Сичовська операція, про яку він скромно замовчує. Для проведення цієї операції Жуков зосередив 20-у і 31-у армії, 1-у повітряну армію, 6-й і 8-й танкові корпуси, 2-й гвардійський кавалерійський корпус. Скільки в цих арміях і корпусах було людей, танків, гармат, літаків, ні Жуков, ні «Радянська військова енциклопедія» не повідомляють. Але ми й самі бачимо - сили чималі. У мемуарах Жукова сказано, що німці понесли у Сичовці «великі втрати». Про наші втрати джерела мовчать. Мабуть, обійшлося без втрат.

Щоб допомогти Жукову, в напрямку тієї ж Сичовки наносили удар війська лівого крила Калінінського фронту: 29-а і 30-а армії з допомогою 3-ї повітряної армії.

Чотири загальновійськові армії, кавалерійський корпус, два окремі танкові корпуси за підтримки двох повітряних армій... для штурму Сичовки!?

Чи не забагато?

Та ні ж. Жукову цього виявилося замало.

Чи взяв геніальний Жуков такими силами ту саму Сичовку? На жаль, ні.

А в чому причина провалу? Хто винен? Причина - мало сил на Сичовку кинули. Загалом у Жукова на Західному фронті в той момент було тільки десять армій. Йому не вистачило ще «однієї-двох армій». Винен, зрозуміло, Сталін - не дав цих армій Жукову. «Якби в нашому розпорядженні були одна-дві армії, можна було б... На жаль, ця реальна можливість була згаяна Верховним Головнокомандуванням». («Спогади та роздуми» Стор. 395)

Адже цей штурм Сичовки не перший. Починаючи з січня й по серпень 1942 року п'ять армій Конєва і десять армій Жукова рвалися на Ржев і Сичовку. Нагадаю ще раз: Жуков був не тільки командувачем Західного фронту, а й головнокомандувачем Західного напрямку, в складі якого був Західний фронт (Жуков) і Калінінський фронт (Конєв). Іншими словами, п'ять армій Конєва теж підпорядковувалися Жукову. Перед черговою Ржевсько-Сичовською операцією Ставка ВГК 5 серпня 1942 року ще раз підтвердила повноваження Жукова: він керував не тільки операціями свого Західного фронту, а й сусіднього Калінінського. (ВИЖ 1991, № 10. Стор.24)

В районі Ржева і Сичовки вже пластами лежали трупи радянських солдатів, убитих у попередніх штурмах. Там уже громадилися цілі цвинтарі згорілих радянських танків. Багатомісячну тупу м'ясорубку під Ржевом і Сичовкою під керівництвом геніального Жукова пам'ятали всі фронтовики. Один з найбільш пронизливих віршів про війну написав Олександр Твардовський. І зовсім не даремно воно називається «Я вбитий під Ржевом». Згадаймо:

Фронт горів, не стихаючи,

Як на тілі рубець.

Я убитий, не знаючи:

Чи наш Ржев врешті-решт?

Штурм. Штурм. Штурм. У лоб. За тією ж схемою, що й учора. З тієї ж програмою. По п'ять атак у день. По сім. По десять. На ті ж висотки. Місяць за місяцем. З січня по серпень. Вперед! З нами Жуков!

4.

Наші офіційні історики винайшли особливу мову і цілу серію спецприйомів, якими вони приховують провали у війні, перш за все - провали Жукова. Однак існують цілком надійні індикатори брехні. Ось один з них. Припустимо, ви зустріли опис наступальної операції, але кодове найменування цієї операції не повідомляється. Знайте: перед вами брехня.

Справа тут ось у чому. Оборонні операції у своїй більшості не мають кодових назв. Ворог прагне робити те, чого ми не чекаємо, до чого ми не готові, що нашими планами не передбачено. Ворог намагається наносити удари там, де ми планували оборонні дії набагато меншого розмаху або не планували їх взагалі. Тому в багатьох випадках оборонна операція - це імпровізація. Крім того, в оборонній операції не треба приховувати наші наміри. Якщо ми обороняємо Сталінград, отже, маємо намір його утримувати.

А наступальну операцію готуємо ми самі. Ми повинні приховати від противника час, місце, мету, задум, склад сил і багато іншого. Тому підготовка наступальної операції починається з надання їй кодової назви. Робиться це для збереження таємниці. Йде в Генеральному штабі розмова про «Малий Сатурн», якщо ви посвячені в таємницю, вам зрозуміло, про що йдеться. Якщо вам таємниця не довірена, то нічого ви не зрозумієте. «Уран», «Анадир», «С.3-20», «Гроза», «Багратіон». Що це? Про що генерали говорять? Якщо знаєш, усе просто. Не знаєш - глухий кут. Навіть шифрувальник, допущений до багатьох великих таємниць, не має уявлення, в чому суть переданого повідомлення. Пише він: «Іскра», але не знає, що за цією назвою приховується.

Минуло півстоліття після війни, і ось у дуже товстій енциклопедії ми зустрічаємо описи наступальних операцій з дивними назвами: Ржевсько-Сичовська, Ржевсько-Вяземська, Сичовсько-Вяземська. Кодові назви цих операцій не повідомляються. А ми поміркуємо: чи міг Жуков у штабі Західного фронту планувати операцію і називати її Ржевсько-Сичовською або Сичовсько-Вяземською? Ні, не міг. Якщо він так операцію називав, то вже самою назвою операції видавав усім штабним друкаркам і телефоністкам, усім креслярам, писарям і охоронцям свої наміри і свій задум. Якщо Жуков не повний ідіот, то при підготовці цих операцій він використовував кодові назви. Чому ж нам через півстоліття їх не повідомляють?

Тому, що ці операції до цього часу, через 50 і 60 років, все ще засекречені. Причина таємності ось яка. Планувався, припустимо, розгром німецької групи армій «Центр» з проривом глибиною 600 кілометрів і виходом радянських військ до узбережжя Балтійського моря. Але групу німецьких армій не розгромили, оборону не прорвали, просунулися не на 600 кілометрів, а на 23. Планували дійти до Вітебська, Мінська та Риги, але дійшли тільки до Сичовки, і взяти її не змогли.

Чим конфуз прикрити? Державною таємницею. Наші військово-історичні олігархи в такому випадку засекречують усю операцію. У розряд державних таємниць ідуть кодове найменування, мета, завдання і задум операції, склад залучених сил і засобів, головне - втрати. Замість усього цього пишуть наші академіки в енциклопедію: так, були в цьому районі бої, але нічого серйозного тут не планувалося, не намічалося і не задумувалося. Просто хотіли захопити Ржев, який за 6 кілометрів від переднього краю, і Сичовку, яка аж за 50 кілометрів. Правда, ні Ржева, ні Сичовки не взяли ні з першого разу, ні з третього, ні з тринадцятого, ні з сорок першого.

Подумаємо і ось над чим: чи міг Сталін ставити Жукову бойове завдання захопити якусь Сичовку? Чи не занадто дрібно для Сталіна? А для Жукова? А для Західного фронту, якому сприяє Калінінський фронт?

23 серпня 1942 року захлинувся черговий наступ на Сичовку, а 26 серпня Сталін призначив Жукова своїм заступником.

Зазначимо: не після великих перемог командувач Західного фронту Жуков пішов на підвищення і став заступником Верховного Головнокомандувача, а після восьми місяців кривавої безпросвітної м'ясорубки. Не за блискучі перемоги Сталін піднімає Жукова, не за геніальні думки. Жуков Сталіну за інші якості сподобався: багато місяців жене сотні тисяч людей у смерть і навіть м’язом обличчя не здригнувся!

Сталіну потрібно було мати помічниками двох людей з абсолютно різними даними. Це як у командира полку: начальник штабу - мислитель, а заступник командира полку - поганяйло. Командир полку відповідає за все. Начальник штабу - поруч. Він - генератор ідей. Він - Керуючий Механізм. А там, де вирішується в даний момент найважливіше завдання, туди командир посилає свого заступника, кричати і матюкатися.

На всіх інших рівнях - та ж система: у будь-якого начальника завжди повинен бути один помічник, так би мовити, з розумової частини, а інший - з частини пробивної. Ось і на самому верху Сталін влаштував так само. При Сталіні - мислитель Василевський. Він складає плани. Але потрібен ще й той, чия робота - гнати людей у смерть. І це робота для Жукова. Жуков - це старший, куди пошлють. Це заступник з розстрільної лінії, помічник Верховного головнокомандувача з мордобійної частини.

5.

Вперше Жуков прибув у Сталінград 31 серпня 1942 року. Він намагався нанести контрудари по прориву німецьких військ. З цього задуму нічого не вийшло. Контрудари завершилися провалом. До речі, натяк на провал міститься і в мемуарах Жукова. Він побував у Сталінграді, щось там робив майже два тижні, повернувся в Москву 12 вересня. І тут у кабінеті Сталіна відбувається та сама сцена, яку Жуков неодноразово зі смаком описував: він шепотівся з Василевським про те, що треба шукати якесь інше рішення. Сталін почув і зацікавився: а яке рішення?

Ці слова Жуков сказав після того, як побував під Сталінградом і намагався там наносити контрудари. Жуков пропонує шукати інше рішення бо, з того рішення, яке Жуков уже намагався втілювати в життя під Сталінградом у перші дні вересня, ніякого толку не вийшло. Дії Жукова виявилися безплідними і некорисними.

Було ще кілька поїздок Жукова під Сталінград у період оборонного бою. Але не один Жуков там з'являвся. У Сталінграді бував серед інших член Політбюро Георгій Маленков. Не оголошуємо ж ми за це Маленкова стратегом і рятівником. І кінну статую Маленкову не ліпимо. І до лику святих не зараховуємо.

Останній раз Жуков відбув з району Сталінграда 16 листопада 1942 року. А контрнаступ радянських військ почався 19 листопада. Без Жукова. Жукова Сталін знову кинув на Західний напрямок. Знову - проти Сичовки!

У день, коли почалася Сталінградська стратегічна наступальна операція, Жуков перебував рівно за одну тисячу кілометрів від Сталінграда і займався зовсім іншою справою.

Розділ 16

І ЗНОВУ НА СИЧОВКУ!

Прибуваючи у війська на фронті, мені відразу вдавалося охопити обстановку, взяти в свої руки нитки управління і повернути події в потрібному напрямку.

«Красная Звезда» 18 лютого 1998.

Маршал Радянського Союзу Г. К. Жуков

1.

Сталінградський контрнаступ задумувався як операція другорядна. Про це будь-який бажаючий може знайти достатньо свідчень у мемуарах учасників цієї операції. Маршали Радянського Союзу А. М. Василевський, К. К. Рокосовський, А. І. Єременко, головний маршал артилерії Н. Н. Воронов та інші повідомляють, що, завершивши оточення німецьких військ під Сталінградом, радянські командири з подивом виявили: німецьких дивізій в котлі виявилось у три рази більше, ніж передбачалося. Радянське командування мало намір оточити в районі Сталінграда 7-8 німецьких дивізій, а їх виявилося 22. Інакше кажучи, операція під Сталінградом задумувалася не настільки грандіозна, якою вона вийшла насправді. Результат під Сталінградом очікувався втричі скромніший. А головна операція готувалася на Західному напрямку. Знову планувався прорив біля Ржева, Сичовки і Вязьми в напрямку Ризької затоки. Жуков знову робить ту ж роботу: координує дії Калінінського і Західного фронтів. Крім того, наступу двох фронтів сприяють війська Північно-Західного і Брянського фронтів.

Для проведення цієї грандіозної операції були зібрані сили більші, ніж для проведення контрнаступу під Сталінградом. Під командуванням Жукова на цей раз - майже два мільйони солдатів і офіцерів, 3300 танків, більше тисячі бойових літаків, 24 тисячі гармат і мінометів. Сумарна бойова вага радянських танків, що залучаються до цієї операції в 2,8 раза перевищувала бойову вагу всіх німецьких танків, які Гітлер 22 червня 1941 року кинув на Радянський Союз.

І ось цю операцію в листопаді-грудні 1942 року Жуков знову провалив.

Там, де був Жуков, - ганебна поразка, ріки крові, піраміди солдатських кісток і майже дві тисячі згорілих радянських танків. Це - на додаток до того, що в цьому районі було вже укладено в землю з січня по серпень. А під Сталінградом, де Жукова не було, - перемога.

2.

Черговий провал Жукова під Сичовкою, Ржевом і Вязьмою з нашої історії випав. Про нього забули. А вже якщо хто з допитливих дослідників поцікавиться, де ж був великий стратег Жуков у момент початку Сталінградської стратегічної наступальної операції, то для таких була підготовлена відповідь: Жуков перебував на другорядному напрямку, там він проводив відволікальну операцію.

За часів Брежнєва вся ідеологічна машина Радянського Союзу працювала на роздування культу особи Жукова. У ті славні часи маршала Василевського, якому було вже 82 роки, якому залишався рік до смерті, змусили написати: «13 листопада... було наказано Жукову приступити до підготовки відволікальної операції на Калінінському і Західному фронтах, а на мене було покладено координацію дій трьох фронтів сталінградського напрямку при проведенні контрнаступу». («ВИЖ» 1977 № 11, стор.63)

Правда, цікаво? 19 листопада 1942 року починається грандіозна наступальна операція під Сталінградом, яка повинна переламати хід війни на нашу користь, а за тиждень до цього, 13 листопада, превеликому полководцю ХХ століття, заступнику Верховного головнокомандувача генералу армії Жукову ставлять завдання проводити відволікальну операцію зовсім в іншому місці! Невже, відволікальну операцію не можна доручити Конєву, Говорову, Рокосовському, Голікову, Толбухіну, Баграмяну, Бірюзову, Воронову, Малиновському або ще кому? Чому у всіх операціях Сталін посилав Жукова на головний напрямок, а в ході Сталінградської стратегічної наступальної операції послав на другорядний напрям проводити відволікальну операцію?

Відповідь проста: операція під Сичовкою, Ржевом і Вязьмою в листопаді-грудні 1942 року не була відволікальною, вона була головною. Жуков її провалив, тому заднім числом її опустили в розряд другорядних і відволікальних.

3.

Операція на Західному стратегічному напрямку в листопаді-грудні 1942 року не була відволікальною, бо відволікальна операція завжди за часом передує головній операції. Спочатку фокусник чимось присипляє нашу пильність, а потім дістає з чорного капелюха білого кролика. Спочатку підручні кишенькового злодія показують нам чужий гаманець: не ви впустили? І тут же сам кишеньковий злодій ласкавим рухом веде наш тугий гаманець. Спочатку одеський злодій Беня Крик підпалює будинок навпроти поліцейської дільниці, потім, коли поліцейські кидаються на допомогу сусідів, він влаштовує пожежу в поліцейській дільниці. Спочатку боєць робить обманний рух, потім б'є. Так і на війні: спочатку наноситься відволікальний удар на другорядному напрямку, потім - основний на головному.

Контрнаступ під Сталінградом почався 19 листопада 1942 року, а «відволікальний» наступ Калінінського і Західного фронтів - 25 листопада 1942 року. Запитаємо: яка ж з цих операцій повинна відвернути увагу противника?

Операція Калінінського і Західного фронтів не була другорядною і відволікальною, бо в ній брало участь більше військ, ніж у наступі під Сталінградом. У Жукова у складі Калінінського і Західного фронтів було 15 загальновійськових, 2 ударні, 1 танкова і 2 повітряні армії. Крім того, цьому «відволікальному» наступу сприяли війська Північно-Західного і Брянського фронтів. Це ще 7 загальновійськових, 1 ударна і 2 повітряні армії. Крім того позаду цього угруповання знаходились одна загальновійськова (68-а) і дві резервні (2 і 3-я) армії. Всього в Жукова 23 загальновійськові, 3 ударні, 1 танкова, 4 повітряні і 2 резервні армії.

У Василевського під Сталінградом 10 загальновійськових, 1 танкова і 3 повітряні армії.

Яка ж із цих операцій головна, яка відволікальна?

Наступ Калінінського і Західного фронтів за сприяння Північно-західного і Брянського фронтів у листопаді-грудні 1942 року не був відволікальним, і це ми дізнаємося з книжки самого Жукова. Ось директива Калінінському і Західному фронтам віддана 8 грудня 1942 року. Найближче завдання Західному фронту: «Протягом 10-11.XII. прорвати оборону противника на ділянці Бол. Кропотово - Яригіно і не пізніше 15.XII. опанувати Сичовкою, 20.XII. вивести в район Андріївське не менше двох стрілецьких дивізій для організації замикання спільно з 41-ю армією Калінінського фронту оточеного противника». (Спогади та роздуми. Стор. 435-436)

Калінінському фронту крім іншого ставилося завдання прорвати фронт і «замкнути з півдня оточене угруповання противника спільно з частинами Західного фронту». (Там же)

Отже, Калінінському й Західному фронтам, якими керував Жуков, ставилося те ж завдання, що й фронтах під Сталінградом: пробити оборону противника на двох ділянках, прорватися рухомими з’єднаннями глибоко в його тил і замкнути кільце оточення навколо угруповання противника.

Давайте повіримо комуністичній пропаганді. Давайте вважати, що Південно-Західний і Сталінградський фронти під керівництвом Василевського в листопаді 1942 року проривали оборону противника і замикали кільце оточення заради того, щоб переламати хід війни на свою користь. А в тому ж листопаді Калінінський і Західний фронти під керівництвом Жукова повинні були прорвати оборону противника і замкнути кільце оточення просто заради того, щоб відвернути увагу Гітлера.

А ось як керовані Жуковим фронти впоралися зі своїм завданням. Слово самому Жукову (або тим, хто писав його мемуари): «Командування Калінінського фронту в особі генерал-лейтенанта М. А. Пуркаєва зі своїм завданням впоралося. Група військ фронту, що наступала на південь від міста Білого, успішно прорвавши фронт, рушила в напрямку на Сичовку. Група військ Західного фронту повинна була, в свою чергу, прорвати оборону противника і рушити назустріч військам Калінінського фронту, з тим, щоб замкнути кільце оточення навколо ржевського угруповання німців. Але сталося так, що Західний фронт оборону не прорвав... У цей час ускладнилася обстановка на Калінінському фронті в районі нашого прориву. Сильним ударом під фланги противник відтяв наш механізований корпус, яким командував генерал-майор М. Д. Соломатін, і корпус залишився в оточенні. »(Спогади та роздуми. Стор. 436-437)

Давайте вважати, що все це робилося заради відвернення. Який же результат? Результат у наявності. Керовані Жуковом війська німецький фронт не прорвали, противника не оточили, навпаки самі потрапили в оточення. Якщо повірити, що це була просто відволікальна операція на другорядному напрямку, то доводиться визнати, в момент, коли вся увага Гітлера і його фельдмаршалів була прикута до Сталінграда, війська під керівництвом Жукова навіть на другорядному напрямку не зуміли виконати поставлене завдання.

Про грандіозний наступ Жукова в листопаді-грудні 1942 року вже написано кілька статей і книжок. Щоб мене не звинуватили в злостивості, буду описувати не своїми словами, а цитувати інших авторів. 8 червня 2001 року в «Незалежному військовому огляді» з'явилася стаття «Не в бій, а на забій». Розповідь про дії однієї тільки 20-ї армії Західного фронту в черговій Ржевсько-Сичовській операції в листопаді-грудні 1942 року. Автори статті - М. Ходаренок і О. Владимиров.

У цій операції 20-а армія Західного фронту крім тих сил, які вона мала, отримала посилення - два танкові корпуси, вісім окремих танкових бригад і відповідну кількість артилерії.

Підзаголовки статті: «Невдалий початок», «Битва за городи села Жеребцова», «Упертість, що переходить в божевілля». Це сказано про видатного стратега ХХ століття.

Ось витяги зі статті:

«Війська 25 листопада фактично посилалися не в бій, а на забій, під добре організований вогонь ворога».

«Дві стрілецькі бригади 8-го гвардійського стрілецького корпусу - 148-а і 150-а чотири дні штурмували село Хлепень, розташоване на високому березі Вазузи... під селом практично в повному складі полягли 148-а і 150-а стрілецькі бригади, в яких крім штабів і підрозділів забезпечення не залишилося нікого».

«Невблаганна Ставка та її представник Георгій Жуков вимагали тільки одного - наступу щоб то не стало. 20-а армія була додатково посилена 5-м танковим корпусом і чотирма стрілецькими дивізіями.»

«Поле битви було усіяне нашими згорілими танками. Зокрема, вже 6 грудня шість танкових бригад 20-ї армії з восьми, що втратили майже всю матеріальну частину, були відведені для відновлення боєздатності в тил».

«Вже 13 грудня 6-й танковий корпус мав у строю 26 танків, а два дні тому введений в бій 5-й танковий корпус - тільки 30. Один танковий корпус вів бій за село Мале Кропотово, другий намагався взяти штурмом село Подосіновка».

«За тиждень (11-18 грудня) вкрай кровопролитних, запеклих і за своєю суттю безрезультатних боїв наступальні можливості 20-ї армії були остаточно вичерпані. Закінчилися боєприпаси та пально-мастильні матеріали. Майже повністю була втрачена матеріальна частина всіх восьми танкових бригад і обох танкових корпусів. Уцілілі живими люди по кілька діб знаходилися без сну та їжі, були гранично виснажені і смертельно втомилися».

«За 23 доби безперервних боїв війська 20-ї армії на 8-кілометровій ділянці вгризлись в оборону противника на 10 кілометрів. Середньодобові темпи наступу - трохи більше 400 метрів на добу. За кожен кілометр довелося платити шістьма тисячами вбитих і поранених воїнів».

«Приблизно за тим же сценарієм розгорталися події в смугах наступу інших армій Західного й Калінінського фронтів».

«Загальні людські втрати Калінінського й Західного фронтів склали більше 215 тисяч осіб убитими й пораненими».

4.

Не одна 20-а армія «відволікала». Точно так же всі п'ятнадцять загальновійськових, дві ударні й одна танкова армія Західного і Калінінського фронтів під мудрим проводом геніального полководця «відволікали» увагу Гітлера. Крім того, на інших фронтах за сценарієм Жукова «відволіканням» займалися ще сім загальновійськових і одна ударна армія.

Документів про дії кожної армії в цій грандіозній «відволікальній» операції опубліковано достатньо. 20-у армію я вибрав недаремно. 20-а армія загинула в жовтні 1941 року під Єльнею. Не буду казати, з чиєї вини. Згадайте самі, хто штурмував Єльню два місяці, знекровив війська, розтратив усі боєприпаси й паливно-мастильні матеріали та відбув на інший фронт, підставивши виснажені і пошарпані війська під розгром.

У листопаді 1941 року була створена нова 20-а армія. Від старої 20-ї армії вона успадкувала тільки номер. Це нове, погано зліплене й необстріляне об'єднання вже в січні 1942 року під командуванням генерал-майора А. А. Власова творило дива на річці Ламі. А над Власовом тоді стояв Жуков. І ось минув рік. Та ж 20-та армія, того ж Західного фронту. Знову зима. Тепер 20-а армія має вже рік бойового досвіду. І знову загальне керівництво здійснює Жуков. Але тепер все йде не так як потрібно: розвідка працює погано, артилерія стріляє не по цілях, а по площах, вся підготовка операції - незграбна. Противник давно зрозумів, де і які удари будуть нанесені та зробив усе можливе, щоб їх відбити.

Чого ж не вистачає? Не вистачає генерала Власова. Без нього Жуков перетворився на звичайного унтер-офіцера з Першої світової війни.

Танки не можна кидати на штурм. Стихія танків - нестримний ривок вперед. Населені пункти та вузли опору треба не штурмувати, а обходити. Але цього Жуков так і не зрозумів до кінця війни і до кінця свого життя.

5.

Хто ж винен у черговому кривавому провалі під Сичовкою?

Відповідь Жукова (або тих, хто писав його мемуари) вибиває із сідла: «Якщо ж оборона противника розташована на погано спостереженій місцевості, де є хороші укриття за зворотними схилами висот, в ярах, що йдуть перпендикулярно до фронту, таку оборону розбити вогнем і прорвати важко, особливо коли застосування танків обмежене. В даному конкретному випадку не був врахований вплив місцевості, на якій була розташована німецька оборона.» (Спогади та роздуми. Стор. 437)

Ситуація анекдотична. Гладко було на папері, але забули про яри. Так на кого ж вина? За словами Жукова, винен хтось неживий-безіменний. Кимось не були враховані яри. Стривайте, але ж цю «відволікальну» операцію особисто готував Жуков, той самий Жуков, який з січня до кінця серпня 1942 бездарно штурмував ці самі яри під Сичовкою. Невже тоді, за вісім місяців безглуздих штурмів великий полководець не збагнув, що штурмувати сичовські яри немає сенсу?

Якщо ж він за вісім місяців безпросвітного штурму збагнув, що яри під Сичовкою штурмувати марно, то повинен був сказати Сталіну: фронт у нас величезний, відволікальну операцію треба проводити де завгодно, та тільки не під Сичовкою. Але унтер Жуков, отримавши наказ знову штурмувати Сичовку, бадьоро відповів «єсть» і побіг виконувати. Сам готував операцію, сам її провалив, а потім згадав, що на ці граблі він наступав уже не один десяток разів.

Вийшло, що весь 1942 рік, з січня по грудень, Жуков заливав кров'ю Смоленську область. На Сталінград він тільки відволікався. Сталінградська стратегічна наступальна операція проводилася без Жукова. Ось тільки після війни Жуков «забув», що в листопаді і грудні 1942 року в районі Ржева і Сичовки він спалив намарно мільйони снарядів, поклав у землю маси радянських солдатів, угробив кращі гвардійські артилерійські, стрілецькі, танкові та авіаційні з'єднання.

6.

У грандіозній «відволікальній» операції Жуков відволікав не німецькі війська від Сталінграда, а радянські. «Після вражаючого, але, схоже, несподіваного для радянського керівництва сталінградського успіху, цілком реальна була можливість досягнення вирішальної перемоги на всьому південному крилі радянсько-німецького фронту. Доля надала радянській стороні рідкісний за своєю красою шанс - оточити і повністю знищити німецькі війська на південь від Воронежа, тим самим поставивши райх перед військовою катастрофою вже взимку 1943 року. У розпорядженні Ставки, здавалося, було все, щоб здійснити цей план - велика перевага над противником у силах і вкрай вигідна оперативно стратегічна обстановка, що склалася на цій ділянці фронту... Рідкісний за своєю красою шанс на південному крилі фронту було втрачено». (М. Ходаренок, О. Владимиров. «Незалежний військовий огляд». 8 червня 2001 року).

Йдеться ось про що. Влітку 1942 року на південній ділянці радянсько-німецького фронту німецькі війська прорвалися далеко на схід, форсували Дон і кинулися на південь до самих передгір'їв Кавказу. У листопаді радянські війська під Сталінградом оточили потужне німецьке угруповання. Саме по собі це було величезне досягнення. Проте прорив радянських військ обіцяв ще більш грандіозний успіх. Прорив радянських військ нависав над шляхами постачання потужного німецького угруповання на Кавказі. Все кавказьке угруповання німецьких військ опинилося під загрозою небаченого в історії оточення. Перед німецькими військами попереду - Великий Кавказький хребет. Справа - Чорне море. Зліва - Каспійське море, Волга і непробивний радянський фронт. Позаду - річка Дон і радянські війська на правому березі. Радянським військам залишалося тільки закрити цю пляшку корком. Перед Червоною Армією був Ростов. «Через Ростов проходили комунікації не тільки всієї групи армій "А", але також і 4-ї танкової та 4-ї румунської армій». (Генерал-фельдмаршал Е. фон Манштайн. Втрачені перемоги. Москва. АСТ. 1999. Стор. 433)

Під Сталінградом була оточена 6-а німецька армія. В разі удару радянських військ на Ростов в оточення потрапляли ще чотири армії: 1-а і 4-а танкові, 17-а і 4-а румунська, а також управління й тили групи армій “А”. Прорив з кільця був неможливий, бо німецькі війська пішли далеко на схід і на південь. Щоб почати прорив з кільця передовим частинам довелося б зробити заздалегідь відступ на 500-600 кілометрів. У них для цього просто не було пального. В разі удару радянських військ на Ростов, оточення під Сталінградом було б тільки прологом, першим невеликим етапом небувалого розгрому.

Красу ситуації бачили радянські командири. Маршал Радянського Союзу А. І. Єременко в той час був генерал-полковником, командувачем Сталінградського фронту. У своєму робочому щоденнику ще 18 січня 1943 року він записав: «Варто було, як і пропонував штаб Сталінградського фронту, не атакувати оточених, а задушити їх блокадою, вони б протрималися не більше одного місяця, а Донський фронт направити по правому березі Дону на Шахти, Ростов. В результаті вийшов би удар трьох фронтів: Воронезького, Південно-Західного і Донського. Він був би виключно сильним, закрив би як в пастці, все угруповання противника на Північному Кавказі». (ВІЖ. 1994. № 4)

Головний маршал артилерії Н. Н. Воронов: «Ми мали повну можливість створити новий небачений "котел" для гітлерівських військ під Ростовом і здійснити розгром німецького південного крила Східного фронту». («Красная Звезда». 28 жовтня 1992)

Страшну небезпеку оточення під Ростовом бачили й німецькі полководці.

Начальник Генерального штабу сухопутних військ генерал-полковник К. Цайтцлер: «Приблизно з середини грудня стала насуватись інша катастрофа, подібна до сталінградської. Оскільки вона має прямий стосунок до Сталінграда, я скажу про неї декілька слів. Мова йде про долю німецьких військ на Кавказі... В результаті успішного російського зимового наступу на захід і на південь від Сталінграда, виникла загроза всьому кавказькому фронту... Неважко було зрозуміти, що якщо російські продовжать наступ, то незабаром вони досягнуть Ростова, а в разі захоплення ними Ростова всій групі армій "А" загрожує неминуча небезпека оточення.» (Фатальні рішення. Москва. Воениздат. 1958. Стор. 197)

Генерал-фельдмаршал Е. фон Манштайн вважав, що в разі удару радянських військ на Ростов весь Східний фронт впаде в січні 1943 року, якщо навіть не в грудні 1942 року. «Мова йшла про те, чи буде вже цієї зими зроблено вирішальний крок до поразки Німеччини на сході. Катастрофа 6-ї армії, як би важка і сумна вона сама по собі не була, в порівнянні з масштабами Другої світової війни в цілому не могла ще бути таким кроком. Але розгром всього південного крила Східного фронту відкривав би шлях до швидкої перемоги над Німеччиною. Радянське командування з двох причин могло розраховувати на досягнення цієї мети на південному фланзі. Перша - це величезна чисельна перевага російської армії, а друга - переваги оперативної обстановки, які радянське командування отримало завдяки помилкам німецького командування, пов'язаних зі Сталінградом». (Загублені перемоги. Стор. 432)

Розуміючи страшну небезпеку, німецьке командування прийняло всі заходи, щоб уникнути краху Східного фронту на самому початку 1943 року. Група армій “А”, кинувши все, спішно без бою залишила Північний Кавказ.

Заступник Верховного головнокомандувача генерал армії Г. К. Жуков, якби він побачив красу ситуації, що склалася під Сталінградом, повинен був кричати Сталіну: давай зупинимо безглуздий наступ на Сичовку! Давай танкові бригади і корпуси не будемо палити заради якихось городів на задвірках давно стертих з землі сіл! Все - на Ростов! І сотні тисяч тон снарядів туди ж! І гвардійські корпуси! І авіацію! І ударні армії! Ось вона - перемога над Німеччиною! Прямо в наших руках! На блюдечку з блакитною облямівкою!

Але Жуков краси не побачив. Жуков виконував безглуздий наказ, причому найбезглуздішим способом. Жуков відволікав кращі з'єднання Червоної Армії від воістину важливої ділянки фронту і марно їх винищував, штурмуючи нікому непотрібні села, висотки і повітки.

7.

На війні й відразу після війни Жуков інтенсивно роздував культ власної особи. Стержень культу - я, великий Жуков, головний творець перемоги, в тому числі, - перемоги під Сталінградом. Чутки розліталися по країні. Чутки дійшли до Сталіна. Ми можемо собі уявити лють Сталіна, коли він почув, що Жуков оголошує себе сталінградським героєм. І тоді маршали Булганін і Василевський написали проект наказу, про те, що Жуков, втративши всяку скромність, приписував собі розробку і проведення операцій, до яких не мав ніякого стосунку. Сталін це підписав. У наказі серед іншого сказано: «До плану ліквідації сталінградської групи німецьких військ і до проведення цього плану, які приписує собі маршал Жуков, він не мав стосунку: як відомо, план ліквідації німецьких військ був вироблений і сама ліквідація була розпочата взимку 1942 року, коли маршал Жуков перебував на іншому фронті, далеко від Сталінграда».

Ми розуміємо причини, які змусили Сталіна підписати наказ про негідну поведінку Жукова: маршал-хвалько забув про свої провали під Сичовкою, але пам'ятає про чужі перемоги під Сталінградом і приписує їх собі.

Але наказ Сталіна про жуковську хвалькуватість на великого полководця впливу не мав. Минуло два десятки років, і в мемуарах Жукова знову задзвеніла хвацька пісня про те, як він перемагав під Сталінградом. «Заслуга Ставки Верховного Головнокомандування і Генштабу полягає в тому, що вони виявилися здатними з науковою точністю проаналізувати всі фактори цієї грандіозної операції, зуміли передбачити хід її розвитку і завершення. Отже, не про персональних претендентів на "авторство" ідеї контрнаступу повинна йти мова. («Спогади та роздуми Стор. 421)

Бачите, який скромний Жуков. Він навіть і не намагається випинати свою видатну роль у проведенні контрнаступу під Сталінградом. Він каже, що всі працювали: і Ставка Верховного Головнокомандувача, і Генеральний штаб. Навіщо шукати когось одного, хто запропонував ідею контрнаступу?

Спочатку Жуков розповів, що він і Василевський весь план придумали, а Сталін почув і зацікавився. Розповівши таке, Жуков великодушно погоджується авторів геніального плану не шукати.

Трохи пізніше ту ж фразу про заслуги Жуков посилив: «Найбільша заслуга Ставки Верховного Головнокомандування полягає в тому, що вона виявилася здатною з науковою точністю проаналізувати всі фактори цієї грандіозної операції, науково передбачати хід її розвитку і завершення». (Маршал Жуков. Яким ми його пам'ятаємо. Москва. 1988. Стор. 239)

«Заслуга Ставки ВГК і Генерального штабу» перетворилася на «найбільшу заслугу» однієї тільки Ставки ВГК. А Генеральний штаб з кола переможців випав. Воно й зрозуміло. Жукова Сталін вигнав з Генерального штабу ще в липні 1941 року і призначив з пониженням. Раз Жукова немає в Генштабі, отже, про роль Генерального штабу в Сталінградському контрнаступі можна не згадувати. Жуков пам'ятає тільки про заслуги Ставки ВГК, бо був її членом. Протягом усієї книжки Жуков наполегливо про це нагадує читачеві. Тому фрази про заслуги і найбільші заслуги Ставки ВГК у Сталінградській битві поширюються на самого мовця. Це Жуков сам себе хвалить. Це він розповідає про наукову точність свого аналізу.

Але про який науковий підхід мова, якщо оточили втричі більше, ніж мали намір? Якщо допущена помилка в один бік, то така ж помилка могла бути допущена і в інший бік. Вирішили оточити 7-8 дивізій, що було б, якби їх там виявилося втричі менше?

Про який науковий підхід мова, якщо Ставка ВГК наказала наступати на оточене під Сталінградом угруповання німецьких військ? Оточені німецькі війська була по суті табором збройних військовополонених. У них не було продовольства, пального, зимового одягу. Небезпека прориву була ліквідована. Після цього треба було залишити їх у спокої до весни. Скільки можуть триматися війська на страшному морозі без зимового одягу, без пального, боєприпасів і продовольства? Але був наказ штурмувати. І наші дивізії, корпуси й армії кинулися на штурм. Влітку 1942 року наші саперні армії зводили неприступну оборону навколо Сталінграда, потім німецькі війська її подолали, тепер Червона Армія штурмувала непереборну смугу укріплень, яку сама ж і звела. Штурм Сталінградських укріплень був великою помилкою Гітлера. Тепер Червона Армія повторювала помилку Гітлера, штурмуючи ті ж укріплення ще раз. «Чому росіяни вирішили перейти в наступ, не чекаючи, поки котел розвалиться сам по собі, без усяких втрат з боку росіян, відомо тільки російським генералам». (Генерал-полковник К. Цайтцлер. Фатальні рішення. Москва. Воениздат. 1958. Стор. 199)

Про який науковий підхід мова, якщо біля Ростова був згаяний шанс розгромити Німеччину на початку 1943 року? Якщо була можливість перемогти без Курської битви, без Прохорівки, без форсування Дніпра, Дністра, Німану, Вісли й Одера, без «десяти сталінських нищівних ударів», без балатонської оборонної битви, без штурму Сапун-гори, Зееловських висот, Кенігсберга і Берліна?

Але замість удару на Ростов наші стратеги штурмували власні укріплення під Сталінградом і городи на околиці села Жеребцово.

У всій Сталінградській епопеї мене найбільше вражає нахабство Жукова. Будь-яка людина, яка цікавиться військовою історією, проявивши достатньо завзятості, здатна вирахувати маршрути Жукова на війні. Вирахувавши маршрути, будь-який дослідник міг викрити Жукова в тому, в чому його вже викрили після війни Сталін, Булганін і Василевський: в непомірному і необґрунтованому звеличенні себе, в крадіжці чужої слави.

Але реальна загроза викриття на авторів жуковських мемуарів не діяла.

8.

Короткий підсумок. Під Сталінградом були вирішені два завдання.

Перше: зупинити втечу радянських військ і створити новий фронт. Це завдання було вирішене в липні й серпні 1942 року без участі Жукова.

Друге завдання: прорвати фронт супротивника й оточити його війська в районі Сталінграда. Це завдання вирішувалося 19-23 листопада 1942 року. І теж без участі Жукова. Під час виконання і першого, і другого завдань Жуков штурмував Сичовку.

Мені заперечують: припустимо, Сталінградська стратегічна наступальна операція проводилася без Жукова. Але ж це й не важливо, хто здійснював. Головне - хто ідею подав!

Добре, згадаємо, хто подав ідею. Його посада влітку 1942 року - старший офіцер Головного оперативного управління Генерального штабу. Звання - полковник, згодом - генерал-лейтенант. Прізвище Потапов. Те, що план Сталінградської стратегічної наступальної операції народився в Головному оперативному управлінні Генерального штабу, і що автором плану був полковник Потапов, відомо всім і давно. З цього ніхто не робив секрету. Після офіційного краху комуністичної влади в Головному оперативному управлінні Генерального штабу нарешті знайшли карту з планом операції. На карті підписи Потапова і Василевського. Дата - 30 липня 1942 року. План був розроблений задовго до появи Жукова в Москві. 30 липня Потапов не просто подав ідею, він уже завершив розробку плану. В цей час Жуков вкотре рвався до Сичовки і про Сталінград ще не думав.

План полковника Потапова був повідомлений начальнику Генерального штабу Василевському. Василевський доповів план Сталіну. Після цього Сталін викликав Жукова до Москви, призначив своїм заступником і відправив у район Сталінграда. Жуков повернувся 12 вересня і нібито запропонував «інше» рішення. Але саме це рішення було розроблене в Генеральному штабі за півтора місяця до жуковського осяяння, давно повідомлене Сталіну, і Сталін з Василевським уже давно вели інтенсивну підготовчу роботу з його здійснення. Просто в цей день, 12 вересня 1942 року, Василевський за наказом Сталіна посвятив Жукова в таємницю.

9.

Давайте повіримо на хвилину: це він, великий Жуков, у вересні 1942 року запропонував план Сталінградської стратегічної наступальної операції. Давайте повіримо, що Сталін сумнівався в успіху, а Жуков ні в чому не сумнівався.

Нехай буде так. І ви, і я в такій ситуації бували: приходиш до начальника, пропонуєш щось незвичайне і ризиковане. Начальник в успіху сумнівається. Що він нам відповість?

Існують тільки два варіанти.

Перший. Начальник заборонить нам цією справою займатися тому, що в кінцевому результаті - йому за все відповідати.

Другий варіант. Начальник скаже: ти це придумав, ти й роби. Відповідальність - на тобі. Провалиш - милосердя не чекай.

А Жуков нам третій варіант пропонує. Сталін в успіху сумнівається, але всю відповідальність чомусь взяв на себе і переклав її на Василевського, а Жукова відправив в інше місце, звільняючи від відповідальності за здійснення ризикованого плану. А так не буває! Якби Сталін сумнівався в успіху, то послав би Жукова керувати операцією під Сталінградом: ти запропонував, ти в успіху не сумніваєшся, ось тобі карти в руки, дій. Провалиш - відповіси. Якщо Сталін боявся за наслідки, то повинен був тримати Жукова в районі Сталінграда і в разі невдачі звалити на нього вину.

Але Сталін сам від відповідальності не ухилявся і перед ризикованою операцією на хороброго, мудрого Жукова відповідальність не звалював. А це свідчить тільки про те, що Сталін Жукова автором плану не вважав, не думав, що на Жукова в разі провалу можна буде звалити вину. Тому перед початком настільки ризикованої операції Сталін відправляє Жукова за тисячу кілометрів від Сталінграда на Західний напрямок проводити іншу операцію, яку Жуков дійсно пропонував, яку довго готував і, як завжди, провалив.

Сталін знав, що план Сталінградської стратегічної наступальної операції народжений у надрах Генерального штабу, план розроблений таким собі полковником і затверджений начальником Генерального штабу генерал-полковником Василевським. Ось чому Сталін 15 жовтня 1942 року призначає Василевського (всього лише генерал-полковника!) своїм заступником, а в листопаді посилає під Сталінград координувати дії всіх військ, які брали участь у контрнаступі. Логіка Сталіна проста й незаперечна: в Генеральному штабі план операції придуманий, начальником Генерального штабу затверджений, так іди ж, начальник Генерального штабу генерал-полковник Василевський, під Сталінград і проводь операцію. Провалиш — знищу!

Результат роботи Василевського відомий. 18 січня 1943 року Сталін надає своєму заступнику Василевському звання генерала армії. Не минуло й місяця і 16 лютого Сталін надає Василевському звання маршала Радянського Союзу.

З того простого факту, що координував дії фронтів під Сталінградом Василевський, а не Жуков, випливає простий висновок: оповіді з книги Жукова про його вирішальну роль у Сталінградській битві відносяться до категорії легендарних подвигів панфіловців і стахановців, Синдбада-мореплавця і барона Мюнхгаузена.

* * *

Згадка про полковника Потапова в нашій відкритій пресі промайнула тільки раз. «Красная Звезда» 1 вересня 1992 року визнала, що план Сталінградської стратегічної наступальної операції розробив і запропонував саме він.

Відразу після краху комунізму був короткий період, коли архіви стали відкриватися, коли руйнувалися міфи і падали з постаментів дуті величі. Але період цей був коротким. Правителі схаменулися. Через брак кращого, кинулися звеличувати Жукова. Кампанія обожнювання майже миттєво досягла рівня загальнонародної істерики. Мудрого полковника Потапова знову засунули в небуття, а його план - в розряд відомостей, «які не вдалося виявити».

Справжній подвиг полковника заважав нагромаджувати вигадані подвиги на кандидата в святі Георгія.

Розділ 17

ПРО ВИДАТНУ РОЛЬ.

До мене звертаються товариші - учасники Курської битви з питаннями: чому Г. К. Жуков у своїх спогадах спотворює істину, приписуючи собі те, чого не було? Кому-кому, а йому не варто було б допускати цього!

«ВИЖ» 1992 № 3 С. 32.

Маршал Радянського Союзу К. К. Рокосовський.

1.

Гаразд, під Сталінградом Жуков себе не мав можливості проявити. Але Курська дуга! Ось де він себе показав!

Ситуація була ось яка: після Сталінградської стратегічної наступальної операції війська двох радянських фронтів, Центрального і Воронезького, вирвалися далеко вперед, вичерпали наступальний порив, понесли великі втрати, і тому отримали наказ перейти до оборони. Утворився потужний виступ в бік противника - так звана Курська дуга. Німецький план на літо 1943 року: з районів Орла і Бєлгорода нанести два зустрічних удари на Курськ, зрізати Курський виступ, оточити і знищити війська двох радянських фронтів в цьому виступі.

Радянська військова розвідка розкрила задум німецького командування, добула плани наступу і встановила приблизну дату його початку. Все це робилося без участі Жукова. Головне розвідувальне управління (ГРУ) підпорядковувалося Жукову тільки з лютого по липень 1941 року, коли він був начальником Генерального штабу. У 1943 році ГРУ підпорядковувалося не Жукову, а Василевському і Сталіну.

Командувачі Центрального і Воронезького фронтів генерали армії К. К. Рокосовський і Н. Ф. Ватутін отримали від Верховного головнокомандувача Маршала Радянського Союзу Й. В. Сталіна три попередження про підготовку німецького наступу. Сталін попереджав Рокосовського і Ватутіна 2 травня, 20 травня і 2 липня про те, що німецьке командування готує флангові удари по військах двох фронтів. І Центральний, і Воронезький фронти до відбиття німецького наступу були готові.

У ніч на 5 липня 1943 року з штабу 13-ї армії на командний пункт Центрального фронту було передане повідомлення про захоплення німецьких саперів, які розчищали проходи в радянських мінних полях і знімали дротяні загороди. Полонені показали: початок німецького наступу — о 3 годині ночі, ударні угруповання вже зайняли вихідне положення. До початку німецького наступу залишалося трохи більше години.

Артилерія Центрального фронту перебувала в повній готовності до проведення артилерійської контрпідготовки. Заздалегідь був спланований вогневий удар 506 гармат, 468 мінометів і 117 реактивних установок залпового вогню по вихідних районах німецьких військ. Планувалося прямо перед початком німецького наступу нанести по приготованих до наступу військах противника нищівний артилерійський удар. Цей вогневий наліт задумувався дуже коротким. Лише 30 хвилин. Але інтенсивність вогню — виняткова.

Артилерія сусіднього Воронезького фронту теж перебувала в готовності до проведення артилерійської контрпідготовки такої ж тривалості й потужності.

Але відомості про точний час початку німецького наступу сумнівні. Зрозуміло, що полонені сапери заговорили відразу й казали тільки правду. У розвідувальних відділеннях, відділах і управліннях радянських штабів вміли розмовляти з полоненими так, що вони відразу зізнавались у всьому. Однак, захоплені сапери могли точного часу й не знати, або могли помилятися.

Якщо наша артилерія почне контрпідготовку раніше запланованого німцями терміну наступу, то ми витратимо тисячі тон снарядів по порожніх полях і гаях. Може виявитися, що німецькі ударні угруповання ще не вийшли у вихідні райони. Якщо проведемо контрпідготовку пізніше, то результат буде такий же. Удар буде завдано по порожніх площах, бо основна маса німецьких військ, покинувши вихідні райони, вже висувається до переднього краю.

Отже, вийшли головні сили німців у вихідні райони чи ще не вийшли? А, може, вже їх покинули? Ніч, темрява, посилай розвідувальні літаки - вони зверху все одно нічого не побачать. Що робити? Помилка і в той, і в інший бік в однаковій мірі вкрай небажана. У випадку помилки прямо в момент початку найбільшого бою наша артилерія даремно витратить половину своїх снарядів.

У фільмі «Звільнення» артист Ульянов зобразив Жукова на Курській дузі. Представник Ставки ВГК, заступник Верховного головнокомандувача Маршал Радянського Союзу Жуков з'являється у штабі Центрального фронту, яким командував генерал армії Рокосовський. Жуков оцінює обстановку, болісно розмірковує, нарешті, зваживши все, рішуче віддає наказ...

2.

Той же історичний момент описує Маршал Радянського Союзу К. К. Рокосовський. Жуков дійсно прибув на командний пункт Центрального фронту напередодні битви, але приписуваної йому рішучості не проявив. Наказ про початок контрпідготовки на свій страх і ризик приймав сам Рокосовський. Ризик практично смертельний. Якщо Рокосовський помилився в розрахунку часу, бій на Курській дузі може бути програний. Наслідки такої поразки можуть бути для Радянського Союзу катастрофічними. Тому перед тим, як віддати наказ, Рокосовський просив Жукова, як старшого начальника, затвердити прийняте рішення. Але Жуков відповідальності на себе не брав. Жуков від відповідальності завжди ухилявся рішуче й енергійно. Позиція Жукова в даному випадку: ти - Рокосовський, ти командувач Центрального фронту, ти і командуй.

«Тепер про особисту роботу Г. К. Жукова як представника Ставки на Центральному фронті. У своїх спогадах він широко описує проведену нібито ним роботу в нас на фронті в підготовчий період і в процесі самої оборонної операції. Змушений повідомити з повною відповідальністю і, якщо потрібно, з підтвердженням живих ще свідків, що викладене Жуковом Г. К. у цій статті не відповідає дійсності і ним вигадане. Перебуваючи в нас у штабі вночі перед початком ворожого наступу, коли було отримано донесення командувача 13-ї армії генерала Пухова про захоплення ворожих саперів, що повідомляли про передбачуваний початок німецького наступу, Жуков Г. К. відмовився навіть санкціонувати мою пропозицію про початок артилерійської контрпідготовки, надавши вирішення цього питання мені, як командувачу фронту. Зважитися на цей захід необхідно було негайно, оскільки на запит Ставки не залишалося часу.» («ВИЖ» 1992 № 3 С.31)

Рокосовський сам прийняв рішення. За наказом Рокосовського артилерійська контрпідготовка на Центральному фронті була почата вночі 5 липня 1943 року о 2 годині 20 хвилин. Це, власне, і було початком Курської битви.

О 4 годині 30 хвилин, противник почав свою артилерійську підготовку, а о 5 годині 30 хвилин орловське угруповання німецьких військ перейшло в наступ.

Рокосовський продовжує розповідь:

«У Ставку зателефонував Г. К. Жуков приблизно коло 10 години 5 липня. Доповівши по ВЧ в моїй присутності Сталіну про те (передаю дослівно), що Костін (мій псевдонім) військами керує впевнено і твердо і що наступ противника успішно відбивається. Тут же він попросив дозволу вибути йому до Соколовського. Після цієї розмови негайно від нас поїхав. Ось так виглядало фактично перебування Жукова Г. К. на Центральному фронті. У підготовчий до операції період Жуков Г. К. у нас на Центральному фронті не бував жодного разу».

3.

Ось такий особистий внесок Жукова в розгром противника на Курській дузі. У підготовчий період перед боєм, Жуков у військах Центрального фронту не з'являвся, і у військах Воронезького фронту - теж. Прибув на Центральний фронт прямо напередодні бою. Ніяких рішень не приймав. Відповідальність за рішення, яке прийняв Рокосовський, Жуков на себе не взяв. Контрпідготовку проводив не тільки Центральний, але й Воронезький фронт. Там рішення на проведення контрпідготовки приймав командувач фронту генерал армії Н. Ф. Ватутін. Це рішення було затверджене Маршалом Радянського Союзу А. М. Василевським. До проведення артилерійської контрпідготовки на Воронезькому фронті Жуков взагалі ніякого стосунку не мав. Його там не було.

Жуков нічим себе на Центральному фронті не обтяжував. Через чотири з половиною години після початку бою Жуков поїхав на інший фронт. На літаку він летіти не міг - у повітрі розгорнувся справжній бій. Від командного пункту Рокосовського до командного пункту Соколовського - 740 кілометрів по розбитих фронтових дорогах, забитих військами. Тому в перший найважчий день Курської битви великий стратег Жуков керувати боєм не міг. Він подорожував. Можливо, і другий день — теж.

4.

За часів Брежнєва культ особи Жукова роздмухували всією потужністю комуністичної пропаганди. Особливе старання виявили головний ідеолог КПРС М. А. Суслов, міністр оборони маршал А. А. Гречко, начальник Головного політичного управління Радянської Армії генерал армії А. А. Єпішев. Все, що розповів Рокосовський про роль Жукова у Курській битві, все що могло кинути тінь на образ великого стратега, було нещадно вирізане з книги Рокосовського. Уривки, які я цитував, були опубліковані тільки через чверть століття після того, як вийшла у світ нещадно порізана книга Рокосовського. Однак, навіть брежнєвсько-сусловські цензори не посміли сперечатися з Рокосовським. Проти правди не заперечиш. В порізаній книжці Рокосовського все одно збережений головний сенс сказаного: «Часу на запит Ставки не було, обстановка складалася так, що зволікання могло призвести до тяжких наслідків. Присутній при цьому представник Ставки Г. К. Жуков, який прибув до нас напередодні ввечері, довірив вирішення цього питання мені.» (К. К. Рокосовський. Солдатський обов’язок. М. Воениздат. 1968. С. 217)

Тут сказано м'якше, але зміст той самий: Жуков рішення на проведення артилерійської контрпідготовки не приймав. Цю заяву Рокосовського ніхто ніколи не заперечував. Розповідь Рокосовського - не вигадка і не пустопорожні спогади. Начальник штабу Центрального фронту генерал-лейтенант М. С. Малінін був зобов'язаний вести журнал бойових дій фронту. І він, як зразковий штабіст, такий журнал вів. Зараз цей журнал доступний дослідникам. Усі накази й розпорядження віддані на КП фронту там зафіксовано. Було все так, як розповів Рокосовський, але не так, як описували автори жуковських мемуарів. Не так, як зображав артист Ульянов.

І ось після виходу, нехай і порізаної, книжки Рокосовського за наказом Брежнєва і Суслова були розпочаті зйомки фільму «Звільнення». Це навіть не фільм, а кіноепопея. У народі - кіноопупея. Головний задум опупеї - прославити у віках видатного полководця всіх часів і народів товариша Жукова.

Рокосовський був ознайомлений зі сценарієм фільму. Він написав лист Озерову, який був головним творцем опупеї, й артисту М. Ульянову, який грав Жукова. Рокосовський, пославшись на документи, переконливо довів, що Жуков рішення на артилерійську контрпідготовку не приймав. Але ні Озеров, ні Ульянов принциповості не виявили. Роздмухуваний культ особи Жукова був годівницею, вірніше, - невичерпним коритом номенклатурних страв. Озеров і Ульянов кинулися до корита, розштовхуючи навколишніх. Головне для них - догодити Брежнєву і Суслову. І догодили. Всупереч історичній правді, всупереч документам і свідченням очевидців, вони показали у фільмі мудрого, трохи втомленого Жукова, який на свій страх і ризик, не порадившись зі Сталіном, приймає найдраматичніше рішення в ході битви.

5.

Найцікавіше у всій цій історії от що: 5 липня 1943 року в момент початку грандіозної битви на Курській дузі Жуков поїхав до Соколовського. Навіщо?

В той момент доля війни вирішувалася на Курській дузі. Центральний і Воронезький фронти знаходяться у виступі, який врізався в територію, зайняту противником. Воронезький і Центральний фронти вже охоплені противником з півночі, з заходу та з півдня. Противник взяв ці фронти в гігантські кліщі, він завдає удар по правому крилу Центрального фронту і по лівому крилу Воронезького фронту. Якщо противник розтрощить і проламає оборону наших військ, то два фронти опиняться в мішку.

Фронти Рокосовського й Ватутіна встояли, зупинили противника й самі перейшли в наступ. Але 5 липня 1943 року, в момент початку німецького наступу, результат бою не міг передбачити ніхто. Битва цілком могла завершитися грандіозною поразкою радянських військ. І ось великий Жуков жваво поскакав з Курського виступу, який міг стати пасткою. І гриміла його шабля по верстових стовпах, як по паркану.

А хто такий Соколовський, до якого так поспішає непереможний Жуков?

Генерал-полковник (згодом Маршал Радянського Союзу) Соколовський Василь Данилович у той час командував Західним фронтом. Як ми пам'ятаємо, 26 серпня 1942 року Жуков отримав підвищення і здав командування Західним фронтом. Замість Жукова Західний фронт прийняв Конєв, потім - Соколовський. У березні 1943 року Західний фронт під командуванням Соколовського (але без Жукова), нарешті взяв Ржев, Вязьму і Сичовка. Після цього на Західному фронті наступила оперативна пауза. Простіше кажучи, затишшя. На Західному фронті без змін. Влітку 1943 року противник по Західному фронту ударів не завдавав. Ніхто Західному фронту не загрожував. Доля війни в той момент на Західному фронті не вирішувалася. Доля війни вирішувалася на Курській дузі, на Центральному та Воронезькому фронтах, по флангах яких противник завдав удари колосальної потужності.

Чому ж у вирішальний момент війни Жуков несеться з головного напрямку на другорядний, на Західний фронт, якому ніщо не загрожує?

Відповідь проста: він туди і мчить саме тому, що Західному фронту ніщо не загрожує. Жуков поспішає на Західний фронт тому, що там спокійно.

Але, можливо, на Західному фронті Жукова чекали невідкладні справи? Може, на Західному фронті треба було вирішити якісь важливі проблеми, вказати Соколовському на загрозу небезпеки? Все може бути. Але в цьому випадку треба так і писати історію: розповісти про ті невідкладні справи, які чекали Жукова далеко від Курської дуги, а про його видатну роль у Курській битві скромно помовчати.

6.

Як тільки стало ясно, що на Курській дузі противник військами Рокосовського і Ватутіна зупинений, що останній наступ німецької армії проти Червоної Армії остаточно захлинувся, що хребет німецьким танковим військам переламаний, Жуков знову з'явився на Курській дузі.

Сталінград і Курськ - це вершини полководницької майстерності Жукова, найбільшого стратега і видатного військового мислителя. Крім цього були інші бої, битви, блискучі стратегічні операції. Правда, особистий внесок Жукова в їхню організацію, проведення та успішне завершення був не таким грандіозним, як у Сталінградській битві та Курській операцїї.

7.

Людина слабка. Я теж жертва комуністичної пропаганди. Я теж свято вірив у те, що Жуков не мав жодної поразки у війні. Про це я писав. У своїх читачів прошу вибачення. Свої слова беру назад. До Жукова варто тільки придивитися. І раптом ми бачимо перед собою криваву кар'єру ката, повну катастроф і провалів.

Практично всю війну Жуков координував дії кількох фронтів. З цією роботою Жуков просто не справлявся.

У червні 1941 року він координував дії Південно-Західного і Південного фронтів у зустрічних боях з німецькими військами. У підсумку — провал.

Весь 1942 рік, з невеликими перервами Жукова координував дій Західного і Калінінського фронтів. В результаті - серія провалів під Сичовкою.

Далі Жуков координує дій фронтів на Курській дузі. Там стратег побоявся взяти відповідальність на себе.

У лютому 1944 року Жуков координував дії фронтів на Правобережній Україні. Про це ми вже згадували. Результатом був провал. Оточене вороже угруповання вирвалася з кільця, а Жукова Сталін був змушений відкликати до Москви, оскільки Жуков не розумів обстановки і був нездатний виконувати покладені на нього обов'язки.

Влітку 1944 року Жуков координує дії двох фронтів у Львівсько-Сандомирській операції. Тут був грандіозний провал. І в ньому винен особисто Жуков. Провал був настільки глибоким, а вина Жукова настільки явною, що йому довелося її визнати. «Ми, маючи більш ніж достатні для виконання завдання сили, тупцювали перед Львовом, а я як координатор дій двох фронтів не використав ці сили там, де було необхідно, не зманеврував ними для успіху більш швидкого й рішучого, ніж той, який був досягнутий» . (ВІЖ. 1987, № 12 стор 44)

Сталін п'ять разів обпікся на спробах використовувати Жукова в якості координатора дій декількох фронтів. Після цього Сталін був змушений координувати дії фронтів особисто сам з Кремля. А Жукова Сталін призначив з пониженням - не координувати дії кількох фронтів, а командувати одним фронтом, 1-м Білоруським.

На цій посаді Жуков навіки зганьбив своє ім'я тупим, бездарним, злочинним проведенням Берлінської операції. Штурм Берліна показав, що за чотири роки війни Жуков так нічому й не навчився. Початок війни - провал. Кінець війни - ніяк не менша ганьба і провал у Берліні.

Ось командир танкового батальйону капітан С. Штрик 2 жовтня 1942 року писав у листі: «Увірвалася наша піхота на околицю Сичовки і далі не може зробити ні кроку - до того сильний вогонь. Пішли в хід наші "коробки"... Бій у місті для танкістів - труна » (ВИЖ 1995 № 2)

Не треба бути командиром танкового батальйону, щоб це розуміти. Кожен солдат, який бачив танки в бою, знав, що бій у місті - смерть для танків. Танки призначені не для цього. Жуков гнав танки на Сичовку батальйонами, полками, бригадами і корпусами. Але нічого не зрозумів, нічому не навчився.

І от не Сичовка перед ним, а Берлін. І ось найбільший полководець, нічому не навчившись на війні, заганяє в Берлін дві гвардійські танкові армії: 1-у та 2-у. І обидві вони гинуть у Берліні.

Якби Жуков був чесною людиною, то після завершення Берлінської операції він був зобов'язаний застрелитися. По крайній мірі, - зірвати з себе всі брязкальця і піти в монастир замолювати свої гріхи та злочини.

8.

Тепер статистика.

Скільки корпусів занапастив Жуков? Пропоную рахувати тільки ті корпуси, які загинули без всякого сенсу. Ось навмання деякі:

Шість механізованих - 4, 8, 9, 15, 19, 22-й у зустрічному бої в районі Дубно, Луцьк, Рівне. Три з цих корпусів, кожен окремо, за кількістю танків перевершували будь-яку танкову армію, як радянську, так і німецьку. Решта армій світу у своєму складі не мали ні танкових армій, ні механізованих корпусів такої потуги.

Чотири корпуси дальньої авіації без винищувального прикриття були кинуті на бомбардування мостів і танкових колон противника. Мости були розміновані за наказом Жукова, тому їх довелося бомбити. Дальня авіація повинна працювати вночі з великих висот по великих нерухомих цілях у глибокому тилу противника. Наша далека авіація працювала вдень з малих висот по малих і рухомих цілях на передньому краї і в найближчому тилу противника. Дальня авіація була знищена Жуковом.

1-й гвардійський кавалерійський корпус під Вязьмою.

4-й повітряно-десантний корпус під Вязьмою.

Окремий повітряно-десантний корпус у Дніпровській операції 1943 року, у смузі 1-го Українського фронту.

Цей список я тільки починаю, кожен бажаючий може його продовжувати.

Скільки ж армій згубив Жуков? Знову ж пропоную рахувати тільки ті, які загинули з дурості Жукова без всякого сенсу і користі.

У 1941 році 3-я і 10-а армія Західного фронту і частина сил 4-ї армії за наказом Жукова були висунуті у виступ в районі Білостока. В разі нападу противника їх розгром був повністю гарантований. Оборонятись у цій ситуації було неможливо.

6, 12, 18 і 26 армії Жуков загнав у Львівсько-Чернівецький виступ, у якому було неможливо оборонятися. Що й зумовило їх розгром.

За великим рахунком, загибель тринадцяти армій Першого стратегічного ешелону - на совісті Жукова. Без планів воювати не можна. У відсутності планів винен Жуков.

29-а, 33-я і 39-а армії в районі Вязьми.

Восени 1943 року Жуков послав вперед 3-ю гвардійську танкову армію, не подбавши забезпечити її пальним. Армія пішла вперед і загинула.

1-а і 2-а гвардійські танкові армії в Берліні.

І нехай мене пробачать, якщо я не всіх згадав. А тепер підніміть мені повіки й покажіть іншого полководця в історії людства, який Жукова перевершив.

* * *

Світу навіяли: Жуков не мав жодної поразки. З цієї гордої заяви ніби автоматично випливає: якщо не було поразок, отже, його супроводжували одні тільки перемоги.

Окинемо поглядом безперервний ланцюг провалів і поразок Жукова і здивовано запитаємо: а де ті ж перемоги?

Розділ 18

ПРО ЩО РОЗПОВІЛИ ОРДЕНИ.

Мерзотник повинен бути названий мерзотником незалежно від нагород.

Суперечка про Жукова. «Независимая газета». 5 березня 1994.

А. Тонов

1.

Ми дивимося на портрети Жукова і бачимо насамперед ордени. Багато гарних орденів. Жукова без орденів і уявити неможливо. Любив він їх. І вважав, що в питанні нагород його обійшли, заслуг достойноне оцінивши. Так само вважають і шанувальники Жукова. Але чи це так?

Щоб розібратись у цьому питанні порівняємо Жукова з ким-небудь, бо все пізнається в порівнянні. З ким же порівняти? Тільки зі Сталіном.

Перший радянський орден був заснований у 1918 році. Це орден Червоного прапора. Він виконаний зі срібла.

У Сталіна - три таких ордени. І в Жукова — три.

У 1930 році був заснований орден Леніна, як вища державна нагорода. Орден - із золота. Профіль Леніна — платина.

У Сталіна - три ордени Леніна. У Жукова — шість.

У 1942 році засновані полководницькі ордени: Суворова, Кутузова та Олександра Невського. Наступного року - орден Богдана Хмельницького. Вищий з них - орден Суворова I ступеня. Він виконаний з платини. Орден Суворова I ступеня з номером 1 - Жукову. Трохи пізніше Жуков отримує другий такий орден.

Орденів Суворова I ступеня у Сталіна - один. У Жукова — два.

У 1943 році засновано вищий військовий орден «Перемога». Основа ордена - з платини. У променях зірки - п'ять великих рубінів. У світовій ювелірній практиці рубіни такої величини були використані вперше. Орден усипаний діамантами загальною вагою 16 каратів.

Всього (законних) нагороджень орденом «Перемога» було 19.

«Перемога» з № 1 - Жукову. № 2 - Василевському. № 3 - Сталіну. № 4 - Конєву. № 5 - знову Жукову. № 6 - Рокосовському. № 7 - удруге Василевському. П'ять орденів були надані вищим військовим керівникам союзних держав. Решта орденів - маршалам, які були представниками Ставки ВГК або командували фронтами на заключному етапі війни: Говорову, Малиновському, Мерецкову, Тимошенку і Толбухіну. Ще один орден - начальнику Генерального штабу генералу армії Антонову. Це єдиний радянський генерал, удостоєний цього ордена.

Відразу після війни рішенням уряду і вищого командного складу Червоної Армії другим орденом «Перемога» був нагороджений Сталін. Але він відмовився цей орден прийняти.

У 1978 році був виготовлений орден «Перемога» номером 20. Ним був нагороджений Маршал Радянського Союзу Брежнєв Леонід Ілліч. Після смерті цього полководця указ про нагородження був скасований, оскільки не відповідав статуту ордена.

Короткий підсумок. Сталін спочатку нагороджував Жукова і Василевського, потім - себе. Так було не тільки з орденами, а й зі званням Маршала Радянського Союзу. Жукову це звання Сталін надав 18 січня 1943 року, Василевському - 16 лютого, собі - 6 березня 1943 року.

За орденом Червоного Прапора в Жукова і Сталіна рівність. Цей орден за час війни був знецінений рясними роздачами, і на тому рівні, де знаходилися Сталін і Жуков, великої цінності не становив.

За іншими орденами в Жукова рівно подвійна перевага. За два роки до смерті Сталін все ж погодився прийняти другий орден «Перемога». Вийшла рівність з цього ордену, але з орденів Леніна та Суворова все одно у Жукова збереглася подвійна перевага.

2.

Крім орденів існувало звання Героя Радянського Союзу. До цього звання покладалася Золота Зірка. Відразу після введення цього звання виникло протиріччя. Орден Леніна - вища державна нагорода. А Герой Радянського Союзу - це не орден, а звання. Як поєднувати Золоту Зірку Героя і орден Леніна? Що важливіше? Сталін знайшов просте рішення: до Золотої Зірки видавати й орден Леніна. В указах писали: «Надати звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна і медалі Золота Зірка» Кавалер вищої державної нагороди мав орден Леніна. А Герой Радянського Союзу - і Золоту Зірку, і орден Леніна. Так Сталін вирішив протиріччя.

Але було встановлено - орден Леніна вручається тільки до першої Золотої Зірки, але не до наступних.

Жукову Сталін присвоїв першу Золоту Зірку ще в 1939 році. За Халхін-Гол. За час війни додав ще дві. Жуков став тричі Героєм Радянського Союзу.

У принципі, була допущена велика помилка. Будь-якій людині, скільки б геройства він не проявляв, звання Героя слід було надавати тільки один раз. Двічі Герой і тричі Герой - це ніби як двічі хірург або тричі танцюрист, двічі великий, тричі могутній і чотири рази прекрасний. І якщо героєм можна було бути двічі і тричі, то де межа? Тому було вирішено більше трьох Золотих Зірок не давати. Тричі Герой — межа.

Поки був живий Сталін, тричі Героїв Радянського Союзу було троє - Жуков і два авіаційних полковники, Кожедуб і Покришкін.

Серед радянських генералів і маршалів Жуков був єдиним з трьома Золотими Зірками. У Рокосовського - дві. У Василевського - одна. Другу Василевський отримав пізніше, за війну з Японією у вересні 1945 року. У Сталіна - жодної. І тоді генерали й маршали вирішили зробити Сталіна Героєм Радянського Союзу. Це звання йому надали, але він відмовився від Золотої Зірки.

Через п'ять років, у 1950 році Сталін після довгих умовлянь погодився прийняти Золоту Зірку і другий орден «Перемога», але ніколи їх не носив.

З моменту, коли Сталін погодився прийняти Золоту Зірку, Жуков став в три рази більшим Героєм, ніж Сталін. А поки Сталін відмовлявся приймати звання Героя Радянського Союзу, рахунок за Золотими Зірками був 3:0 на користь Жукова.

І цього йому було мало.

3.

Не міг Жуков миритися з тим, що у нього всього лише в три рази більше Золотих Зірок, ніж у Сталіна. Не міг спокійно жити, знаючи, що крім нього є ще два тричі Герої Радянського Союзу.

Але четверту Зірку за законом отримувати не належало. Що накажете робити? Залишалося порушити закон. Жуков закон порушив. 1 грудня 1956 року він сам собі надав звання чотириразового Героя Радянського Союзу. І повісив на свої могутні груди четверту Золоту Зірку. У решти Маршалів Радянського Союзу по одній або дві. У деяких - жодної. У Жукова — чотири!

А за що четверта?

З ласки на втіху. У мирний час узяв та й повісив собі на день народження. Так би мовити, «враховуючи великі заслуги і у зв'язку з шістдесятиріччям». Ніколи до цього звання Героя не привласнювали на ювілей. Це нагородження Жукова - потрійне порушення закону.

По-перше, не можна давати четверту зірку.

По-друге, не можна давати на ювілей. Звання Героя давали за подвиг.

По-третє, Жуков до цієї Золотої Зірки повісив собі на груди ще й орден Леніна. (Маршали Радянського Союзу. Москва. 1996. Стор. 36) А це, як ми пам'ятаємо, порушення закону. Орден Леніна належав тільки до першої Золотої Зірки, але не до наступних.

До цього святкували Сталіну і 50 років, і 60, і 70. І нікому в голову не прийшло надавати Сталіну звання Героя Радянського Союзу просто так, ювілею ради.

На 60 років, у 1939 році, дали Сталіну Героя Соціалістичної праці. Але це не бойова нагорода. Та й було за що. По крайній мірі, в 1939 році країну, керовану Сталіном, не розкрадали, як при наших «демократах».

На 70 років не дали Сталіну ніяких Золотих Зірок, хоча він уже вважався генієм усіх часів і народів.

А Жуков собі на 60 років повісив бойову нагороду. Щоб її заслужити потрібно зробити подвиг. Де ж подвиг? І тоді жуковські лизоблюди придумали пояснення: Жуков отримав четверту Золоту Зірку по праву, все його життя - суцільний подвиг.

Жуков знецінив звання Героя Радянського Союзу. В Росії, яку ми втратили, існував орден святого Георгія. Особливий престиж цього ордену доставляв його статус. Кавалером цього ордена міг стати тільки той, хто скоїв блискучий подвиг, проявив хоробрість у бою, провів видатну військову операцію. Було просто не можна купити «Георгія», отримати по блату або на ювілей, нехай навіть і найбільш, що тільки є круглий. Тільки видатні звершення на полі битви вели до отримання «Георгія». Звання Героя Радянського Союзу мало ціну саме з тієї ж причини: це звання можна було отримати тільки здійснивши героїчний подвиг.

І ось перший виняток із правила: Жуков сам собі прикручує Золоту Зірку на день народження.

З цього моменту пішла роздача геройського звання направо і наліво. Ось Маршал Радянського Союзу Огарков Микола Васильович. Звання Героя Радянського Союзу отримав у мирний час - 28 жовтня 1977 року. За що? За те, що йому 60 років виповнилося. Маршал Радянського Союзу Устинов Дмитро Федорович - теж герой. Звання привласнив 27 жовтня 1978 року. Начебто немає війни. Як він Героєм став? Так він же до 70 років дотягнув! Хіба не героїзм? День народження йому 30 жовтня. Так ось за три дні до ювілею... Це й цивільним товаришам в Політбюро сподобалося. Сидять вони в Кремлі, підходить одному з них кругла дата, йому соратники оголошують: все твоє життя у кремлівських покоях, у номенклатурних санаторіях - один безпробудний подвиг. Прийми, дорогий товаришу, звання Героя Радянського Союзу!

І незабаром усі керівні товариші в Кремлі героями стали.

Жуковський підхід жахливо товаришеві Брежнєву сподобався.

У Леоніда Ілліча день народження - 19 грудня 1906 року. А ось дати надання йому звань Героя Радянського Союзу: 18 грудня 1966, 18 грудня 1976, 19 грудня 1978 і 18 грудня 1981 року. На 60 років - Герой. На 70 - знову Герой. На 72 - знову Герой. Ну і на 75 - ще раз. Спочатку давали на круглі дати. Потім вирішили давати і на напівкруглі. Але не стерпіли і разок дали на звичайний день народження. На додаток до святкового торту.

І навішав на себе Брежнєв стільки ж, скільки й Жуков, - чотири геройські зірки. Та ще у Брежнєва одна тоненька зірочка Героя Соцпраці. І стало п'ять. Так що наздогнав він Жукова і навіть перегнав.

Але все це неподобство не від Брежнєва, а від Жукова пішло. Жуков першим собі в день народження звання Героя привласнив.

4.

Але, чи правда, що Жуков сам собі повісив четверту зірку? Правда. Після ХХ з'їзду партії Жуков відчував себе майже повновладним господарем і робив, що хотів. Хрущова Жуков публічно Микиткою називав. Жуков демонстрував Хрущову своє презирство не тільки в тісному колі, але й публічно.

«Красная Звезда» (13 травня 1997) описує одну з безлічі подібних витівок великого полководця. «Жуков в якості міністра оборони був запрошений на "урядовий захід"- прем'єру спектаклю, яку повинен був відвідати Хрущов. Ранг міністра зобов'язував до присутності. Жуков приїхав з дружиною і зайняв місце в урядовій ложі, у другому ряду. Коли з'явився Хрущов, зал почав аплодувати стоячи. Аплодували всі, за винятком маршала, який задумливо вивчав програмку. Дружина тихо запитала: "Ну хоч прикинься..."

«Красная Звезда» в захваті від такої поведінки: дружина просить хоч прикинутись, а він не прикинувся! Ось який хоробрий був наш великий стратег товариш Жуков!

Між тим, тут виявлено хамство вищої проби, хамство щодо особи, яка офіційно є першою у великій державі. Ти можеш Микитку вважати придурком, але навіщо свою неповагу демонструвати публічно? В даному випадку Жуков виявляє хамство, не тільки стосовно до першої особи держави, а й до всього залу. Якщо всі стоячи аплодують, а один демонстративно ігнорує загальний порив, виходить, він мовчки шле послання: я любив тебе, натовпе! Адже в залі на «урядовому заході» сиділи не одні тільки робітники й колгоспниці. Тут сиділа і вся правляча еліта. І кожен, - впевнений у цьому, - думав: що буде, якщо цей хам дорветься до влади?

Жуков своєю поведінкою ображав не тільки лідера країни, але в його особі - і всю державу. Якщо хтось публічно грубіянить главі держави, то це образа всьому народу. Але ж там були присутні і посли великих держав, і наші численні закордонні друзі.

Такими витівками, - а відколював він їх регулярно, - Жуков демонстрував не тільки повне презирство до всіх оточуючих, а й дивовижну, просто неймовірну, дурість. Жуков готувався стати диктатором. Нероном або Калігулою. І вже в цю роль вживався, освоював її. Влада в країні вже майже повністю належала Жукову. І тут слід було проявити зовсім небагато хитрощів. Слід було вчитись у Сталіна. Сталін увійшов у владу на м'яких котячих лапах. Зірок на себе не вішав. Не хамив. Всім усміхався. Ось як Борис Бажанов описує початок звичайного робочого дня в Політбюро в середині 20-х років. «Зінов'єв не дивиться в бік Троцького, і Троцький теж робить вигляд, що його не бачить, і розглядає папери. Третім входить Сталін. Він простує прямо до Троцького і розгонистим широким жестом дружелюбно тисне йому руку.» (Спогади колишнього секретаря Сталіна. Стор. 63) Троцький вважав Сталіна сірістю. І це правильно: сіренький такий муркотун котик Йоська.

А Жуков ще до повного захоплення влади себе левом уявив. І поводився відповідним чином. Станеш диктатором, хами скільки хочеш. А поки ти ще диктатор не стовідсотковий, поки ти ще повинен ділити владу з Хрущовом, так заховай же свої диктаторські замашки. Тебе ж стратегом вважають, а головна сила стратегії в раптовості. Умій приховувати свої задуми.

У хамській поведінці цього горе-стратега знову і знову виявлена непоправна вада бездарного полководця: Жуков завжди недооцінював супротивників. У тому числі - і дурненького на вигляд Микитку.

Ставлення Жукова до керівництва країни, великі плани захоплення влади, ми розглянемо в наступній книжці. Зараз ми говоримо про ордени. Думку повторюю: Жуков відчував себе вже майже повним господарем у великій країні і міг собі дозволити не тільки самовозведення в чотириразові Герої, але і куди більш серйозні речі.

5.

Жуков законів не визнавав. На порушення встановленого порядку, сам на себе нагороди вішав і на своїх улюбленців - теж. А вони, у свою чергу, творили беззаконня. Незаконна роздача орденів - один з багатьох прикладів ставлення Жукова до правил і законів.

«Красная Звезда» (30 листопада 1996), знову ж таки захлинаючись, розповідає про те, як командир 29-го гвардійського стрілецького корпусу генерал-майор Г. І. Хетагуров отримує з рук Жукова орден Суворова I ступеня: «Такої нагороди, згідно статуту, удостоювалися від командарма і вище. Але це ж був Жуков».

Які б дива корпус не зробив на війні, командир корпусу не міг отримати полководницький орден вище Суворова II ступеня. Треба нагородити командира корпусу за блискучу операцію, - ось тобі «Богдан Хмельницький» II ступеня. Якщо зробив корпус щось видатне, - тоді «Кутузов» II ступеня. Ну, а вже якщо - щось з ряду геть, тоді «Суворов», але знову ж - тільки II ступеня. Просто тому, що корпус - це не стратегічна одиниця. І навіть не оперативна, а трохи нижче того - оперативно-тактична. Корпус не може зробити щось таке, що кардинально впливає на хід війни. Сталін встановив абсолютно чітку систему, кого, за що і як нагороджувати. Сталінське рішення своїм указом затвердила Президія Верховної Ради СРСР, і ця система стала законом. Крім того, статут кожного ордена теж затверджувався указом і тому мав силу закону.

А Жукову плювати на закони, на Верховну Раду СРСР, на сталінську систему нагороджень, на самого Сталіна, який цю систему ввів.

За найменший непослух Жуков розстрілював. Але сам же і вводив анархію в країні і армії. Про який порядок мова, якщо заступник Верховного головнокомандувача демонстративно і публічно порушує не тільки військову дисципліну, але й закони, введені Верховним головнокомандувачем і затверджені вищим законодавчим органом країни.

Ось дали Брежнєву свого часу орден «Перемога». А потім після смерті указ скасували. Чому? Тому, що в статуті записано, за які заслуги цим орденом можуть нагородити: «за успішне проведення таких операцій у масштабі декількох або одного фронту, в результаті яких докорінно змінюється обстановка на користь Червоної Армії». Брежнєв таких операцій не проводив. Він узагалі ніяких операцій не проводив. У своєму житті він не те що операцією не керував, але навіть і боєм: ні полку, ні батальйону, ні взводу, ні відділення. Зрозуміло, орденом «Перемога» Брежнєв був нагороджений незаконно.

Наступний за старшинством за орденом «Перемога» йде орден Суворова. Параграф п'ятий статуту чітко визначає: «Орденом Суворова II ступеня нагороджуються командири корпусів, дивізій і бригад, їх заступники та начальники штабів.» А орден I ступеня передбачався тільки тим, хто за свою посадою - вище командира корпусу. Про це говорить параграф 4.

А Жуков нагороджує командира корпусу Хетагурова орденом Суворова I ступеня, який Хетагурову не належиться. Жуков порушує Указ Президії Верховної Ради СРСР і статут.

Дивна позиція «Красной Звезды». Якщо Брежнєва нагородили орденом, порушивши статут, то це ганьба. Цього не можна було допускати! А якщо допустили, треба порушення виправити, указ скасувати, а орден повернути.

А ось те ж саме діяння Жукова. Він нагороджує Хетагурова з порушенням статуту. Газета повинна протестувати: це ганьба! Відібрати в Хетагурова орден! Він виданий незаконно! Але Центральний орган Міністерства оборони розчулюється: так, це порушення закону, але ж це ж Жуков порушує! Ох, як сміливо він топче закони!

6.

Ось ще один улюбленець Жукова. Генерал-лейтенант В. В. Крюков. Він попався на крадіжці в особливо великих розмірах. Походження нечуваного за будь-якими стандартами статку пояснив на слідстві просто: лежало нікому непотрібне, дай, думаю, візьму...

Олександр Бушков цього типа описує так: «Вже взято за дупу генерал-лейтенант Крюков.а І встиг зізнатися, що у своєму госпіталі утримував справжнісінький бордель, співробітниць якого за ударну роботу нагороджував бойовими орденами, що старанно збирав на узбіччях німецьких доріг діаманти і сапфіри, хутра і картини старих майстрів, що Золоту Зірку отримав знову ж таки в обхід законів, за особистою вказівкою Жукова, що сам Жуков у приватних розмовах заявляє, ніби розбив Гітлера сам, один, а якийсь Сталін тут і зовсім ні до чого». (Росія, якої не було. С.561)

Жуков незаконно робить генерала Крюкова Героєм Радянського Союзу, а той, у свою чергу, незаконно роздає бойові ордени бордельним працівницям.

Доречно поставити запитання про клієнтів. Для кого Герой Радянського Союзу гвардії генерал-лейтенант Крюков утримував заклад? Якщо для особистих потреб, то це не бордель, а гарем. Тоді для кого? Для підлеглих? Так не робиться. До підлеглих треба стуворість виявляти. Комуністичної моралі дотримуватися. Такі установи створюються для вищих начальників і перевіряючих. Щоб злість начальницьку гасити. Хто ж над Крюковом командир? А той, хто його в Герої справив. Зустрілися вони ще в 1933 році. Крюков командував 20-м кавалерійським полком 4-ї Донської козачої кавалерійської дивізії. А дивізією командував Жуков. Потім Жуков тягнув Крюкова за собою по крутих службових сходах. На війні Крюков командував 198-ю мотодивізію. Дивізія була розгромлена, а Крюков пішов на підвищення. Він отримав 2-й гвардійський кавалерійський корпус. У 1941 році цим корпусом командував генерал-майор Доватор Лев Михайлович. Під командуванням Доватора корпус отримав гвардійське звання. Після загибелі Доватора цей корпус нічим не прославився. «Радянська військова енциклопедія» з усіх наших кавалерійських корпусів описує тільки три: 4-й гвардійський Кубанський козачий, 5-й гвардійський Будапештський Донський козачий і 7-й гвардійський Бранденбурзький. 2-й гвардійський не згадано. Не було причини його згадувати. Зате командир цього корпусу, він же - бордельний утримувач, генерал-лейтенант Крюков обвішаний орденами до пупа. Крім Золотої Зірки Героя Радянського Союзу, у нього три ордени Леніна, орден Червоного прапора, Суворова I ступеня, Кутузова I ступеня і два Суворова II ступеня.

З ким би порівняти? Та хоч зі Сталіном. У Сталіна одна золота Зірка, і у Крюкова - одна. У Сталіна три ордени Леніна та у Крюкова - три. У Сталіна Суворов I ступеня. І в Крюкова теж. У Сталіна три ордени Червоного Прапора. У Крюкова - один. Але ми пам'ятаємо, цей срібний орден був знецінений, на генеральському і маршальському рівні він не особливо цінувався. Зате у Крюкова - золотий Кутузов I ступеня, і два золотих Суворова II ступеня. Цього в Сталіна немає.

Скажете, у Сталіна дві «Перемоги», а у Крюкова їх немає. Визнати треба, тут Крюков трохи від Сталіна відстав. Не було на війні в Жукова такої влади - свого фаворита орденом «Перемога» нагороджувати. А була б у Жукова влада, то ходив би гвардії генерал-лейтенант по своєму борделю переможцем, красувався б серед бордельних робітниць, теж обвішаних бойовими орденами.

Шукайте іншого такого командира корпусу по всій Червоній Армії! Полководця з таким комплектом вам не знайти. Не знайти тому, що всіх нагороджували за законом, а цього хмиря - всупереч законам. Можна заперечити, що Звання Героя Радянського Союзу Крюкову дали за якісь подвиги, просто абакумовські гади-слідчі змусили бідного генерала на допиті обмовити себе й Жукова, який фаворитів нагороджував всупереч законам. Гаразд. Не будемо сперечатися. Але як бути з орденом Суворова I ступеня? Повторюю: не належиться такий орден командиру корпусу, навіть чотири рази героїчного. І «Кутузов» I ступеня теж не належиться.

7.

Понад те, що Жуков давав Крюкову ордени за гарні очі, він ще й дружину Крюкова, Лідію Русланову, нагородив орденом Вітчизняної війни I ступеня. Орден золотий. Міг би товариш Сталін золотце на ордени використовувати будь-яке. Чи велика солдату різниця 375-ї проби золото на його ордені чи 585-ї? Проба на орденах все одно не ставиться. Але Сталін і на солдатські, і на офіцерські, на генеральські та маршальські ордени використовував золото тільки 916-ї проби. І «Вітчизняна війна» I ступеня, і «Слава» I ступеня, і всі інші, які виконувалися з золота, - вищої проби.

Лідії Руслановій золото не було потрібне. У неї свого золота вистачало. Але хотілося героїнею себе почувати.

Тим часом, статут і цього ордена Сталін писав особисто. Статут затверджено Указом Президії Верховної Ради СРСР 20 травня 1942 року. У статуті абсолютно чітко визначено, що «Орденом Вітчизняної війни» I ступеня нагороджується:

Хто особисто знищив 2 важких або середніх або три легких танки (бронемашини) противника.

Хто придушив вогнем артилерії не менш 5 батарей противника.

Хто з боєм захопив артилерійську батарею противника.

Хто захопив і привів у свою базу бойовий корабель противника...»

І далі, в тому ж дусі - на дві сторінки. Абсолютно чітко й конкретно визначено - кого нагороджувати і за що. Льотчика-винищувача - за три збиті літаки. Льотчика-штурмовика - за 25 успішних бойових вильотів. У 1942 році за статистикою льотчик-штурмовик гинув на сьомому вильоті. Так що даремно такий орден не давали.

Точно так же розписано і щодо ордена Вітчизняної війни II ступеня. Цей орден, серед іншого, передбачався тому:

Хто з особистої зброї збив літак противника. Хто зумів відновити, освоїти і використовувати захоплений трофейний літак у бойових умовах.

Хто під вогнем противника евакуював з поля бою два танки, підбиті противником...

Дружина власника розважального закладу Лідія Русланова жодної батареї противника не придушила, танків (бронемашин) ні важких, ні легких, ні середніх особисто не знищувала, ворожих кораблів не захоплювала і в свою базу не приводила. Їй і орден II ступеня не належиться: літаків противника з особистої зброї не збивала, захоплених трофейних літаків не освоювала і підбитих танків під вогнем противника не евакуювала.

І ось їй великий Жуков в могутні груди золотий орден вкручує.

* * *

Жуков роздавав ордени точно, як через багато років наші новоявлені "демократи" ділили багатства країни: все - своїм, решта — народу.

Розділ 19

ВЖЕ ЯК ВІН ЛЮБИВ ФРОНТОВИКІВ!

Ви краще ліс рубайте на труни, -

У прорив ідуть штрафні батальйони.

В. Висоцький.

1.

Ми бачимо незаконне розбазарювання Жуковим орденів, причому найдорожчих - з платини і золота. На цьому тлі дуже повчально розглянути роздачу орденів, так би мовити, законну.

І тут картина відкривається воістину захоплююча. У 1991 році на момент розпаду Радянського Союзу в Москві зберігалося 3,2 мільйона бойових нагород, які з різних причин не були вручені фронтовикам. Хто ж повинен був займатися пошуком нагороджених? Хто повинен вручати нагороди? Відповідь проста: держава. Держава закликала мільйони людей під знамена. Держава їх гнала в бій і у смерть. Держава їх нагородила. Так віддайте ж, державо, своїм громадянам те, що вони заслужили!

Хто конкретно в державі цим питанням займатися повинен? Міністерство оборони. Особисто міністр, всі його заступники, начальник Генерального штабу.

А хто півстоліття цим займався? Ніхто.

Про Жукова комуністи придумали багато легенд. Ось дві з них:

1. Солдати-фронтовики до повного божевілля любили Жукова.

2. Жуков до повного божевілля любив солдатів-фронтовиків.

Така, мовляв, була взаємна любов.

Тут не заперечиш. Однак потрібне уточнення: любитель солдатів товариш Жуков себе все ж любив трохи більше, ніж усіх фронтовиків разом узятих. Про себе улюбленого подбав, - після війни незаконно повісив на себе ще одну Золоту Зірку, яких і так вішати нікуди. Але він не згадав про мільйони солдатів, які нагороджені законно, але через жуковське нехлюйство нагород не отримали.

І ніхто фронтовиками в нашій батьківщині не займався. Нікому до них справи немає. Питання пошуку нагороджених на державному рівні взагалі ніхто не піднімав. Лежать нагороди купами, ящиками, штабелями - хай лежать. Вони каші не просять. Так вони й лежали, поки всі фронтовики не перевелися. Вони і зараз лежать. За моїми розрахунками, на початок нового тисячоліття, - близько вісімдесяти тон орденів і медалей. Більше третини цієї ваги - бронза: медалі за Ленінград, Сталінград, Варшаву, Будапешт, Кенігсберг. Більше половини загальної ваги - срібло: медалі «За відвагу» і «За бойові заслуги», ордени Червоного Прапора і Червоної Зірки, Вітчизняної війни II ступеня, Слави II і III ступенів, Олександра Невського та інші. Є там і вищі нагороди. За моїми підрахунками, до семи тон.

І нікому в державі справи немає до цих тон. А може, все давно розкрадене?

2.

От після великої перемоги солдат прийшов додому. Він нагороджений скромною солдатської медаллю «За відвагу» або орденом Червоної Зірки, але він не знає про це, і ніхто йому цього не повідомляє. І таких, як він, - мільйони.

Що ж міг зробити Жуков?

Він, перш за все, міг поставити питання перед правителями. Та не просто міг, а був зобов'язаний. Він повинен був шукати рішення. Він повинен був зобов'язати командувачів військових округів, військових комісарів республік, країв, областей, міст, районів, командирів частин, з'єднань, об'єднань вести постійну роботу з пошуку нагороджених та вручення бойових нагород. Жуков мав вимагати звіти про роботу, заохочувати ретельних і карати недбайливих. Але Жуков чомусь від виконання своїх обов'язків ухилився. Якщо немає бажання і часу виконувати свою роботу, вали її на підлеглих. Але Жуков і цього не робив.

Після війни Жуков був Головнокомандувачем у Німеччині. В його підпорядкуванні штаб у Вюнсдорфі, штаби шести армій, і у всіх цих штабах гори нагородних документів. Що зробив любитель фронтовиків Г. К. Жуков з усім цим? Нічого.

Потім Жуков - Головнокомандувач Сухопутних військ. Основна маса людей пройшла війну саме у складі Сухопутних військ. У Жукова в руках величезна влада і всі документи. Що він зробив для вирішення проблеми? Знову нічого. Жуков ставився до свого народу, точно як наші «демократи» ставляться. Тільки гірше. Люди зробили роботу, а «демократи» їм через рік, через два повертають те, що зароблене. Фронтовики робили найважчу на цій планеті роботу, на цій роботі віддавали кров і життя. Настав час розплачуватись. Але Жуков і не думає віддавати людям те, що заслужене, те, що їм належить за правом і за законом.

Потім Жуков командує військовими округами. Займися ж проблемою повернення боргу хоча б на цьому рівні. Ти - командувач Уральським військовим округом. З Уралу йшли на війну дивізії, корпуси й цілі армії. Їх тут формували і гнали в бій. Війни тут не було. Всі документи збереглися. Починай роботу! Але Жуков чомусь роботу не починав. Свій час він витрачав на баб і п'янку.

Далі Жуков - перший заступник міністра оборони, потім міністр оборони і майже повноправний диктатор Радянського Союзу. В руках Жукова всі документи на всіх, усі ордени і майже неосяжна влада.

Що робив Жуков?

Нагороджував себе.

3.

І ось Жукова з ганьбою скинули. Він сидить удома. Робити йому нічого. Згадай же каліку, для якого вже надана, але не вручена медаль «За оборону Сталінграда» буде розрадою. Ти на війні не шкодував солдатської крові, так хоч після війни віддай солдатам те, за що було сплачено кров'ю. Але не пам'ятає Жуков калік-фронтовиків.

Тим часом до Жукова натовпом валять фронтовики номенклатурні. Ось завітав письменник Костянтин Симонов, герой Соцпраці, лауреат Ленінської і шести Сталінських премій. Він з себе теж корчить знавця війни й любителя солдатів. З Жуковом розмови веде про високі матерії. І ні один, ні інший не пам'ятають про свій обов'язок воякам.

Міг би Жуков подати голос. Міг би у своїх мемуарах написати: давайте, братове, всією громадою рішення проблеми знайдемо! Міг би й Костянтин Симонов про фронтовиків згадати. Але не було в ньому інтересу до війни. Він робив кар'єру, служив владі, зривав свої премії і мільйони, писав не те, що народу треба, а те, що вимагала влада.

Тим часом було зовсім просте рішення проблеми. Треба було випустити книжку на манер телефонної:

Іванов Петро Сидорович, рядовий, призваний Зубиловським райвійськкоматом у 1941 році, - орден Слави III ступеня.

Петров Микола Олександрович... І т.д.

От і все. Адже Воєніздат все одно випускав гори нікому непотрібної макулатури - твори усіляких Симонових, всіх мастей Чаковських та інших всяких Бондарєвих, Стаднюків і Пікулів. А цього якраз і не треба було робити. Замість усіх цих героїчних творів, замість книжок про вигаданих героїв, треба було друкувати книжки з іменами справжніх героїв. Нехай кожен себе у списку знайде і з'явиться. Нехай мати, дружина, брат і син знайдуть у списку рідну людину й отримають за загиблого солдатський орден. Але Стаднюки-Пікулі кричали нестямними голосами: НІХТО НЕ ЗАБУТИЙ! НІЩО НЕ ЗАБУТЕ! І під цей крик вірою і правдою служили режиму, який не визнавав своїх боргів народу.

Мені скажуть, та що це ти до Жукова прив'язався? Не один же ледар Жуков у Міністерстві оборони був. Їх он скільки після Жукова змінилось і в Міністерстві оборони, і в Генеральному штабі. І всі - нероби. Всі ці Огаркови, Куликови, Лосики і Ахромєєви, Гречки і Грачови так і не спромоглися пригадати про повернення боргів. Чому ж, запитають, ти інших не чіпаєш? Та тому, що їх не оголошують любителями фронтовиків. Тому, що їх поки на постаменти не підносять і до лику святих не зараховують. А Жукова оголосили кандидатом у святі Георгії. Про Жукова розповідають, що він ласкавим із солдатом був. А я відповідаю: ні, був Жуков таким же ненажерливим військовим бюрократом, як усі його попередники і послідовники.

Тільки гіршим.

4.

Може часу не вистачило видати ордена фронтовикам? Шістдесяти років? Може бюджет підтискав? А хто їх і коли в бюджеті обмежував? Як же назвати всіх керівників Міністерства оборони, всіх цих Василевських і Булганінів, Жукових і Малиновських, Устинових і Грачових? Ви підкажете: злочинці! А я не погоджуся. От саме у злочинців і прийнято повертати борги. Причому - негайно. Це вікова й непорушна традиція кримінального світу Росії. Той, хто повернув борг, але із запізненням хоча б на хвилину, того в'яжуть і кладуть у прохід між нар. А потім стрибають по черзі з верхнього ярусу. Це простий і надійний спосіб швидко переламати ребра і розтрощити грудну клітку. Такий підхід - зразок справедливості й неухильного виконання прийнятих рішень. Якби весь наш народ слідував цим законам, якби одного разу розтрощив грудну клітку тому, хто народу не повернув борги, то іншим вождям не кортіло б народ дурити.

Жуков не повернув борги фронтовикам. Але назвати його злочинцем ми не маємо права. Якщо назвемо Жукова злочинцем, то це буде незаслуженою образою всім нашим кишеньковим злодіям, домушникам, ведмежатникам, мокрушникам.

5.

Та що там ордени.

Ось після війни повертаються додому воїни-визволителі. В той час більшість населення - сільські жителі. Вони приходять у колгосп, і в них відбирають усі документи. Паспорт селянину мати не належить. Раз ти селянин, отже, ти не є громадянином своєї країни, паспорт тобі не дають, щоб з колгоспу не втік. Раз ти солдат-переможець, раз ти годуєш країну, отже, ти позбавлений усіх прав. Ось, наприклад, у літаку тобі літати не годиться: хто тебе в літак без паспорта пустить? У літаку можна було возити собак. Я особисто бачив, як в радянському літаку Ан-24 везли щура. Його в клітку посадили і везли. А воїн-визволитель у своїх правах був нижче собак. На собаку породисту треба було мати паспорт, а селянину породистому паспорт не передбачався. І грошей у колгоспах не платили. Повторю ще сто разів: велич країни визначається не ракетами і не супутниками, не перекритим Єнісеєм і навіть не балетом «Лебедине озеро», а величчю її рядових громадян.

Ну хай, Сталін був тираном і людожером. Але через три роки після вбивства Сталіна до влади прийшли Хрущов і Жуков. Чим вони кращі за Сталіна? Повинен був Хрущов сказати Жукову або Жуков Хрущову: війна була ніби великою, і наша пропаганда називає її навіть «вітчизняною», так давай зробимо добру справу, давай воїнів-визволителів зрівняєм у правах із собаками!

Чи сказав такі слова Хрущов Жукову? А Жуков Хрущову? Цього ми знати не можемо. Але бачимо результат: солдати-визволителі у своїй більшості так і не були юридично прирівняні до собак. Вони могли тільки мріяти про світле майбутнє, коли їх нащадків зрівняють у правах зі щурами і псами.

І коли комуністична пропаганда розповідає нам про те, що Радянський Союз виграв війну, ми засумніваємся. В результаті цієї «перемоги» народи нашої країни опинилися всі в тому ж соціалістичному рабстві. І не повіримо розповідям про те, що війна в якійсь мірі була ніби «вітчизняною». Основна маса населення не мала паспортів, тому юридично більше ста мільйонів людей громадянами своєї країни не були. Вони не могли воювати за «отечество», бо його не мали. Це, так зване, «отечество» не визнавало їх своїми громадянами і ставилося до них відповідним чином.

Не повіримо й розповідям про так звану «визвольну місію Червоної Армії». Якщо хочеш нести свободу людям, звільнися спочатку сам. Але наші солдати йшли на війну рабами. І повернулися з війни рабами. Збройні раби під конвоєм НКВС і під проводом рабовласників могли нести навколишнім народам тільки рабство. Його і несли.

Жуков нічого не зробив для звільнення народу. Він про це і не замислювався. Номенклатура була колективним рабовласником. Жуков був таким же членом рабовласницької асоціації, як Хрущов і Брежнєв, як Русланова та Андропов, як Берія, Єжов і Шолохов.

6.

Гаразд, солдат-визволитель не мав прав.

Гаразд, заробив він ордени-медалі, а Батьківщина не спромоглася їх йому вручити. Так хоч мертвого його поважайте! «Дві третини загиблих у 1941-1945 роках воїнів поховані як невідомі» («Красная Звезда» 6 жовтня 1999)

У похованнях бійців і командирів Червоної Армії, які загинули у війні проти Німеччини «поховані понад 6,5 мільйона осіб, з них усього лише 2,3 мільйона відомі за прізвищами». (Там же)

Зіставлення втрат Червоної Армії і Вермахту шокує. У чому ж справа? Чому для того, щоб вбити в бою одного німця, треба було покласти в землю п'ять, а то й десять наших Іванів?

Причин багато. Ось одна, мабуть, не остання: у нас солдата після війни оспівували в піснях і звеличували в легендах, але на фронті життя солдатське не коштувало взагалі нічого, його не поважали живим, а тим більше - мертвим. У Німеччині було інакше. Кожен німецький офіцер, завершивши роботу, був зобов'язаний після себе прибрати робоче місце. Тобто, завершивши бій, був зобов'язаний евакуювати з поля бою пошкоджену бойову техніку, винести поранених і тіла вбитих. Поранених - у госпіталь. Убитих - у землю. З військовими почестями.

У Червоній Армії евакуація бойової техніки і зброї з полів битв була поставлена зразково. Зрозуміло, я маю на увазі тільки другу половину війни. Все, що було кинуте в 1941 році, - наш національний сором. Те, що було кинуте в 1941, створювалося працею нашого народу два десятки років. Тих кинутих запасів 1941 року вистачило б на багато років війни до самої перемоги. Але ми зараз - не про покинуті запаси. Ми говоримо про те, що в другій половині війни в Червоній Армії евакуація техніки з поля бою була налагоджена. Був організований збір кинутої зброї, боєприпасів, стріляних артилерійських гільз. Сталін встановив простий порядок: кожен полк, дивізія, корпус, армія, фронт зобов'язані здавати стріляні артилерійські гільзи. Зрозуміло, не всі 100%, але дуже істотну частину з того, що було отримано. Не здав артилерійські гільзи за минулий тиждень боїв, не отримаєш нових снарядів. А начальникам артилерійського постачання всіх рангів наказ: подавати бойовим підрозділам снаряди тільки в обмін на стріляні гільзи. Якщо видав комусь снаряди, а стріляних гільз не отримав, - підеш під трибунал. І відразу встановився зразковий порядок. Зрозуміло, були винятки. Зрозуміло, виникали ситуації, коли було не до збору стріляних гільз. Але за великим рахунком проблема повторного використання стріляних гільз була вирішена. Було вирішено багато інших завдань. За евакуацію танків з поля бою давали ордени. За евакуацію поранених — теж.

А за евакуацію трупів у нас орденів не давали. З військовими почестями радянських бійців ховали, але тільки деяких. Коли руки доходили. Німці ховали в трунах, і кожного у своїй могилі. Кожному свій власний хрест передбачався. У нас про труни мова не йшла. Не до трун. І ховали не кожного у своїй могилі, а навалом. Так роботи менше: звалили всіх у воронку або у протитанковий рів і землею закидали. І милозвучну назву придумали: братська могила. Не до трун нам було, не до індивідуальних могил. Землю рідну треба було звільняти! І гнати ворога з рідної землі! І народам Європи нести свободу і щастя!

Але я стверджую, що війна завершилася б набагато раніше, з набагато кращими результатами і меншими втратами, якби був відданий наказ виносити мертвих з поля бою і ховати у трунах.

Уявіть собі командира полку. Послав він батальйон висотку штурмувати, поклав людей даремно і немає йому турбот. Загинули люди - на те війна. Не взяли висотку - завтра візьмемо. Завтра в полк нових людей пришлють, знову ту висотку штурмувати будемо. А поки йде полковий командир у свій бліндаж горілку пити. І чекає його у бліндажі вірна ППД - похідно-польова дружина. Виходило ось що: з одного боку, командир людей не береже, з іншого боку, йому назавтра нових людей приженуть, необстріляних, які самі себе берегти не навчилися. Тому самознищення армії йшло одночасно з двох боків - знизу і зверху.

Назавтра необстріляних теж покладуть у найпершому бою біля підніжжя тієї ж висотки. І нових пришлють... Червона Армія у Другій світовій війні була зовсім невеликою, але ненажерливою. На кожний даний момент на війні воювало мільйонів п'ять. Іноді доходило до восьми і навіть до десяти мільйонів солдатів і офіцерів. Не більше. Але тільки вчора це були одні мільйони, а сьогодні вони вже гниють по ярах і перелісках, а замість них воюють інші мільйони. Ляжуть і вони, а по їх хрустких кістках підуть інші, свободу щастя народу понесуть.

А от якщо б поставили командиру в обов'язок усіх убитих з поля бою виносити й ховати у трунах та з військовими почестями, - тоді інший розклад. Тоді б командиру - біль головний. Як під вогнем противника всі трупи з поля бою витягнути? Скільки на це треба ще людей покласти? І як тих додаткових потім з поля бою тягти? Хто цим займатися буде? Якщо всіх солдатів полку покладеш, самому чи що їх потім на собі тягати? І де стільки трун роздобути? А ям скільки викопати треба! Та ще кожен труп впізнати. Та кожному фанерну зірку над могилою! Скільки турбот! Дивишся, наступного разу командир обережніше людей на непотрібні висотки кидав би.

З цього пішли б інші наслідки. Якби кожен командир полку людей беріг, тоді в діючій армії можна було мати не п'ять, не десять, а п'ятнадцять чи двадцять мільйонів солдатів. І солдати не гинули б у першому бою. Одна справа - п'ять мільйонів необстріляних солдатів, яких тільки що прямо з військкоматів на поля битви кинули, інша справа - двадцять мільйонів досвідчених бійців. Ось тоді і війна зовсім іншою була.

А всього лише і потрібно було: дати наказ солдата нашого в труні ховати. Уявіть: ось який-небудь Жуков готує якусь Ржевсько-Сичовську операцію. Йому доповідають: для проведення операції потрібно подати військам на передній край 4139 вагонів снарядів, 120 тисяч тон бензину і солярки. Крім того, Жукову подають список всього необхідного. І в тому списку танкові двигуни, сотні тон інших запасних частин для танків і машин, патрони, міни, хліб, тушонка, бинти, горілка цистернами, інженерне майн ... і 78000 трун соснових. Думаю, тут би й Жуков обурився. Прикиньте, скільки треба вагонів, щоб ті гроби доставити на фронтові склади. Тепер прикиньте, скільки треба зняти машин з перевезення військ, боєприпасів і всього іншого й кинути їх на доставку трун з фронтових складів на армійські та далі - на корпусні, дивізійні, бригадні й полкові. Скільки солдатів треба відірвати на розвантаження і перевантаження трун. З іншого боку, - демаскування. Якщо стільки трун вивантажують у районі майбутньої операції, будь-який шпигун і диверсант тут же у ворожий штаб доповість: щось затівається! Так от, заради того, щоб демаскувальні ознаки приховати, Жуков зажадав би воювати так, щоб трун було потрібно менше.

Або ось, скажімо, готує все той же Жуков штурм Берліна. Сідає він втомлений у крісло, а начальник штабу 1-го Білоруського фронту доповідає, що для штурму Берліна крім іншого потрібно підвести півмільйона трун. Вірю: тут би навіть Жуков задумався. Тут би і в його світлу голову закралися сумніви: а навіщо взагалі Берлін штурмувати? Кому цей штурм потрібен? Берлін уже оточений радянськими військами. Зовнішній фронт оточення знаходиться за 30-50 кілометрів на захід від Берліна. Величезне місто стиснуте кільцем радянських військ. Авіацією США і Британії Берлін вже перетворений в океан битої цегли. У Берліні величезне населення та ще сотні тисяч біженців зі східних районів Німеччини. За нашими даними, в місті два мільйона людей, в основному - цивільних. За німецькими даними - три мільйони. В Берліні вже голод. У Берліні конина - делікатес. Сподіватися захисникам Берліна ні на що. Продовольства їм ніхто не підвезе і боєприпасів - теж. У Берліні немає пального. У Берліні немає світла. У Берліні зруйновано водопровідні системи. У Берліні не працює каналізація. У Берліні ніхто не прибирає сміття і трупи. І нікуди прибирати сміття. Скільки величезне місто може триматися? Це не Ленінград, за яким стояла величезна країна. Це не Ленінград, який можна було сяк-так постачати через Ладогу. Берлін постачати неможливо. І нікому його постачати. І немає в Берліна надії. Війна вже скінчилась. Один Берлін залишився. Дайте захисникам Берліна ще тиждень доїсти останню гнилу конину. Потім Берлін сам викине білий прапор. Але Жукову потрібен не білий прапор над Берліном, а червоний над Райхстагом. Заради цього Жуков проводить нікому непотрібний злочинно-бездарний штурм величезного міста. Питання про те, скільки в ході цього штурму належить покласти в землю солдатів, Жукова не хвилювало. Якщо б у трунах солдатиків ховати, тоді штурм був би неможливий із чисто постачальницьких причин. Довелося б заради підвезення трун для майбутньої операції відмовитися від підвезення боєприпасів. Але у нас ховали без трун - тому проблем не виникло.

Заперечать: штурм Берліна - це наказ Сталіна, чи міг Жуков заперечити?

Давайте вважати, що Жуков заперечити не міг. Але в цьому випадку нічого з нього ліпити героя. В цьому випадку треба прямо і чесно визнати: Сталін віддав безглуздий наказ штурмувати Берлін, а Жуков безглуздий наказ виконав, не заперечуючи і не розмірковуючи над наслідками.

7.

І все-таки пощастило тим, хто був убитий в ході безглуздого штурму Берліна. Їх хоч і без трун, але поховали. У Німеччині землі мало, тому трупи просто так не кинеш серед поля. А в нас на Русі землі багато. Тому не кожен з тих, хто був убитий на рідній землі, в неї потрапив. Солдата не вважали людиною за життя, так хоч би мертвого поховали! Мертвого раба в усі часи в усіх народів ховали в землі. Чому наші рабовласники своїх рабів не ховають? Чому в полях і лісах кістки солдатські валяються через півстоліття після війни? «Красная Звезда» пише, що у військових похованнях «поховані понад 6,5 мільйона осіб, з них всього лише 2,3 мільйона відомі за прізвищами». Читаємо ми й радіємо: наші втрати на війні були такими скромними. Але давайте вникнемо в написане. Мова йде не про всіх загиблих солдатів і офіцерів, а тільки про ті, які поховані. А ті, які не поховані, хто їх рахував?

Білі солдатські ребра на полях минулих боїв - це сором і ганьба Росії на весь світ і на всі часи. Хто ж мав ховати солдатів на війні та після війни? Військові журналісти обурюються: через півстоліття ентузіасти знаходять солдатські медальйони, але їх зміст давно знищений часом. «Лінь, байдужість, міщанське міркування "моя хата скраю..." Але ж тоді солдатські медальйони легко відкрили б свої таємниці. Сьогодні ж вони часто-густо мовчать, як риба. Час - він навіть камінь кришить. Не зберіг і крихких медальйонів з вкладеними в них "паспортами смерті".» («Красная Звезда» 9 грудня 1999)

Правильну лінію газета гне! Тільки було б непогано, щоб назвала «Звездочка» за іменами тих військових вельмож, які після війни проявили лінощі, байдужість і міщанське ставлення до полеглих.

Отже, хто ж повинен був ховати загиблих? Хто повинен був цією справою займатися? За старою традицією війна вважається закінченою в той момент, коли похований останній убитий солдат. Якщо так, то «велика вітчизняна» буде тривати нескінченно. І давайте не будемо святкувати так званий «день перемоги». Солдати ще не поховані, отже, війна ще не завершилась. Чи не рано перемогу святкувати?

Так зване «отечество», закликавши в ході війни під знамена 34 мільйони своїх громадян, не потурбувалось похоронами мертвих. Через півстоліття після закінчення війни солдатські кістки так і валяються в полях, лісах і болотах. Радянського Союзу, нашої соціалістичної батьківщини, більше немає, а про останнього похованого солдата ми навіть і не мріємо. Їх білих кісточок у полях — безліч.

Батьківщина мала ховати своїх захисників. “Отечество”. Уряд. Міністерство оборони. Всі маршали й генерали. І Жуков - перш за все. На його совісті найбільше загублених життів. Він найкривавіший полководець в історії людства. Він першим і повинен був прибирати з полів купи солдатських кісточок.

Грошей не було на похорон? Гроші були. Ніхто у світі не набудував стільки потворних монументів, скільки їх набудували в Радянському Союзі. У нас споруджували виродків найнеймовірніших розмірів, і в кожному місті. Це ідоли на курганах. Чому ж усіх мастей Вучетичі гробили сотні тисяч тон бетону і сталі, мільярди народних рублів на зведення мерзенних бетонних опудал, але не ховали вбитих солдатів? Тому, що тягатися по лісах і болотах, кістки зотлілі шукати, - справа тоскна, та й небезпечна. Можна на іржавій міні підірватися. А зведення циклопічних залізних тіток з піднесеними мечами - справа грошова, прибуткова, престижна.

Але ж повинен був Жуков, під час перебування головкомом Сухопутних військ або міністром оборони, зайнятися похованням загиблих солдатів. Слід було кинути армію в райони, де були битви. Бойове завдання: розмінування, збір боєприпасів і кинутої зброї, пошук і поховання загиблих. Всю армію через це слід було пропустити: формувати пошукові загони й посилати в райони боїв на місяць-другий. І тут же замість них слати інші загони. І це - життя в польових умовах. І це - бойова підготовка без спрощень, зі справжнім ризиком для життя. І це - вивчення топографії, розвиток навичок орієнтування на незнайомій місцевості. І це - виховання характеру та патріотизму. І це - формування колективів. І це - вивчення історії війни.

Заодно й кісточки зібрали б.

* * *

Виступає донька великого полководця Маргарита Георгіївна і осоромлює Москву з Пітером: у Старому Осколі пам'ятник моєму татові поставлений, в Уральську - поставлений, у Нижньому Новгороді - поставлений, в селі Стрілковка - цілий комплекс, з монументом і меморіальною хатою. А в Москві та в Пітері - ганьбище! Пам'ятник Жукову не спромоглися поставити, неподобство яке!

Почули керівні товариші крик душі, миттю в Москві пам'ятник Жукову зліпили. Треба б ще в Пітері. У Волгограді. На Прохоровському полі. В Києві. У Варшаві. В Берліні. В Потсдамі. В Вюнсдорфі. В Одесі. І далі — скрізь.

Все це гарно. Тільки, на мою думку, слід було спочатку поховати мільйони солдатів, а вже потім розставляти пам'ятники тому, хто своїм геніальним керівництво загнав їх у смерть, але не потурбувався розпорядитися, щоб кістки закопали.

Розділ 20

ПРАВА РУКА.

Сєров наказав мені всі кращі золоті речі передавати йому безпосередньо. Виконуючи цю вказівку, я різночасно передав в апарат Сєрова у виробах, приблизно, 30 кілограмів золота...

Крім мене, багато золотих речей давали Сєрову й інші начальники секторів.

Свідчення на допиті 6 лютого 1948 року.

Генерал-майор А. М. Сіднев.

1.

22 червня 1957 року Жуков провів державний переворот. До цього перевороту ми повернемося наступного разу. Зараз у нас інша тема. Головною силою державного перевороту був Жуков. Другим у цій справі за величиною і значенням був Іван Сєров.

Якщо Жуков здійснював державний переворот, спираючись на цю людину, виходить, вірив йому безмежно. Щоб оцінити Жукова, давайте уважно подивимося на Сєрова. Адже давно і правильно сказано: скажи, хто твій друг... Подивимося ж на Івана Сєрова, найближчого соратника і друга видатного полководця ХХ століття. Сєров цікавий, крім усього іншого, ще й ось із якого боку. Жуков рішуче і стрімко йшов до абсолютної влади в країні. Якби він її взяв, то другою людиною в державі виявився Сєров. Те, що нас чекало в разі захоплення влади Жуковом, ми вже можемо собі уявити. Сєров цю картину робить яскравішою.

2.

Сєров Іван Олександрович. Рік народження 1905. Росіянин. З селян Вологодської області. Так записано в документах. Насправді, Ваня Сєров - син наглядача Вологодської в'язниці. Нічого поганого в цьому немає, проте в 1917 році владу в країні захопили кримінальні злочинці. Тюремників вони не любили. Нові правителі перетворили всю країну і прилеглі території в одну велику зону, суцільно заплетену колючим дротом. Вони самі стали тюремниками свого народу. А тюремників попереднього режиму вони ловили, садили, вбивали. Дітям тюремників попереднього режиму розраховувати на блискучу кар'єру не доводилося. Всі шляхи перед ними були закриті.

Наглядач Вологодської в'язниці А. Сєров сховався від розправи в невідомому напрямку, а його син Ваня записався в селянський стан. Політичну кар'єру Іван Сєров почав рано. І почав її з обману, оголосивши себе спадковим землеробом. У 18 років Іван Сєров - завідувач хати-читальні повітової політосвіти. В ті часи ця посада офіційно іменувалася - ізбач. Селяни землю орють, а Ваня книжки видає. Жодна держава у світі не може собі дозволити такої розкоші: у кожному селі величезної країни сидить молодий нероба і видає книжки про те, як в майбутньому всі будуть щасливі і рівні. Таке дозволяли собі більшовики. Заперечують: так вони ж ліквідували неписьменність, вони несли в народ світло знань!

З цього питання товариш Ленін висловився цілком виразно: «Ліквідувати неписьменність слід лише для того, щоб кожен селянин, кожен робітник міг самостійно, без чужої допомоги читати наші декрети, відозви. Мета - цілком практична. Тільки і всього.» (Ю. П. Анненков. Щоденники моїх зустрічей. Цикл трагедій. М. 1991. Т.2 с. 270)

Гітлер Леніна не читав, але він був ленінцем. Кожен бажаючий може знайти в Гітлера таку ж точно цитату, майже слово в слово. Різниця в тому, що Гітлер мав намір вводити таку «письменність» на окупованих територіях, а Ленін - на своїй власній.

Але повернемося до Вані Сєрова. Він рано зрозумів, що краще пропагувати ударну працю, ніж гарувати самому. Через чотири місяці роботи на ниві політичної освіти трудящих - перше і дуже різке підвищення. Ваня Сєров - голова сільради. В серпні 1925 року вступає до військового училища і в серпні 1928 року його закінчує. Потім за шість років проходить посади від командира вогневого взводу до виконавця обов'язків начальника штабу артилерійського полку. В січні 1935 року вступає у Військово-інженерну академію. В 1936 році переведений у Військову академію імені Фрунзе. Закінчує її в січні 1939 року. Це момент, коли завершується Велика сталінська чистка. В НКВС - переливання крові. Чекістів єжовського призову товариш Сталін кинув під трамвай історії. На їхнє місце - молоді висуванці: офіцери з армії, партійні ватажки, підростаючі комсомольські вожді, передові пролетарі, яких пропаганда називала робітниками від верстата. В народі їх звали робітниками з-під верстата.

Серед мобілізованих на службу в НКВС опинився і майор Ваня Сєров. Його кар'єра - майже вертикальний зліт. 9 лютого 1939 року Сєров стає заступником начальника Головного управління Робітничо-селянської міліції НКВС СРСР. Через 9 днів - підвищення. Сєров - начальник цього Головного управління. Одночасно отримує нове звання - майор державної безпеки. У той час - один ромб на петлиці, що відповідало армійському комбригу.

Через п'ять місяців - знову підвищення на посаді: Сєров - заступник начальника найстрашнішого чекістського органу - ГУДБ НКВС СРСР.

1 вересня - початок Другої світової війни. 2 вересня Сєров стає шефом НКВС України. 4 вересня отримує звання комісара державної безпеки 3 рангу. У Києві Сєров вперше зустрічає одного з найстрашніших катів ХХ століття Хрущова Микиту Сергійовича. В 1937 році Хрущов був першим секретарем Московського міського комітету партії. До масових розстрілів людей він мав найпряміший стосунок. Він член так званої московської «трійки», яка без суду і слідства виносила смертні вироки тисячам людей. З січня 1938 року Хрущов - перший секретар ЦК КП України. Україну він чистив з таким же завзяттям, як і Москву. Всі партійні секретарі, від райкомів і вище, особисто виносили і підписували смертні вироки. Потім, правда, й самі потрапляли під ту ж каральну пролетарську сокиру. Але два секретарі республіканських компартій під сокиру Великого сталінського очищення не потрапили, бо старалися краще за інших. Імена цих двох стахановців терору: Берія - в Закавказзі, Хрущов - у Києві.

В момент, коли Сєров зустрів Хрущова, той уже був залитий людською кров'ю по саму лисину.

17 вересня 1939 року Радянський Союз вступає в Другу світову війну на боці Гітлера. Слідом за Червоною Армією на «звільнені» землі Польщі прийшли наші доблесні чекісти з гарячими головами і холодними серцями. Все, що вони сотворили у Львові та Станіславі, в Рівному та Луцьку, в Ковелі та Заліщиках - робилося за наказом і під контролем Микити Хрущова і молодого чекіста Вані Сєрова, якому тоді ще не виповнилося й 35 років. Все скоєне - на їх чистій комуністичній совісті: і депортації, і концтабори, і колективізація. Розстріл польських офіцерів у Харкові - теж справа мозолястих рук Вані Сєрова.

26 квітня 1940 року Іван Сєров отримує свій перший орден. І це не що-небудь, а найвища державна нагорода Батьківщини - орден Леніна. Цікаво зіставити цю дату з деякими трагічними сторінками польської історії: з одного боку - розстріл маси полонених польських офіцерів, в тому числі і на підконтрольній Сєрову Україні, з іншого боку - вища нагорода Батьківщини цьому самому Сєрову.

Цікаво відзначити ще один збіг. Начальник Управління у справах військовополонених та інтернованих капітан ДБ Сопруненко Петро Карпович, який безпосередньо керував відправленням з таборів і розстрілом полонених польських офіцерів, саме в цей день 26 квітня 1940 року теж отримав свій перший орден. (Н. В. Петров, К. В. Сорокін. Хто керував НКВС 1934-1941. Москва. Звенья. 1999. Стр.381, 389.)

Сєров і Супруненко - в одному списку нагороджених. І в цьому списку - тільки кати й карателі. Різниця в тому, що капітану ДБ Сопруненку - найнижчу за рангом нагороду, найскромніший орденок «Знак Пошани» (в народі - «Веселі хлопці»), а очільнику НКВС України комісару ДБ 3 рангу Сєрову - вищу державну нагороду. Заслуги Сєрова у справі розстрілу польських офіцерів оцінені найвищим балом. А Сопруненко — нижчим.

3.

У червні 1940 року до Києва прибуває Жуков Георгій Костянтинович. І ось у столиці України склався дружний тріумвірат: перший секретар ЦК КП України товариш Хрущов, глава НКВС товариш Сєров і командувач військ Київського особливого військового округу товариш Жуков. Вони сподобалися один одному. Жукова завжди тягнуло до тих, хто ллє народну кров, не шкодуючи. Він сам був таким. Жуков опинився серед своїх. Вони розуміли один одного й поважали: забризканий кров'ю Хрущов, успішно наздоганяє Хрущова Сєров і наш дорогий Георгій Костянтинович Жуков, який до цього часу встиг у Монголії особисто винести чимало безсудних смертних вироків.

Їх життєві шляхи буду розходитись. Але не надовго. Де б ці мушкетери не знаходилися, вони будуть пам'ятати один одного і всіляко один одному допомагати. Палацовий переворот 22 червня 1957 року вони вчинять утрьох.

4.

На 1941 рік Сталін готував знищення Європи. З цією метою 3 лютого 1941 року чекістське відомство НКВС було розділене на два незалежні наркомати: НКВС (товариш Берія) і НКДБ (товариш Меркулов). Сенс поділу в тому, що НКВС виконував безліч функцій, як на території Радянського Союзу, так і за кордоном. Від тотального стеження за всіма до знищення мільйонів своїх громадян. Від видобутку золота до будівництва залізниць. Від зберігання всіх архівів держави до охорони державних кордонів. Від реєстрації шлюбів до охорони живого Сталіна й мертвого Леніна. Від обліку новонароджених до гасіння пожеж. Від шпигунства за кордоном до будівництва найбільших у світі гідроелектростанцій. Від виробництва алюмінію до утримання готелів для іноземців. Від посадки лісів до лісоповалу. Від створення й випробувань пікуючих бомбардувальників до навчання іноземних комуністів підривній справі. Від регулювання вуличного руху до знищення політичних противників за кордоном. А тут ще планувався визвольний похід на Варшаву, Будапешт, Бухарест, Берлін, Відень, Париж, Мадрид. Планувалося приєднання до Радянського Союзу мільйонів квадратних кілометрів нових територій, радянізація великих і малих європейських держав, очищення багатомільйонних мас від небажаного елементу. Обов'язків набиралося дуже багато, тому НКВС довелося розділити на дві частини.

Новий НКВС зберіг за собою багато колишніх структур, які були в основному орієнтовані на вирішення завдань всередині країни: міліція, прикордонні війська, ГУЛАГ, будівництво найважливіших об'єктів промисловості і транспорту і т.д. і т.ін.

А на НКДБ покладалася ключова роль у майбутній війні, яка планувалася «на ворожій землі». Функції НКLБ: ведення розвідки за кордоном, контроль багатомільйонних мас людей у районах бойових дій і на «звільнених територіях», ізоляція і винищення небажаних осіб і цілих верств населення на знову приєднаних територіях Радянського Союзу. На НКДБ була також покладене завдання охорони радянських вождів, як цивільних, так і військових, а заодно - і контроль за їх зразковою поведінкою.

На початок 1941 року Іван Сєров уже встиг проявити себе у всій своїй кривавій величі. Досвід очищення «ворожої землі» від небажаних станів і класів і перетворення «звільнених земель» у радянські республіки в нього був коротким, але багатим. Він встиг набити руку на розстріли. В характеристику Сєрова вписані слова, яким позаздрив би будь-хто. Як ми пам'ятаємо, в Жукова в характеристиці записано: твердий член партії. В Сєрова краще: непохитний член партії.

Заслуги Сєрова і його досвід були оцінені достойно - 25 лютого 1941 року його призначають першим заступником наркома державної безпеки СРСР (НКДБ).

Проте Гітлер сплутав усі карти. Гітлер напав першим і зірвав грандіозні плани звільнення Європи. Приєднання нових земель та їх радянізація були відсунуті на кращі часи. В оборонній війні на своїй землі два чекістські відомства були не потрібні. У перші дні війни було не до структурних змін. Але вже 20 липня 1941 року НКВС і НКДБ були знову злиті в єдиний НКВС.

Іван Сєров отримує посаду заступника наркома внутрішніх справ, тобто заступника Лаврентія Берії. На цій посаді він був до кінця війни та після неї.

5.

Війна знову звела Жукова й Сєрова.

11 жовтня 1941 року Жуков призначений командувачем Західного фронту. 13 жовтня в допомогу Жукову призначають Сєрова. Жуков і Сєров діють пліч о пліч. Добрі молодці Вані Сєрова займали рубежі позаду бойових підрозділів Червоної Армії та підбадьорювали їх кулеметним вогнем у потилицю, піднімаючи стійкість в обороні й наполегливість у контратаках.

Знову Жуков і Сєров зустрілись у кінці війни. Жуков - командувач 1-го Білоруського фронту. Генерал-полковник Сєров - уповноважений НКВС на 1-му Білоруському фронті. Одночасно Сєров все так же залишається заступником товариша Берії. Крім усього, Сєров - радник НКВС СРСР при Міністерстві громадської безпеки Польщі. Він передавав польським товаришам свій безцінний досвід стріляння в потилиці.

На початку 90-х років після звільнення Польщі від комунізму людям почали повертати те, що було в них відібране. Якась літня жінка отримала свій особняк, який у 1944 році був конфіскований визволителями на потреби НКВС. У цьому особняку жив товариш Сєров. Потім там мешкали інші товариші, неабияк все переламали і загадили. Підвали завалили всяким мотлохом. І все це господині довелося розчищати, немов археологу розгрібати уламки і знімати культурні шари. Розгребла вона свій підвал і виявила... маленьку приватну в'язницю з ґратами, замками, важкими сталевими дверима і всім іншим, що для в'язниці годиться. На стінах, як прийнято у всіх в'язницях світу, ув’язнені дряпали написи. Цими написами займалася польська прокуратура, журналісти, історики. З'ясувалася: в'язниця діяла в час, коли в цьому особняку жив визволитель Польщі товариш Сєров. У Польщі в'язниць завжди вистачало. На додаток до всього, що було побудовано в усі попередні часи, гітлерівці за час Другої світової війни звели в Польщі достатню кількість концтаборів. Все це господарство перейшло під контроль НКВС та їх місцевих товаришів. Здавалося б, на всіх має вистачити. Навіщо ще одну зовсім крихітну в'язницю обладнувати? Виявилося, що це була, так би мовити, особиста в'язниця товариша Сєрова. Стомившись на роботі від розстрілів і тортур, він повертався у свій затишний будиночок і тут відпочивав душею і тілом у камері тортур, але вже не у службовій, а у своїй домашній.

Як після того не вірити генетичним теоріям? Син тюремника Ваня Сєров явно успадкував гени батька.

У полководця Сєрова - груди в орденах. Я до орденів небайдужий, жагучий збирач, як орденів, так і відомостей про те, коли, кого, за що і чим нагороджували. У розквіт своєї кар'єри генерал армії Сєров крім Золотої Зірки Героя Радянського Союзу мав шість орденів Леніна, чотири ордени Червоного прапора, орден Суворова I ступеня, два Кутузова I ступеня і польський орден Віртуті Мілітарі IV ступеня. Щоб не розповідати про кожен орден на грудях полководця Сєрова, відзначимо лише межі діапазону. Ми пам'ятаємо, за що отримано перший орден - за розстріл польських офіцерів. Останній свій орден Кутузова I ступеня Сєров отримав 18 грудня 1956 року за те, що топив у крові народну революцію в Угорщині. Всі інші ордени - в рамках цього діапазону.

Сєров легко набирав ордени, але так само легко вони з нього і сипалися. Полководницьким орденом Суворова I ступеня Сєров був нагороджений у 1944 році за виселення народів Кавказу. У 1959 році акція була визнана незаконною, а орден наказали повернути. В 1963 році Хрущов знизив Сєрова у військовому званні з генерала армії до генерал-майора. З чотирьох генеральських зірок залишилася тільки одна. Крім того, Хрущов зняв із Сєрова звання Героя Радянського Союзу й один орден Леніна. В 1995 році указом Президента Польської Республіки Л. Валенси Сєров був позбавлений і польського ордена.

Але цікаво б подивитися, хто і за що дав Сєрову Золоту Зірку Героя Радянського Союзу, яка врешті-решт була визнана виданою незаконно. У верхніх ешелонах НКВС Героєм Радянського Союзу був тільки Сєров. Берія Лаврентій Павлович, не дивлячись на всі свої криваві заслуги, Героєм Радянського Союзу не був.

Звання Героя Радянського Союзу з Золотою Зіркою й орденом Леніна своєму вірному другу Сєрову виклопотав Жуков. Система надання військових звань була досить простою. Нагородний відділ штабу фронту писав список відзначених: Іванов, Петров, Сєров гідні таких-то нагород. Список підписував Командувач фронту і член Військової ради. У нашому випадку - Маршал Радянського Союзу Жуков і генерал-лейтенант Телегін. Список відправляли до Москви. З Москви приходив Указ про надання звань і нагородження орденами. Підписав Жуков подання на 28 панфіловців, і вони стали героями. Підписав на Сєрова - і корки у стелю! Ти мені, я тобі.

Звання Героя Радянського Союзу було надане Сєрову 29 травня 1945 року. Це було несподівано й незрозуміло. Чекіст на вищих керівних постах міг відзначитись у масовому знищенні людей, ніякого іншого героїзму він проявити не міг просто за своєю посадою. Не було на Луб'янці місця для подвигів. Але за масове знищення людей звання Героя Радянського Союзу не отримали ні Ягода, ні Берія, ні «сухотний Вельзевул» Коля Єжов. Негайно у військах, в органах НКВС і СМЕРШ поширилися чутки про те, що «Сєров отримав Героя Радянського Союзу незаслужено, що зроблено це Жуковом, для того, щоб наблизити Сєрова до себе.» Чутки були наполегливими і стійкими. Генерал-лейтенант Вадіс Олександр Анатолійович, який до 27 червня 1945 року займав посаду начальника Управління контррозвідки СМЕРШ Групи радянських окупаційних військ у Німеччині, про ці настрої доповідав у Москву. Генерал-лейтенант жорстоко поплатився за такі доповіді. Жуков і Сєров помстилися йому сповна. Адже генерал Вадіс доповідав тільки те, про що говорили всі.

6.

Борець за комунізм і загальну рівність людей Герой Радянського Союзу генерал-полковник Іван Сєров у Німеччині був заступником Жукова.

Посада Жукова офіційно іменувалася - Головнокомандувач Групи радянських окупаційних військ у Німеччині та Головнокомандувач Радянської адміністрації з управління Радянської зони окупації Німеччини. (Маршали Радянського Союзу. Москва. Улюблена книга. 1996. С. 36)

Посада Сєрова - заступник Головнокомандувача у справах цивільної адміністрації.

Зона радянської окупації Німеччини була розділена не сектори МВС. Сектором МВС у Берліні командував генерал-майор Сіднєв Олексій Матвійович 1907 року народження. У 1947 році він був переведений з Німеччини на посаду міністра державної безпеки Татарської АРСР. У 1948 році заарештований. Протокол допиту від 6 лютого 1948 року проливає світло на те, що діялось у Східній Німеччині, якою управляли Жуков і Сєров. Протокол опублікований у журналі «Військові архіви Росії». 1993 № 1 с. 197)

Я наводжу уривки з протоколу.

«СІДНЄВ: частинами Радянської Армії, котрі оволоділи Берліном, були захоплені великі трофеї. У різних частинах міста раз у раз виявлялися сховища золотих речей, срібла, діамантів та інших цінностей. Одночасно було знайдено кілька величезних сховищ, в яких знаходилися дорогі хутра, шуби, різні сорти матерії, найкраща білизна й багато іншого майна. Про такі речі, як столові прилади й сервізи, я вже не кажу, їх було безліч. Ці цінності й товари різними особами розкрадалися. Повинен прямо сказати, що я належав до тих небагатьох керівних працівників, у руках яких знаходилися всі можливості до того, щоб негайно організувати охорону й облік усього цінного, що було захоплене радянськими військами на території Німеччини. Однак жодних заходів для запобігання грабежу я не зробив і вважаю себе в цьому винним... Повинен сказати, що, відправляючи на свою квартиру в Ленінград це незаконно придбане майно, я, звичайно, прихопив трохи зайвого.

СЛІДЧИЙ: Обшуком на вашій квартирі в Ленінграді виявлено близько сотні золотих і платинових виробів, тисячі метрів вовняної і шовкової тканини. Близько 50 дорогих килимів, велика кількість кришталю, порцеляни та іншого добра. Це, по-вашому, «трохи зайвого»?... Вам подаються фотознімки вилучених у вас при обшуку 5 унікальних великої цінності гобеленів роботи фламандських та французьких майстрів XVII і XVIII століть. Де ви потягли ці гобелени?

СІДНЄВ: Гобелени були виявлені в підвалах німецького Райхсбанку, куди їх здали під час війни на зберігання якісь німецькі багатії. Побачивши їх, я наказав коменданту Аксьонову відправити їх до мене на ленінградську квартиру.

СЛІДЧИЙ: Але цим гобеленам місце тільки в музеї. Навіщо ж вони вам знадобилися?

СІДНЄВ: По совісті сказати, я навіть не замислювався над тим, що краду. Підвернулися ці гобелени мені під руку, я їх і забрав... Я брав собі найбільш цінне, але що ще було мною присвоєне, я зараз не пам'ятаю.

СЛІДЧИЙ: Ми вам нагадаємо. Дамську сумочку, зроблену з чистого золота ви де взяли?

СІДНЄВ: Точно не пам'ятаю, де я прихопив цю сумку. Думаю, що вона була взята мною або дружиною в підвалі Райхсбанку.

СЛІДЧИЙ: А три золоті браслети з діамантами ви де «прихопили»?... 15 золотих годинників, 42 золотих кулонів, кольє, брошок, сережок, ланцюжків, 15 золотих перснів та інші золоті речі, вилучені у вас при обшуку, де ви вкрали?

СІДНЄВ: Так само як і золоті браслети, я викрав ці цінності в німецьких сховищах...

СЛІДЧИЙ: Шістсот срібних ложок, виделок, та інших столових предметів ви теж вкрали?

СІДНЄВ: Так, вкрав.

СЛІДЧИЙ: Можна подумати, що до вас ходили сотні гостей. Навіщо ви накрали стільки столових приладів?

СІДНЕВ: На це питання мені важко відповісти.

СЛІДЧИЙ: 32 дорогі хутряні вироби, 178 хутряних шкурок, 1500 метрів високоякісних вовняних, шовкових, оксамитових тканин та інших матеріалів, 405 пар жіночих панчіх, 78 пар взуття, 296 предметів одягу - все це лише частина вилучених у вас речей... Як ви стали мародером ?

СІДНЄВ: ...У 1944 році, будучи заступником начальника управління «Смерш» 1-го Українського фронту, я на території Польщі зустрівся з Сєровом, який був у той час Уповноваженим НКВС вказаного фронту. Під його керівництвом я працював у Польщі, а потім, коли радянські війська захопили Берлін, Сєров домігся мого переведення на роботу в НКВС і призначив начальником берлінського оперсектору. На цій роботі Сєров наблизив мене до себе, я став часто бувати в нього, і з цього часу почалося моє гріхопадіння... Навряд чи знайдеться така людина, яка була в Німеччині і не знала би, що Сєров є по суті справи, головним верховодою у справі присвоєння награбованого. Літак Сєрова постійно курсував між Берліном і Москвою, доставляючи без огляду на кордоні всяке цінне майно, хутра, килими, картини для Сєрова. З таким же вантажем у Москву Сєров відправляв вагони й автомашини... При зайнятті Берліна однією з моїх оперативних груп у Райхсбанку було виявлено понад 40 мільйонів німецьких марок. Приблизно стільки ж мільйонів марок було вилучено нами і в інших сховищах в районі Мітте (Берлін). Всі ці гроші були перевезені в підвал будівлі, в якому розміщувався берлінський оперативний сектор МВС...

СЛІДЧИЙ: Скільки ж усього там знаходилося грошей?

СІДНЄВ: У підвалах знаходилося близько 100 мішків, в яких було більше 80 мільйонів марок... Зберігання такої кількості грошей, звичайно було незаконним, але зроблено це було за вказівкою Сєрова... Сєров роздавав щоквартально кожному начальнику оперативного сектору, так звані, необліковані суми... Таким шляхом кожен з начальників оперативних секторів отримав з мого підвалу по кілька мільйонів райхсмарок...

СЛІДЧИЙ: Вам відомо, де зараз знаходяться всі записи щодо витрачання німецьких марок?

СІДНЄВ: ...Папки зі звітними матеріалами про витрачені німецькі марки, зібрані з усіх секторів, в тому числі й записи на видані мною гроші, були за вказівкою Сєрова спалені...

СЛІДЧИЙ: А куди ви поділи звітність про вилучене золото та інші цінності, що знаходились у вас?

СІДНЄВ: Ця звітність так само, як і звітність щодо німецьких маркок, була передана в апарат Сєрова і там спалена...

СЛІДЧИЙ: Не відбувайтеся загальними фразами, а кажіть, що вам відомо про розкрадання Сєровом золота ...

СІДНЄВ: З’являючись до Сєрова з доповіддю про вилучені цінності, я приносив йому для перегляду найбільш дорогі зразки золотих виробів та діамантів. Сєров у таких випадках довго крутив цінності в руках, милувався ними. А потім частину з них залишав у себе... Бежанов, як мені відомо, працюючи начальником оперативного сектору МВС в Тюрінгії, жив як поміщик, звіз собі в будинок велику кількість цінного майна, що належало багатіям Тюрінгії, пустив у хід пивоварний завод якогось великого есесівця і користувався прибутками цього заводу. Клепов, так само як і Бежанов, організував у Німеччині для себе панське життя... Сєров десь відшукав німецького техніка, який спеціально розробив конструкцію радіол і склав креслення, а Сєров особисто коригував їх. Дерево для виготовлення радіола було здерте зі стін кабінету Гітлера в імперській канцелярії... Одну з радіол Сєров подарував Жукову... Сєров ставився до мене поблажливо. Крім того, я в нього був на доброму рахунку, як енергійний працівник... Сєров багато часу проводив у компанії маршала Жукова, з яким був тісно пов'язаний, Обидва вони були однаково неохайні і покривали один одного...»

7.

Я навів зовсім небагато з величезного протоколу. На додаток треба сказати, в той час легкова машина середнього класу коштувала в Німеччині тисячу марок. Під кінець війни міністр озброєнь Німеччини отримував у місяць 6 тисяч марок. Із захоплених Сєровом 80 мільйонів марок через рік залишилося тільки 3 мільйони, але й ці решта мільйонів були віддані Сєрову. О, ці чисті руки чекіста! І ще деталь: кращий друг геніального Жукова Ваня Сєров жив у резиденції Гебельса.

Відомості про звички Сєрова та його підлеглих ніколи ніким не спростовувалися.

Сталін бачив, що в ході війни армійські генерали й генерали НКВС зближуються, знаходять спільну мову. Для Сталіна це єднання було смертельним. Він це розумів. Тому поділяв і панував. У ході війни Сталін знову розділив НКВС на частини. Сталін виділив з НКВС військову контррозвідку СМЕРШ і підпорядкував її особисто собі. Потім Сталін паралельно НКВС (МВС) відтворив МДБ. На чолі МДБ Сталін поставив генерал-полковника Абакумова Віктора Семеновича. Залишалося тільки нацькувати МВС (Берія, Сєров) і МГБ (Абакумов).

І Сталін цькував.

Люди Абакумова розкручували справи проти армійських генералів і маршалів і проти генералів МВС. Під їх пильний погляд потрапили справи й діяння Жукова, Берії Сєрова, Телегіна, Сіднева, Крюкова та багатьох інших. Але Берія і Серов зуміли вивернутися. Вони завдали удару на випередження. Берія і Серов повідомили Сталіну таке, що всі свідчення проти них так і залишилися лежати в архівах. Крадіжка золота, діамантів, мільйонів марок - все це дрібниця. Сєров залишився на волі, а 4 липня 1951 року очільник МДБ генерал-полковник Абакумов, який копав під Сєрова і Жукова, був знятий з усіх посад. Він погуляв тиждень без роботи, гадаючи, на яку посаду його призначать... 12 липня він був заарештований. Тепер уже люди Берії й Сєрова проводили обшуки і допити. Тепер сам Абакумов і його люди даваали відповідь. Слідчі і підслідні помінялися місцями, але зміст протоколів допитів не змінився. У Абакумова теж знайшли і золото, і діаманти, і картини, і гобелени... Зрозуміло, не за золото й діаманти він був заарештований. Були куди більш серйозні причини. Проте було й усе це: браслети, персні, сережки, кулони... Найбільше в переліку вилучених в Абакумова награбованих цінностей мене вразила валіза підтяжок.

Анатолій Кузнєцов у своїй приголомшливої книжці «Бабин Яр» розповідає про 1939 рік.

«Відбулася чудова війна з Польщею. Гітлер із заходу, ми зі сходу - і Польщі немає. Звичайно, для відводу очей ми назвали це "звільненням Західної Україні та Білорусії" і розвішали плакати, де якийсь обірваний хлоп обіймає мужнього червоноармійця-визволителя. Але так прийнято. Той, хто нападає, завжди - визволитель від чого-небудь.

Тато Жорика Горохівського був мобілізований, ходив на цю війнуй одного разу після п'янки розповів, як їх там справді зустрічали. Перш за все, вони там, від найбільшого командира до останнього їздового, накинулися на магазини з тканинами, взуттям і стали набивати мішки і валізи. Господи, чого тільки не навезли наші браві воїни з Польщі. Один політрук привіз чемодан лакованих черевиків, але вони раптом стали розповзатися після перших кроків. Виявилося, що він схопив декоративне взуття для покійників, зшите на живу нитку. А Жоркін тато привіз навіть купу велосипедних дзвінків. Ми носилися з ними, дзенькали і веселилися:

- Польщі каюк!

Буржуйським Литві, Латвії, Естонії був каюк. У Румунії взяли і відібрали Бесарабію. Добре бути сильним.»

Наші визволителі хапали, хто що міг. Якщо в людини є велосипед, то на ньому є і дзвінок. Якщо велосипеда немає, дзвінок не потрібен. Якщо велосипед є, то можна привезти з визвольного походу один запасний дзвінок. Але навіщо - купу дзвінків тягти?

У наших геніальних полководців і мудрих вождів таємного фронту звички були ті ж, що й у пересічних визволителів Європи: хапай, що бачить око! У могутнього шефа МГБ генерал-полковника Абакумова серед кришталю й порцелян, серед виблискуючих злитків золота і дорогоцінних каменів, серед штабелів золотого та срібного посуду, знайшли валізу німецьких підтяжок. Навіщо йому стільки? Не буде ж він ними торгувати? Та й навіщо йому торгувати, якщо у нього необмежений доступ до грошей?

А ось генерал-лейтенант Крюков. Найближчий друг Жукова.

У нього крім діамантів, золота, рубінів і сапфірів, виявлено під час обшуку 78 віконних шпінгалетів, 16 дверних замків, 44 велосипедні насоси.

Якщо боїшся, що один насос поламається, візьми собі десять запасних. Навіщо тобі 44?

А ось улюбленець Жукова генерал-лейтенант Минюк Леонід Федорович. Займана посада - генерал-ад'ютант Жукова, потім - генерал для особливих доручень при маршалі Жукові. При арешті в нього крім срібла й золота, костюмів і тарілок, мармурових статуй і статуеток, килимів і картин, гобеленів та іншого конфісковані - 92 велосипедні насоси. Всі вони, Жуков, Сєров, Берія, Сіднев, Телегін, Минюк, Абакумов, Крюков прийшли до Європи під прапором звільнення. Все, що вони діяли, називалося гарним терміном - Визвольна місія Радянської Армії.

Все це мародерство і злодійство процвітало під покровом Прапора Перемоги, який гордо майорів над поваленим Райхстагом.

Всі вони називали себе комуністами. Вони вбивали десятки мільйонів людей заради загальної рівності, і тут же пускали у справу есесівські пивоварні заводи і набивали кишені мільйонами. Вони звільняли світ від Гітлера, Гебельса і Герінга і тут же вселялись у звільнені резиденції. Вони звільняли світ від коричневої чуми, від гітлерівських концтаборів, але ці концтабори не пустували, їх тут же включали в систему ГУЛАГу. Всі вони розповідали, що скоро настане такий час, коли на землі переможе комунізм і кожен буде працювати за здібностями, а отримувати за потребами. Кому, скільки треба, той собі стільки й візьме! Велика ідея. Але як задовольнити потреби одного тільки Сєрова або одного такого Минюка?

* * *

Нам кажуть: ох, якби до влади замість Хрущова в 1957 році прийшов Жуков! А ми запитаємо: що було б з країною, якщо б до влади дійсно прийшов Жуков?

Відповісти на це питання легко. Жуков привів би у владу свого найближчого друга Сєрова і таких, як він. Ці товариші влаштували б у підвалах своїх палаців і особняків маленькі затишні приватні в'язниці і камери тортур. А ще вони б розікрали країну ще задовго до застою й перебудови, і нашим «демократам» нічого було б красти.

Розділ 21

ЧОМУ ЖУКОВ НЕ МІГ НАВЕСТИ ПОРЯДОК У НІМЕЧЧИНІ?

До мене була надіслана від Жукова корона, яка належала за всіма ознаками дружині німецького кайзера. З цією корони було знято золото для обробки стека, який Жуков хотів піднести своїй доньці в день її народження.

Свідчення на допиті 6 лютого 1948 року.

Генерал-майор А. М. Сіднев.

1.

Завершилася війна, Червону Армію слід рішуче і терміново скорочувати. Армія була жахливою: десять фронтів у Європі і три фронти на Далекому Сході. У складі кожного фронту - від п'яти до дванадцяти армій. Влітку 1945 року в Сталіна була 101 армія: 5 ударних, 6 гвардійських танкових, 18 повітряних, 11 гвардійських загальновійськових і 61 загальновійськова. Крім фронтів і армій - два десятки військових округів, чотири флоти, кілька флотилій, сотні військових училищ, запасних частин та навчальних центрів, війська НКВС і т.д. і т.ін. Зрозуміло, стільки не потрібно нікому. Стільки не прогодувати жодній державі. Тому офіцерів звільняли сотнями тисяч, сержантів і солдатів - мільйонами. Одночасно розформовувалися тисячі полків, сотні бригад і дивізій, десятки корпусів і армій, усі фронти. При цьому вчорашні командувачі армій ставали командирами корпусів, командири корпусів приймали дивізії, а командири дивізій - бригади і навіть полки. Вчорашні командири полків ставали командирами батальйонів, а то й зовсім їх звільняли з армії. Пробитися в академію було майже неможливо. Військові академії брали в основному Героїв Радянського Союзу, та й то не всіх. Був навіть такий термін - «золотий набір». Офіцерів, генералів, адміралів і маршалів після війни було так багато, і були вони такими молодими, що перспективи службового росту в армії практично відсутні. Кожного знижували на посаді, і кожен знав: до самої пенсії на підвищення можна не сподіватися, про колишні висотах краще не мріяти.

Зрозуміло: всім було прикро.

2.

Хвиля скорочень торкнулась і найвищого ешелону. Влітку 1945 року в Радянському Союзі був один генералісимус і 12 Маршалів Радянського Союзу. Під час війни маршали командували фронтами. Війна завершена. Фронти розформовані. Куди подіти маршалів?

Маршал Радянського Союзу Берія Лаврентій Павлович в армії ніяких посад не займав. Він - по іншій лінії.

Будьонний не займав жодної посади в армії з причини похилого віку.

Залишається десять маршалів, але Сталіну в Москві потрібен тільки один. Йому потрібен думаючий маршал. Зрозуміло, вибір Сталіна падає на Василевського. Василевський - найталановитіший з радянських полководців. Звичайно - після Сталіна. Василевський - це феноменальна пам'ять. Василевський - це незаперечна логіка. Василевський - це головний радник Сталіна з військових питань протягом всієї війни. Василевський - генератор геніальних ідей.

Жуков на посаду головного військового радника Сталіна не підходив. Його нездатність до розумової праці була помічена давно. Ще в листопаді 1930 року К. К. Рокосовський вписав в атестацію Жукова вбивчі слова: «На штабну та викладацьку роботу призначеним бути не може - органічно її ненавидить.» («ВИЖ» 1990 № 5 стор 22) Штаб - це мозок. Полк без штабу - дурний полк. І дивізія теж. І корпус. І армія. І фронт. У штаб стікаються всі відомості про свої війська, про сусідів і вищі інстанції, про противника, про постачання всім необхідним для життя і бою, про місцевість, погоду, і багато іншого. У штабах вся ця інформація аналізується і на основі оцінки обстановки приймаються рішення. Якщо в характеристиці командира записано, що він ненавидить штабну та викладацьку роботу, то цим сказано: він не звик і не здатний думати. Командир, який ненавидить штабну роботу, це приблизно те ж саме, що шахіст, який любить рухати фігури, не роздумуючи. Це слідчий, який не здатний зіставити факти й вибудувати докази в логічний ланцюг, зате вельми мастак вибивати зуби та ламати ребра. Це хірург, який із задоволенням відрізає всякі штуки в животі пацієнта, не вникаючи, навіщо це потрібно. Це грізний директор атомної електростанції, який на всіх кричить і всім погрожує, але нічого не розуміє в цих мудрованих схемах і формулах.

Про те, що Жуков ніколи не був і не міг бути військовим радником Сталіна каже простий факт: «теоретична спадщина Жукова» не існує. За 43 роки служби в армії «найбільший військовий мислитель» не написав жодного рядка, який можна було б віднести до розряду теоретичних досліджень.

З 43 років служби в армії його сумарний досвід служби у штабах - півроку. Жуков був начальником Генерального штабу з січня 1941 року. Під його проводом йшла підготовка до війни. Жуковська діяльність на цій посаді обернулася для нашого народу найстрашнішою поразкою і найтяжчими жертвами у всій світовій історії. Зрозуміло, мислитель такого масштабу Сталіну в Москві був не потрібен.

Сталін обрав собі в помічники Василевського. Вибір правильний. Залишилося прилаштувати дев'ять інших маршалів. А в Москві з працевлаштуванням туго.

3.

У Сталіна було тільки одне рішення, єдине - відправити дев'ять маршалів командувати військовими округами Радянського Союзу і підкореними державами Європи.

Рокосовського Сталін відправив до Польщі.

Ворошилова - в Угорщину.

Толбухіна - в Болгарію. Потім Толбухін командував Закавказьким військовим округом.

Конєв - в Австрії. Потім Конєв, пройшовши ряд посад, командував Прикарпатським військовим округом.

Говоров — Ленінградським.

Тимошенко командував послідовно Барановицьким, Білоруським, Південно-Уральським і знову Білоруським округом аж до 1960 року.

Мерецков послідовно командував Приморським, Московським, Біломорським і Північним військовими округами.

Малиновський - Забайкальським, потім — Далекосхідним.

Жукова Сталін поставив на найголовнішу підкорену країну - на Німеччину: наводь порядок!

Як завжди Жуков з виконанням своїх обов'язків не впорався. Потрібно припинити неподобства у військах, а Жуков не вмів.

Проблема полягала в тому, що радянський солдат-визволитель у Німеччині вважав своїм правом і обов'язком робити все, що йому подобається. Я мщу, - примовляв радянський визволитель, ґвалтуючи неповнолітніх.

Наші солдати дійсно мстилися німцям за все, що ті вчинили в Радянському Союзі. Поведінка радянського солдата в Німеччині після війни - це вилив люті шляхетної. Однак не забудемо нюанси. В 1945 році солдати й офіцери Червоної Армії вели себе в Берліні та в інших німецьких містах так, як поводились у Львові в 1939 році, в Ризі, Вільнюсі, Таллінні, Каунасі - в 1940 році. Наші визволителі в Польщі грабували, вбивали, ґвалтували. Під прикриттям Червоної Армії наші компетентні органи вели війну на винищення найсміливіших, найталановитіших, найсильніших і найтямущіших людей в окупованих країнах. Кому й за що вони мстились у «визволеній» Польщі в 1939 році? 1940 року розграбуванню й національному приниженню були піддані Естонія, Литва, Латвія, Буковина, Бесарабія. Наші в окупованих країнах вели себе ніяк не краще, ніж гітлерівці. І якщо гітлерівці потім погуляли по нашій землі, то чи не час поставити запитання: звідки вони взялися? Чи не час згадати, хто привів Гітлера до влади? Чи не час дати відповідь на питання: хто й навіщо готував німецьких танкістів у Казані, льотчиків - у Липецьку, артилеристів і хіміків у Саратові? Після Першої світової війни розгромлена Німеччина втратила право мати підводні човни, бомбардувальники, танки, важку артилерію. Хто й навіщо дозволив німецьким конструкторам проектувати танки й підводні човни в Ленінграді? Хто пустив конструкторів фірми Юнкерс у Філі?

Так, гітлерівці здійснили в нашій країні жахливі злодіяння. Але якби Сталін не привів Гітлера до влади, якби не підготував німецьких конструкторів, танкістів і льотчиків до великих завоювань, то й не було б жодних завоювань і не було б злодіянь на нашій землі. Якби німецькі хіміки в 20-х і 30-х роках не мали можливості проводити свої експерименти на радянських таємних полігонах у Поволжі, то, хто знає, може, і до газових камер справа не дійшла б.

Але, можливо, наш народ не винен у розв'язанні Другої світової війни? Може, наш народ просто не знав, що комуністи прагнуть до світового панування? Може, народ не знав, що в Москві діє Комінтерн - штаб Світової Революції? Може, народ не знав, що Сталін готує Німеччину до війни?

Може, й не знав.

Але в цьому й полягає злочин народу. Народ повинен знати владу, яка ним править. Народ зобов'язаний направляти владу і контролювати її. Народ зобов'язаний боротися з владою, якщо влада скоює злочини. В іншому випадку народ перетворюється на співучасника злочинів. Якщо народ допустив комуністів-злочинців до влади, отже, народ повинен відповідати за всі їхні злочини.

Спочатку наш народ, під мудрим керівництвом Комуністичної партії, виростив фашистського звіра, а потім мстить за те, що звір нас покусав до смерті.

4.

На завершальному етапі війни й відразу після її завершення всім (крім німців) розграбування Німеччині подобалось. Олександр Твардовський у знаменитій поемі «Василь Тьоркін» зі смаком описав грабіж. Пам'ятаєте:

По дорозі на Берлін

В'ється сірий пух перин ...

Правда, у Твардовського грабіж благородний. Побачили визволителі російську бабусю в Німеччині і вирішили трофеями поділитися:

В путь-дорогу чайник з кухлем

Та відерце про запас,

Та перину, та подушку, -

Німцю тяжко, нам як раз …

- Ні до чого. Куди рідні?

А хлоп’ята — без потреби —

І годинник пруть настінний

І ведуть велосипеди.

За цю поему Твардовський отримав Сталінську премію першого ступеня. Твардовський забув уточнити, що хлопці не завжди волокли годинник настінний на користь бідної бабусі. Іноді вони й себе не забували.

Проте дуже скоро було помічено, що мародерство Червоної Армії шкодить. Мародерство терпіли й заохочували поки йшла війна. Але війна завершилась, а грабежі тривали. Але зовсім недаремно у всіх арміях світу мародерів вбивають на місці. Тисячі років тому було помічено, що армія, заражена мародерством, воювати не здатна. Там, де з'явилися мародери, там негайно падає дисципліна. Командир для мародера, це той, хто заважає займатися улюбленим ділом. Солдат-мародер, отримавши без праці певні цінності, раптом розуміє, що награбованим добром можна відкупитися від нарядів і караулів, від важкої роботи, від боїв, від війни. Там, де мародери, там негайно виникає підкуп вищих. До командирів струмочками стікаються цінності, які вони у свою чергу використовують для підкупу тих, хто стоїть ще вище. Як тільки одні починають відкуповуватися від важкої й небезпечної роботи, від боїв і битв, так негайно серед інших виникає невдоволення і нарікання. Там, де з'явилися мародери, там неминуче й миттєво з'являються бариги - скупники краденого. А там, де бариги, там запановує етика кримінального світу. Мародерство завжди супроводжується пияцтвом. Ще б пак: навколо війна, а мародер відкупився від боїв і битв. У нього зброя в руках, воювати йому не треба, що ж йому залишається робити? Залишається тільки продовжувати грабувати, ґвалтувати й пиячити. Армія Бонапарта загинула зовсім не від морозів і не від пожеж. Армія кинулася грабувати Москву. Ніхто не виконував ніяких наказів, кожен намагався схопити більше. Дисципліна впала миттєво. До речі, з тієї ж причини Бонапарт не потрапив у полон. Під час втечі французької армії з Росії загін донських козаків нарвався прямо на ставку Бонапарта. Козачки побачили безліч блискучих предметів, і кинулися набивати ними свої мішки. Потім усе це в них відібрали. Потім усе це потрапило в Історичний музей: і виделка, і ложка Бонапарта, і його складене похідне ліжко, і глечик, і бритва для гоління. Тільки сам він поскакав.

Мародерство душили тоді, в 1812 році. Мародерство слід було душити влітку 1945 року, бо воно досягло розмаху, якого Європа не бачила з часів краху Римської імперії. Наслідком насильства і грабежів було не тільки масове розкладання радянських військ, а й невдоволення жителів Східної Німеччини. Вони в масовому порядку йшли в зону окупації США, Британії та Франції. Східна Німеччина порожніла на очах. Прокляті американські імперіалісти отримали блискучий аргумент: люди світу, радянські комуністи відкрито заявляють про своє прагнення до світового панування. Дивіться, люди, що з вами буде, коли вони прийдуть!

Картина, справді, була не звеселяюча. Мародерство Червоної Армії в Німеччині заважало товаришеві Сталіну здійснювати те, що він задумав. Потрібно було терміново вживати якихось заходів.

Сталін наказав Жукову навести порядок. А Жукову не вистачало твердості характеру.

5.

Та невже Жуков не кричав? Невже слиною не бризкав? Невже ногою не тупотів, кулаком не стукав?

Все було: кричав, слиною бризкав, тупав ногами, стукав кулаками. А мародерство процвітало. Жуков громові накази видавав, зривав погони і здирав генеральські лампаси, садив і розстрілював. Але ситуація ніяк не поліпшувалася.

Причина була в тому, що головним мародером Червоної Армії був сам Жуков. Він крав картини галереями, меблі - ешелонами, цінні книжки - бібліотеками, парчу та шовки - кілометрами, дорогоцінні камені - кілограмами. Я не відмовляюся від своїх слів: Жуков мав сталевий характер і непохитну волю. Однак коли справа доходила до грошей, на найбільшого полководця ХХ століття нападала непереборна слабкість. І побороти її геніальний стратег не міг. Він гріб під себе, і зупинитися не вмів.

В далеку пору офіцерської молодості був у мене командир батальйону, який на кожній нараді офіцерів погрожував навести порядок. Свою промову він завершував грізним попередженням: «Ось кину пити, доберуся я до вас!»

Якщо сам командир п'є, то зупинити пияцтво підлеглих він не може. Якщо сам командир зухвалий на руку, якщо займається мордобоєм, то своєю поведінкою дозволяє підлеглим командирам робити те ж саме стосовно нижчих. Якщо сам командир краде, то не йому дорікати підлеглим у крадіжці.

Саме такі справи були в Жукова. Він крав, він грабував Німеччину, і вимагав, щоб грабіж припинився. Це звучало так само, як заклик президента Єльцина до своїх міністрів: «Давайте не красти!» А починати треба було з себе. Зі своєї сім'ї. Треба було оточенню приклад подати: сам я накрав достатньо, маю намір зупинитись, і від вас того ж вимагаю.

У Жукова зупинитися не виходило. Ніяк не міг геній оволодіти своєю жадібністю. Поки він сам крав, мародерство солдатів було неможливо зупинити. І ось чому.

За Жуковим наглядали. Наглядачем по лінії партії, був генерал-лейтенант Тєлєгін Костянтин Федорович. Його робота - слідкувати за політико-моральним станом радянських воїнів, перш за все - за станом самого Жукова. Ось йому-то Жуков і сказав: кради, Костянтин Федорович, скільки душа вимагає, я твоєї крадіжки не зауважу, а ти, голубе, закрий очі і на мої витівки уваги не звертай. Точних слів мені чути не довелося, але результат змови в наявності: Тєлєгін крав, не помічаючи жуковського злодійства, а Жуков крав, не помічаючи телегінського. І жили контролер з підопічним дивно дружно. Крав Телегін не тільки для себе, а й для своїх московських начальників, щоб доповіді про крадіжки вище їх кабінетів не піднімалися. До пригод генерал-лейтенанта Телегіна ми повернемося трохи пізніше.

По лінії державної безпеки за Жуковом наглядав генерал-полковник Сєров Олександр Іванович. Він - заступник міністра внутрішніх справ, одночасно - заступник Жукова у справах цивільної адміністрації в Німеччині. І йому Жуков сказав: рука руку миє. Не наполягаю, що були виголошені саме ці слова, але Жуков і Сєров зрозуміли один одного. І пішов Сєров красти так, як прийнято в чекістів, красти з луб'янським розмахом. І знову ж, не для себе одного брав, але і для московських своїх начальників, щоб наклепницьким доносам не вірили. І для своїх підлеглих Сєров брав, - щоб вони тих наклепницьких доносів не писали. Про крадіжки Сєрова ми вже трохи знаємо.

Вже на цьому рівні коло мародерів помітно розширюється. Були й інші товариші, яких слід було приголубити, виходячи з непорушного принципу: не підмажеш - не поїдеш. Адже не сам же Жуков нишпорив по підвалах банків і сховищ цінностей. Не сам вантажив ешелони з добром, не сам їх розвантажував. В жуковське злодійство були залучені багато хто з найближчого його оточення від заступників і помічників до ад'ютантів і денщиків. Кожен з них, крадучи для Жукова, не забував і себе. Та й Жуков був кровно зацікавлений у тому, щоб вони собі теж брали. Їх треба до цієї справи долучити, пов'язати круговою порукою, щоб не видали. Але у кожного з жуковських помічників по розкраданню було своє оточення. І тих теж не можна було забувати...

І у Сєрова було оточення. І Сєров не сам ешелони вантажив. І Телегін не сам ящики тягав. А за все платити треба. За проїзд. За митницю. Всім треба лапку позолотити.

Рибка гниє з голови. Крадіжка Жукова - це вир чорної крижаної води вслід за потопаючим «Титаніком». Він захоплює за собою все, що плаває на поверхні. Це чорна діра в центрі галактики, навколо якої з шаленою швидкістю обертаються зірки і неминуче в неї потрапляють, перетворюючись на ніщо. Чим ближче до чорної діри, тим вища швидкість обертання, тим швидше в дірку затягне.

6.

У Москві Жукову поставлений пам'ятник. Місце для пам'ятника вибране вкрай невдало. Жуков - злодій. Пам'ятник злодієві слід було ставити в Бутирській в'язниці. Шкода, що в нас перемогли сучасні тенденції в мистецтві, і пам'ятник Жукову зробили абстрактним. А я прихильник реалізму. Я б для правдоподібності на бронзового жуковського коня нав'ючив тюки з награбованим добром. Ось, Жуков-герой з Німеччини додому скаче, барахло везе: з мішків стирчать годинник настінний, каструлі, трусики жіночі, кермо від велосипеда. А попереду, для більшого реалізму, приладнав би надпотужний бронзовий паровоз серії «ФД», який тягне для Жукова ешелон зі скарбами Герінга.

Наш народ бурчить потроху: злодії пограбували Росію. Все, що народ своєю працею створив за десятиліття, пішло невідомо куди й осіло невідомо в яких банках Швейцарії. Але інакше й бути не могло. Товариші дорогі, вас будуть грабувати до того часу, поки в центрі Москви стоїть пам'ятник розкрадачеві. Злодійство буде процвітати, бо молоде покоління вчать на прикладі першого радянського олігарха: будете красти з жуковським розмахом, вам теж пам'ятник поставлять.

Злодійство Жукова та його оточення неминуче втягувало у свою орбіту все нових людей. З самого верху зараза поширювалася до самих низів. Як за Єльцина. Жуков ревів диким звіром, вимагав покласти кінець неподобствам. Але ніхто його вимог не виконував. Якщо якийсь командир наказував підлеглим припинити грабежі, то йому відповідали: а ти сам такий!

Тому в Берліні патрулі хапали в темряві якихось наших солдатиків, які викрали велосипед, їх зразково карали. Але нічого не мінялося і змінитися не могло.

7.

Жуков - перший радянський олігарх. У нього - майже необмежена влада. У нього - потужна мережа знайомств і блату в структурах влади. У нього - величезна фінансова міць на тлі загальної всенародної убогості й голоду.

Він був не один такий. За час війни генерали, чекісти, партійні ділки відчули смак гарного життя, притерлися один до одного, достойно оцінили принцип: живи сам і дай жити іншому. Народ при цьому на увазі не мали. Мали на увазі рівних за рангом і становищем: не доповідай про пригоди чекіста, а він не займе тебе.

Сталін знав: регулярна зміна вищої номенклатури - головний закон соціалізму. Причому, всіх знятих треба негайно винищувати. Інакше вони просто не дозволять себе знімати. В 1937-38 роках Сталін стріляв своїх генералів, вищих чекістів і партійних вождів десятками тисяч. Але все ж Сталін недопрацював. Сталін стріляв дуже мало комуністів, чекістів та вищих командирів. Минуло лише сім років і нові висуванці, молоді комуністи з самих низів, сільські хлопчини в постолах, скуштувавши влади, переродилися, і душі їх згнили. Навіть в обстановці терору й загального страху вони крали так, як ніде не крадуть. А що б було без терору? Що б було, якби Сталін не наганяв страх на партійних і військових вельмож? Якщо б у них не було страху в душі? Якби Сталін не стріляв розкладених косяками?

Відповідь одна: вони розікрали б країну ще до 1941 року.

Сталін розумів краще за всіх: соціалізм не може існувати без регулярного, через 5-7 років, масового винищення основної маси вождів від райкомів до Політбюро, від полків і дивізій до Генерального штабу, від начальників районних відділів НКВС до ватажків Луб'янки. Як тільки припинилися масові розстріли керівників, система зігнила. Процес гниття затягнувся тому, що Росії страшно не пощастило. На її долю випали незліченні природні запаси. Проклята нафта і проклятий газ, прокляте золото і уран, проклятий марганець і проклятий нікель відпущені нашій країні в неймовірних кількостях. Незліченні багатства - наше нещастя, як банани для папуаса. Бідному папуасу не пощастило. Йому випало жити там, де немає морозу. Йому не треба будувати будинок, можна прикритися пальмовим листям від дощу. Йому не треба працювати і думати - на кожному дереві банани ростуть. І ця легкість життя - гальмо розвитку. От і моїй країні не пощастило. Країна може гнити десятиліттями, наука може стояти на місці або котитися назад. Але нічого не треба міняти, можна все купити в Америці. Навіть хліб. І розплатитися ресурсами. Тому гниття розтягнулося на стільки десятиліть. При іншому розкладі радянський соціалізм мав зігнити куди швидше.

* * *

Сталін бачив гниття і знав, що в цій справі допоможе тільки рішуче хірургічне втручання.

Розділ 22

ПРО ПЛАЧ БІЛЬШОВИКА.

В Ягодинській митниці (поблизу м. Ковеля) затримано 7 вагонів, в яких знаходилося 85 ящиків з меблями. При перевірці документації з'ясувалося, що меблі належить Маршалу Жукову.

Доповідь Сталіну 23 серпня 1946.

Військові архіви Росії. 1993 № 1

Генерал армії А. Булганін.

1.

Починати треба було з найсильнішого олігарха. З Жукова.

Сталін робить перший крок проти Жукова, - переводить його в Москву. Для Жукова була спеціально придумана посада - Головнокомандувач Сухопутних військ. Така посада армії не потрібна. Без цієї посади жили завжди. Все одно накази з Москви, з Міністерства оборони передаються прямо у військові округи. Між Генеральним штабом та штабами військових округів непотрібна проміжна ланка у вигляді Головного командування Сухопутних військ. Це п'яте колесо у возі. Сталін придумав таку посаду, щоб без шуму прибрати Жукова з Німеччини. Щоб без Жукова взяти за горло злодіїв і мародерів, які грабували Німеччину. Через деякий час з Москви Сталін відправляє Жукова командувати Одеським військовим округом.

Повторюю, у той час було не соромно маршалу командувати військовим округом. Багато їх розвелося, маршалів. Не було їм усім у Москві роботи. Тому Конєв - у Львові. Говоров - у Ленінграді. Мерецков - на Далекому Сході, в уссурійських сопках. Малиновський - у Читі. Тимошенко - в Барановичах. От, де!

А Жуков в Одесі.

Погодимося, Одеса - це все ж не Чита, не тайга уссурійська і не Барановичі. Але ж і в Забайкаллі, і на Далекому Сході, і в Барановичах сидять маршали куди більш талановиті, ніж Жуков. І їм не прикро.

Одному тільки Жукову прикро.

2.

Кожен любить себе, кожен береже своє життя і свій успіх. Однак людина позамежної жорстокості любить себе в багато разів більше, ніж це властиво звичайним людям. Жуковський кар'єризм, бонапартизм і самолюбство - явища особливого порядку. Але відомо, що садизм і боягузтво нероздільні. Він любив себе і жалів так, як мало хто себе любив і жалів.

Сталін, Жукова не розстріляв, не посадив, не вигнав з армії, він навіть не зачепив ні звань Жукова, ні нагород. Сталін послав Жукова командувати Одеським військовим округом. І ось настає новий 1947 рік. Жуков зустрічає його чомусь не в Одесі, а на своїй підмосковній дачі. Кожен знає, що в свята трапляються найнеприємніші пригоди, у свята боєготовність військ знижується, тому всім командирам від взводу і вище належить бути поруч зі своїми підлеглими. Але командувач Одеського військового округу Маршал Радянського Союзу Г. К. Жуков зустрічає Новий рік далеко від Одеси, далеко від військ, які йому довірені.

Так, тебе Жукове, зовсім трохи знизили, тобі дали посаду, яка за твоїм уявленням, ображає гідність. Але в такому становищі знаходиться вся армія. Багато з тих, хто недавно командував полками і батальйонами, взагалі з армії вигнані. Молодість пройшла, на пенсію рано, здоров'я і нерви на війні залишились, і ніякої професії за душею. Їм як?

Ти, Жукове, військова людина. Ти повинен виконувати обов'язки, які на тебе покладені, ти зобов'язаний служити там, куди тебе послали. У службі військовій завжди можуть бути повороти. Солдат службу не вибирає. Куди пошлють, там служи. Не вішай носа! І якщо ти батько-командир, ти повинен бути зі своїми підлеглими. У тебе в Одесі - управління та штаб округу: твої заступники, начальники родів військ, начальник штабу, начальники відділів штабу. Всі вони - фронтові генерали. Всі - в орденах. Збери їх з дружинами на своїй дачі під Одесою, випий з ними горілки чи ще чогось, закуси, ще випий, поговори з ними по-людськи, пограй їм на гармошці. Можливо, і веселіше служба піде. Можливо, все ще виправиться.

Але ображений Жуков, покинувши свій округ, відлетів до Москви.

І тут святкує Новий рік. Запросив багатьох, але прийшов тільки генерал-лейтенант К. Ф. Телєгін з дружиною. Це той самий Тєлєгін, який по партійній лінії мав наглядати за Жуковом в Німеччині. Розповідає син генерал-лейтенанта Тєлєгіна полковник К. К. Телєгін: «Та ж дача зустрічала їх якоюсь тривожною тишею. Георгій Костянтинович вийшов на ганок, провів у передпокій, допоміг мамі зняти шубу, відкрив двері у знайому велику кімнату, і, як сказала мама, вона здригнулася від побаченого: щедро сервірований рік тому величезний стіл, за яким тоді сиділа маса людей, зараз був порожній . Лише дальній його кут був застелений скатертиною, на якій стояло чотири прилади. Георгій Костянтинович якось винувато подивився на гостей, сказав:

– Спасибі, що приїхали. Я багатьох обдзвонив. Але всі з різних причин відмовилися...

Настрій і в Георгія Костянтиновича, і в Олександри Дієвни було настільки пригніченим, що приховати це, при всьому їх бажанні, вони не могли. А після традиційного тосту: «З Новим роком, з новим щастям!» і келиха шампанського Георгій Костянтинович опустився в крісло і раптом гірко заплакав... І тоді мама витягла з сумочки хустинку й почала витирати сльози, заспокоювати Георгія Костянтиновича. З великими труднощами він узяв себе в руки.» (Наш современник . 1993. № 5. Стор.16)

Але ж нема за чим плакати. Тобі дали під командування військовий округ. У мирний час ця посада досить висока для полководця будь-якого рангу. Вся армія, мільйони людей після війни знижені в посадах, а то і взагалі викинуті з армії. І ніхто не плаче. Крім Жукова.

І якщо в минулому році за цим столом сиділа «маса людей», а тепер - два гості, то в цьому винен тільки сам Жуков.

Перш за все, - твоє місце серед підлеглих. Якби залишився Жуков в Одесі, то на Новий рік до нього прийшли б усі генерали управління та штабу округу. Жуков для них командир, запрошення до нього - велика честь. Але Жуков не бажає знатися з тими, хто йому не рівня, а в кращі будинки Москви його «пущать не велено». Ось він і сидить за порожнім столом. І в гості до нього московські товариші не поспішають. Всі його вчорашні дармоїди шарахнулись від нього, як блохи з вистигаючого трупа. І це вина Жукова. Майже всю війну Жуков був заступником Сталіна, а перед війною він був начальником Генерального штабу. У його підпорядкуванні перебувала вся армія, через яку за час війни пройшло майже тридцять мільйонів людей. Кожного з них Жуков міг наблизити до себе, підняти на будь-який рівень, зробити своїм підлеглим і другом. Практично весь вищий командний склад Червоної Армії за час війни був змінений, причому не один раз. Обирай будь-якого! Перевіряй у справі, піднімай вище або жени геть. Жуков гнав від себе сильних людей, тих, які не соромилися мати власну думку, тих, які мали сміливість заперечувати. А наближав до себе Жуков лизоблюдів і холуїв. Всі вони виявилися флюгерами. І нічим більше ці плазуни бути не могли. Подув вітерець в інший бік, і на одному гектарі з Жуковом не виявилося нікого. І генерал-лейтенант Телєгін з дружиною в гостях у Жукова не тому, що дружба тут нерозривна. Тут інша причина. Зовсім недавно Тєлєгін був членом Військової ради Групи радянських окупаційних військ та радянської військової адміністрації в Німеччині. У Головному політичному управлінні Радянської Армії він був людиною № 2. Вище нього за положенням був тільки сам начальника ГоловПУР'у. Тєлєгін, як ми пам'ятаємо, повинен був стежити за моральним станом усіх радянських воїнів у Німеччині, починаючи з Жукова, і подавати особистий приклад праведної поведінки. З цими обов'язками Телєгін не впорався. Він не припиняв крадіжки Жукова і сам прокрався. В особливо великих розмірах. Жукова Сталін прибрав з Німеччини. Але прибрав і Тєлєгіна. І відправив Сталін Тєлєгіна на курси удосконалення політичного складу... Вчора Тєлєгін - друга людина в ГоловПУР'і, сьогодні - школяр серед початківців партійних і комсомольських працівників. Вищих керівників Сталін посилав на навчання тільки на знак жорстокої немилості. Зазвичай виліт на навчання передував арешту. Так було з генерал-лейтенантом Павлом Ричаговом. Сьогодні Сталін вірить Ричагову, і Ричагов - заступник наркома оборони. А завтра Сталін в Ричагові розчарований, і посилає його вчитися в академію. За одну парту з капітанами і старшими лейтенантами. Це приниження перед арештом. Повчився кілька місяців? Вистачить. В один гарний день під час перерви між заняттями - тебе зустрінуть бадьорі хлопці і візьмуть під білі рученьки.

Саме цей сценарій чекав Тєлєгіна. Навчатися на курсах удосконалення йому залишилося зовсім недовго. Його арешт уже вирішений. Цього ні Тєлєгіну, ні численним його друзям знати поки не дано. Але друзі Тєлєгіна вже кинулися від нього в усі боки настільки ж борзо, як і від Жукова. Тєлєгін з дружиною збиралися зустрічати Новий рік удвох, але подзвонив Жуков. До нього й поїхали.

Висловлюю припущення, і можете зі мною не погоджуватися: якби Сталін не скинув Тєлєгіна з тих захмарних висот, якби Тєлєгін все так же був великим начальником, а не слухачем курсів політграмоти, то він до Жукова в гості теж не поїхав би.

3.

Заперечують, що це ми все про особисті якості та риси характеру Жукова? Чи не час про стратегію? Ні, товариші. Ми говоримо не про риси характеру. Ми говоримо про полководницькі здібності нашого героя. Підбір і розстановка кадрів - найважливіша сфера діяльності полководця. Розумний вольовий полководець таких же собі й підлеглих підбирає. Знову і знову звертаюся до великого Макіавеллі: «Про розум правителя насамперед судять по тому, яких людей він до себе наближає». Жуков - на білому коні, і навколо натовп друзів, яких він вибрав сам. Трохи хитнувся Жуков у сідлі, і пурхнули друзі, як горобці. Ось мудрість Жукова: в його оточенні виявилися одні пройдисвіти. Сильних, вірних, мудрих і чесних людей поруч з ним чомусь не виявилося.

Дивує і жуковський плач. Хочеться поплакати, закрийся на ключик, поплач вдосталь. Але не при гостях же!

Жуков - мародер і розкрадач народного надбання. Будь-якого солдата, офіцера, генерала поставили б до стінки навіть за тисячну, за мільйонну частку того, що накрав Жуков. Але Сталін Жукова не розстріляв, не посадив, не заарештував, погони не зірвав, у той момент ще навіть не конфіскував награбованих діамантів. А Жуков уже плаче.

У Москві Жукову роботи немає. На посаду мислителя він не тягне. До Німеччини його посилати не можна. Він вже прокрався на Німеччині, і під його керівництвом радянські війська в Німеччині розклалися до ступеня повної нездатності воювати. Сталін ставить його на військовий округ. І Жуков пустив сльозу. Мерецков і Рокосовський свого часу пройшли через арешт, тортури, камеру смертників і навіть через імітацію розстрілу. Вони ж не знали, на який розстріл їх тягнуть, - на туфтовий чи справжній. Вони пройшли через це. А якби з Жукова погони зірвали, як би він тоді себе вів?

4.

Полковник К. К. Тєлєгін продовжує розповідь про те, як плакса Жуков зустрічав новий 1947 рік: «Годині о другій ночі несподівано приїхали В. В. Крюков та Л. А. Русланова, "втекли" як пояснила Лідія Андріївна, з якогось вечора, де вона виступала. Людина рідкісної чуйності, вона відразу ж вловила настрій присутніх, розгорнула принесений з собою великий пакет і кинула на стіл двох впольованих тетеруків

– Я бажаю, Георгій Костянтинович, - сказала вона, - щоб так виглядали всі твої вороги!» (Наш сучасник. 1993 № 5 стор.16)

Ох, які сміливі в Жукова друзі! І які дурні. Потрібно знати, що дача Жукова прослуховується. А якщо цього не знаєш, то потрібно припускати, що справа йде саме так. І тріпати язиком, виходячи з припущення, що твоя балаканина буде докладеною куди слід.

На святковому столі Жукова - два тетереви з простреленою головою. Лідія Андріївна Русланова бажає Жукову щоб саме так, з простреленими головами, лежали його вороги.

Хто ж Жукову ворог? Хто усунув Жукова від німецької годівниці? Хто товариша Жукова до сліз довів?

Їх, лиходіїв, двоє. Як і вбитих тетеревів. Один лиходій - міністр державної безпеки СРСР Абакумов Віктор Семенович. Він намагається розібратися з крадіжками Жукова, Тєлєгіна, Сєрова та їх багатотисячного оточення.

А другий лиходій, що відвадив Жукова від німецької халяви, - це один чоловік Джугашвілі на прізвисько Сталін.

І ось Русланова бажає Жукову, щоб його вороги лежали з простреленими головами... Такі слова доповідали в першу чергу Абакумову. А Абакумов доповідав Сталіну. Крім того, ті ж слова доповідали по інших каналах в першу чергу особисто Сталіну. А Сталін потім слухав доповідь Абакумова і перевіряв його: не переплутав чого, про все чи доповів?

Уявіть себе товаришем Сталіном. Прокидаєтеся ви до полудня 1 січня 1947 року. Голова болить після вчорашнього. А вам доповідають, хто, що й кому вчора бажав, вказуючи на величних жирних птахів з довгими хвостами і простреленими головами.

Тепер запам'ятаємо найближче коло Жукова. Запам'ятаємо тих, хто з ним зустрічає Новий рік. Генерал-лейтенант К. Ф. Телєгін з дружиною, генерал-лейтенант В. В. Крюков та його дружина співачка Русланова Лідія Андріївна. Ця зграя пов'язана не великими ідеалами, а загальним злодійським інтересом.

У важку хвилину навколо Жукова нікого не було. Крім злодіїв.

5.

Минуло кілька років. Немає більше Сталіна. Голову йому не прострелили, але померти допомогли. Ненависному Абакумову, який намагався боротися з крадіжками у вищих ешелонах влади, голову таки прострелили. Як тетереву.

А Жуков піднявся майже на саму вершину влади. Жуков - міністр оборони СРСР і один з двох найголовніших лідерів країни. Він поки змушений ділити владу з Хрущовом. Він поки не отримав можливості розстрілювати неугодних. Але його жорстокість вже випирає і перехоплює через всі краї та всі межі. Жуковські візити у військові округи і на флоти були розгромними. Ось тільки дві поїздки Жукова в 1957 році. Одна - на Північний флот. Інша - на Балтику. Перша поїздка п'ять днів. І друга - п'ять. За десять робочих днів Жуков особисто розжалував і вигнав зі Збройних сил 273 офіцери, генерали й адмірали. Це - по 27 людей у день. Зрозуміло, Жуков рвав погони не з лейтенантів. Не його це рівень. Він гнав без пенсії із Збройних сил командирів крейсерів, підводних човнів і есмінців, командирів з'єднань кораблів і їх заступників, командирів полків, бригад і дивізій морської авіації і берегової оборони. Якщо Жуков усі ці десять днів і ночей взагалі не спав, тоді кожну годину він зривав погони з одного старшого офіцера, з генерала або адмірала. А якщо він трохи спав, то темпи зривання погонів у решту годин були вищими. Якщо припустити, що Жуков працював по десять годин на добу без перерв, то кожні 20 хвилин він здирав з когось лампаси або погони. При такій інтенсивності праці чи міг він займатися ще чимось? На все інше вже й часу не залишалося. Втім, якщо він на розбір кожної справи витрачав не всі 20 хвилин, а хвилини дві-три, тоді йому часу залишалось і на п'янку, і на дівок, до яких він був вельми здатний.

Всі, кого Жуков розжалував і вигнав, пройшли крізь війну. За час війни змінилося керівництво наркомату оборони, Генерального штабу, всіх фронтів і армій, але керівництво флоту Сталін не міняв. Народний комісар ВМФ Микола Герасимович Кузнєцов перебував на своїй посаді з першого до останнього дня війни. У його підпорядкуванні - чотири флоти. Командувачі всіх чотирьох флотів не були змінені протягом всієї війни. Це показник того, що у Сталіна до флоту претензій не було.

Але ось з'явився Жуков. І косить усіх підряд. Флотів було чотири. Він побував на двох, готувався побувати і на двох інших.

6.

Розгром флоту було розпочато з самого верху. Через багато років Адмірал флоту Радянського Союзу М. Г. Кузнєцов писав у ЦК: «15 лютого 1956 року я був викликаний колишнім міністром оборони, і протягом 5-7 хвилин, у винятково грубій формі, мені було оголошено про рішення знизити мене у військовому званні і звільнити з армії без права на відновлення. Після цього мене ніхто не викликав для формального звільнення. Якийсь представник управління кадрів (навіть без мене) приніс і залишив на квартирі звільнювальні документи. ... Не будучи абсолютно обізнаним у причинах свого покарання, я просив ознайомити мене з документами, що мене стосуються, але так і не отримав можливості». («Красная Звезда» 21 травня 1988 року)

Кузнєцов продовжує: «Мене намагалися буквально розчавити. Без виклику до керівництва країни, без дачі пояснень і навіть без надання документів про моє звільнення я був відлучений від Військово-Морського флоту. Маршал Жуков у грубій, властивій йому формі оголосив, що я знятий з посади, понижений у званні до віце-адмірала. На моє запитання, на підставі чого і чому це зроблено без мого виклику, він, усміхнувшись, відповів, що це зовсім не обов'язково.» («Красная Звезда». 24 липня 1999)

Микола Герасимович Кузнєцов ще в 1939 році був призначений народним комісаром Військово-морського флоту. В цей час Жуков був усього лише комдивом. Кузнєцов вступив у війну народним комісаром ВМФ і завершив війну на цьому ж посту. У нашій історії тільки три людини мали звання Адмірала флоту Радянського Союзу. Кузнєцов - перший з них. Адмірал флоту Радянського Союзу - це повна аналогія армійського звання Маршал Радянського Союзу.

Але порівнювати Кузнєцова та Жукова навіть непристойно. Кузнєцов був освіченою людиною. Він закінчив Військово-морське училище і Військово-морську академію. Досить сказати, що Микола Герасимович Кузнєцов вільно володів англійською, німецькою, французькою та іспанською мовами. Ану по наших сучасних генералах і адміралах пройдемося: у кого з них чотири іноземні мови?

А освіта Жукова - нижча. Так і записано в автобіографії. Чотири класи школи та кавалерійські курси, де Жукова вчили шаблею махати. Російською мовою Жуков володів слабо, умів звертатися на «ви» тільки до вищих. Він вільно розмовляв тільки матірно-командирською говіркою. «Жуков так посміхнувся, подивився на мене і реагував російською словесністю досить міцного концентрату і різкого змісту.» (Н. С. Хрущов. «Огонек» 1989 № 34, стор 10)

Жуков виганяє зі Збройних сил Кузнєцова, який дорівнює йому за військовим званням. Нехай кожен сам уявить, що ховається під терміном «у винятково грубій формі». Жуков виганяє Кузнєцова, скинувши у військовому званні на три щаблі. Якщо на вигнання зі Збройних сил Адмірала Флоту Радянського Союзу Жуков витратив «5-7 хвилин», тоді наше припущення підтверджується: на вирішення долі якихось генерал-майорів і контр-адміралів він не міг витрачати більше часу.

7.

Донька видатного полководця ХХ століття Елла Георгіївна оповідає: «Тато був довірливим і навіть сентиментальним». («Магазин». 16 вересня 1999, стор. 37) Що правда, то правда. Сентиментальності Жукову не позичати. Його сентиментальність всесвітньо відома. Люди жуковского складу завжди сентиментальні. Жахливо сентиментальним, приміром, був райсхфюрер СС Гіммлер. Одного разу при відвідуванні концтабору він навіть знепритомнів. Побачене в таборі уразило ніжну душу райхсфюрера. Поле цього Гіммлер більше ніколи не відвідував подібних установ. Він ними керував з кабінету.

Настільки ж зворушливо сентиментальним і був і Жуков Георгій Костянтинович. Коли справа стосувалася власної кар'єри, великий стратег був не просто сентиментальним, він був плаксиво-слинявим. І це ріднить Жукова з Гіммлером. Правда, була й відмінність. Коли справа стосувалася долі бойових товаришів, з якими Жуков пройшов війну, сентиментальність змінювалася грізною величчю. Жуков не падав у непритомність, коли рвав погони і лампаси з бойових генералів і адміралів, коли рубав шашкою російських селян у Тамбовській губернії, коли спалював села і топив заручників у болотах, коли підписував накази про масові розстріли і депортації десятків мільйонів людей.

* * *

Нас запевняють, що сила волі і садизм це те ж саме. Ось, кажуть, подивіться на Жукова: як голосно він умів кричати! Яким добірним матом крив! З яким смаком морди бив підлеглим. Ось де сила волі!

Можливо, це все і є свідчення сили волі. Але подивіться на Сталіна. Він ні на кого не кричав. Він нікому не хамив. Але й плачу його ніхто не бачив. Ось це сила.

Розділ 23

БЛИЖНЄ КОЛО.

Жуков розвів навколо себе надто вже багато лайна.

Росія, якої не було. С.560.

А. Бушков.

1.

Повернемося до тих, хто у важку хвилину Жукова не покинув.

Як ми пам'ятаємо, на дачі у невтішного плакси полководця новий 1947 рік зустрічали генерал-лейтенант Тєлєгін з дружиною. Трохи пізніше з'явився генерал-лейтенант Крюков з дружиною Лідією Русланової.

Почнемо з Тєлєгіна Костянтина Федоровича. На війні він був членом Військової ради 1-го Білоруського фронту, потім - Групи радянських окупаційних військ у Німеччині. Щоб було ясніше: член військової ради - це політичний комісар, який приставлений до командувача армії, військового округу, флоту чи фронту, щоб стежити за його поведінкою і доповідати куди слід про прийняті командувачем рішення. В даному випадку командувачем був Жуков, а Тєлєгін був над ним наглядачем по лінії комуністичної партії. Сталося неймовірне: командувач і наглядач здружилися. Жили душа в душу. І все було чудово, але наглядач попався.

Попався генерал-лейтенант Тєлєгін на сущих дрібницях. На дрібниці. Гнав він з окупованої Німеччини в Радянський Союз ешелон з якимсь добром. Родом Костянтин Тєлєгін був з міста Татарськ Новосибірської області. Ось туди ешелон і гнав. Ешелон перехопили. На слідстві бравий генерал пояснив: не собі - землякам, земляки попросили, не міг відмовити. І ще пояснення: прокляті гітлерівці напали на нашу улюблену Батьківщину, розорили її, тепер треба відновлювати.

Тєлєгін розсудив так: якщо скажу, що для себе, вважатимуть мародерством. А якщо скажу, для земляків, то це буде пом'якшувальною обставиною.

Зрозуміло, кожен тягнув з Німеччини, скільки міг: валізами, мішками, ящиками. Хто рангом старший - возами, машинами, літаками, вагонами. Однак не було дозволу вивозити ешелонами.

Ешелонами з Німеччини гнали багато чого. Але тільки централізованим порядком, і тільки на користь держави. І ще: був наказ Сталіна вивозити державне трофейне майно тільки в ті райони Радянського Союзу, які постраждали від війни й окупації. Новосибірська область в розряді постраждалих від війни й окупації не значилася.

Костянтин Тєлєгін порушив накази і розпорядження Сталіна відразу за всіма пунктами. За це був заарештований, розжалуваний, судимий. Термін йому відписали важкий - 25 років. У «Військово-історичному журналі» (1989 № 6) про цей випадок була поміщена велика стаття «Ешелон довжиною у чверть століття». Сенс статті: от гади, сталінські! Ні за що людину посадили! За таку-от дрібницю, і в тюрму! Може, генерал Тєлєгін крав трофейне майно ешелонами, але ж це не доведено! Попався ж він не на багатьох ешелонах, а всього лише на одному! Нелюди сталінські не пошкодували людини! Всього лише за один вкрадений ешелон 25 років дали!

Правда, у статті про нещасного генерала повідомляється побіжно, що, крім того ешелону «для земляків», він урвав трохи трофейного майно ще й для себе. При обшуку у нього знайшли «велику кількість цінностей», у тому числі «понад 16 кілограмів виробів із срібла, 218 відрізів вовняних і шовкових тканин, 21 мисливську рушницю, багато антикварних виробів з порцеляни і фаянсу, хутра, гобелени роботи французьких і фламандських майстрів XVII і XVIII століть та інші дорогі речі.»

Тут слід згадати свідчення на допиті генерал-майора Сіднєва. Він теж захоплено колекціонував гобелени тих же самих майстрів, з тих самих століть. Чи не з одного сховища товариші генерали ті гобелени витягували і по-братськи ділили? І ще: генерал-майор Сіднєв розповідав на допиті, що не прості мисливські рушниці товариші генерали збирали у свої колекції, а знайшов генерал армії Сєров старого Зауера, власника всесвітньо знаменитого заводу, і ось на тому заводі для товаришів переможців в індивідуальному порядку виготовляли рушниці з особливою обробкою.

У генерал-лейтенанта Тєлєгіна крім тих гобеленів і рушниць при обшуку знайшли ще багато всього.

2.

Крав генерал-лейтенант Тєлєгін так багато, що діяння його стали як би еталоном, точкою відліку. Коли треба було чиїсь злочини з чимось співставити і порівняти, то порівнювали з Тєлєгіном. Про когось слідчі з повагою говорили: крав майже як Тєлєгін!

І коли справа дійшла до Жукова, розмах його злодійства і непомірну жуковську жадібність порівняли саме з крадіжками і жадібністю Тєлєгіна. Жукову було наказано писати пояснення. Справу з розслідування злочинної діяльності Жукова вів секретар ЦК Жданов Андрій Олександрович. Пояснювальна записка Жукова адресована Жданову. Жуков писав: «Звинувачення мене в тому, що я змагався в лахмітництві з Тєлєгіном - є наклепом. Я нічого сказати про Тєлєгіна не можу. Я вважаю, що він неправильно придбав обстановку в Ляйпціґу. Про це я йому особисто казав. Куди він її подів, я не знаю». (Військові архіви Росії. 1993 № 1 С.243)

З письмового пояснення Жукова випливає, що генерал-лейтенант Тєлєгін незаконно придбав «обстановку» в Ляйпціґу. Насмілюся припустити, що мова йде не про солдатські табуретки. Жуков визнає, що знав про злодійство Тєлєгіна. Жуков нібито висловив Тєлєгіну своє невдоволення незаконними діями. Ми не знаємо, чи це так. Але навіть якщо Жуков і висловив Тєлєгіну невдоволення, далі цього не пішло. З письмового пояснення Жукова також випливає, що меблі, придбані Тєлєгіном, знаходяться невідомо де. Ясно, що Тєлєгін незаконно купував «обстановку», але неясно, де вона. З цього, у свою чергу, випливає, що крім перехопленого ешелону, який Тєлєгін відправляв «землякам», і крім того, що знайдене на його квартирах і дачах, були й інші дуже дорогі речі, які Тєлєгін незаконно отримував і невідомо куди відправляв. З цим питанням і намагався розібратися секретар ЦК А. А. Жданов.

3.

Мовою блатних, скупник краденого називався баригою, власниця будинку розпусти - бандершею. А в оточенні Жукова підібралася парочка, в якій ролі помінялися. Він був утримувачем підпільного публічного будинку, вона - скупницею краденого. Його звали Крюков Володимир Вікторович, її - Русланова Лідія Андріївна.

Окрім утримання підпільного публічного будинку Крюков Володимир Вікторович займався мародерством і барижничав з розмахом. Для прикриття своєї бурхливої діяльності він мав суміжну професію - був генерал-лейтенантом, командиром 2-го гвардійського кавалерійського корпусу. Крюкова ми вже зустрічали в розділі про ордени. Крюков командував полком у дивізії Жукова ще в 1932 році. Потім Жуков тягнув Крюкова за собою і обвішував орденами, порушуючи накази Сталіна і закони Радянського Союзу.

Крюков був викритий у крадіжці, арештований і посаджений. З матеріалів справи випливає, що він вивіз з Німеччини величезний чорний автомобіль «Horch 951A», два «Мерседеси» і «Ауді». Розповім про «Horch 951А». Цю машину створювали як Гітлерваген, тобто автомобіль для Гітлера. Це була восьмимісна машина з робочим об'ємом двигуна 4944 куб. см. Машина була обладнана всіма мислимими і немислимими зручностями. Наприклад, праве переднє крило можна було підняти, під ним знаходився вбудований умивальник. На вікнах були шторки-фіранки. На стійках задніх дверей були особливі кріплення для трьох вазочок для квітів. Водійський відсік був відділений від відсіку пасажирів звуконепроникною зсувною перегородкою. Над пасажирським салоном - відсувний сонячний люк. У той час радіатори машин прикрашали мініатюрними статуетками: гончими псами, що біжать оленями, яструбами, срібними примарами. Символ фірми Horch - летяче ядро. Щоб підкреслити, що воно летить, а не лежить на капоті, ядро зробили з розгорнутими орлиними крильцями. Цей символ був розбавлений стриманим гумором. Верхи на гарматному ядрі барон Мюнхгаузен літав над Німеччиною. Це й малося на увазі при виборі символу: ми вигадки втілили в життя, на нашій машині можемо літати куди завгодно, як на гарматному ядрі. Цей м'який гумор підходив кому завгодно, але тільки не очільнику Німецької держави. Гітлер не бажав ні в якому разі пов'язувати своє ім'я з ім'ям знаменитого на весь світ барона, що літав на ядрі. Horch 951А - дуже велика, потужна, зручна і вкрай дорога машина. Вона виготовлялася тільки за індивідуальними замовленнями. Єдиний недолік: на її радіаторі не було трипроменевої зірки. «Мерседес» був символом Німеччини, тому Гітлер вибрав «Мерседес». Проте найближче оточення Гітлера, наприклад Герінг і Розенберг, вибрали саме Horch 951. Таку машину Гітлер подарував маршалу Маннергейму, в знак подяки Німеччині за те, що Маннергейм не підпустив Червону Армію до покладів шведської руди і тим врятував Німеччину від негайної поразки у війні.

Ось таку машину і прихопив собі в Німеччині командир 2-го гвардійського кавалерійського корпусу, власник борделю, улюбленець Жукова Герой Радянського Союзу генерал-лейтенант Крюков. У російській мові для такої ситуації є влучний вислів: не по чину береш. Машина, яка призначалася для очільника Третього райху, володіти якою могли тільки найбагатші і найвпливовіші особи Німеччини, просто за своїми габаритами була завелика для комуніста Крюкова, який на війні вбив неабияку кількість людей заради загальної матеріальної рівності.

«Мерседеси», які генерал-лейтенант Крюков за нагоди прихопив у Німеччині, теж були неабиякі, а підібрані з поняттям і любов'ю. Одні з них-кабріолет «540К». Це спортивна модель приголомшливої витонченості.

У кавалерійського генерала Крюкова, крім машин, трьох московських квартир і двох дач, конфіскували 700 тисяч рублів готівкою. Це вже після грошової реформи 1947 року, коли рубль був стабілізований, коли Сталін грошовою реформою розорив багатьох підпільних мільйонерів. Удачливий Крюков навіть через сталінську грошову реформу проскочив, зберігши більше півмільйона готівкою. Для порівняння: генерал МГБ у той час отримував 5-6 тисяч рублів на місяць. (Лист генерал-полковника І. А. Сєрова Сталіну 8 лютого 1948. Військові архіви Росії. 1993 № 1 с.212)

Крім усього цього у доблесного генерала знайшли 107 кілограмів виробів зі срібла, 35 старовинних килимів, старовинні гобелени, багато антикварних сервізів, хутра, скульптури з бронзи й мармуру, декоративні вази, величезну бібліотеку старовинних німецьких книжок із золотим обрізом, 312 пар модельного взуття, 87 костюмів, штабелі шовкової натільної і постільної білизни та ін. та ін.

Усе це було захоплене Крюковом та вивезене з Німеччини тільки завдяки заступництву Жукова. Тому на допиті 1 жовтня 1948 року генерал-лейтенанту Крюкову було задане питання: «Ви сказали, що, опускаючись все нижче й нижче, перетворилися по суті в мародера і грабіжника. Чи можна вважати, що таким же мародером і грабіжником був Жуков, який отримував від вас подарунки, знаючи їх походження?»

Що міг заперечити утримувач борделя на таке питання?

4.

А дружина героїчного генерала Крюкова, скупниця краденого Лідія Русланова, як прикриття своєї діяльності прикидалася співачкою. Крюков та Русланова, бандер і барижниця, - перебували в законному шлюбі. Вони - найближчі друзі майже святого Георгія Жукова.

Упевнений, знайдуться ті, які заперечать: Русланова не прикидалася співачкою, вона нею була. Сперечатися не буду. Хочете називати її співачкою, називайте. А я залишуся при своїй думці. Мене вчили чітко розрізняти основну професію людини і професію прикриття. Головне в житті Лідії Русланової - збагачення. Здирництво - її пристрасть і мета життя. Злодійством, мародерством, скупкою та продажем краденого вона збила нечуваний статок. Скільки б вона пісень не співала, в Радянському Союзі вона не змогла б на всі свої гроші купити навіть раму від картини Айвазовського. А вона мала картинну галерею. Тому її підпільний бізнес треба вважати основним заняттям. Решта — прикриттям.

Картинна галерея Лідії Русланової - 132 картини великих російських майстрів: Шишкіна, Рєпіна, Сєрова, Сурікова, Васнєцова, Верещагіна, Левітана, Крамського, Брюллова, Тропініна, Врубеля, Маковського, Айвазовського та інших. Просто інтересу заради, я зайшов у Британську національну галерею на Трафальгарській площі та почав відраховувати перші від входу 132 картини. Вирішив прикинути, яку площу стін треба мати, щоб розвішати стільки картин. Картини бувають різних розмірів: малі, середні, великі. Так от, які картини не бери, хоч найменші, все одно потрібна дуже велика площа стін, щоб розвішати 132 картини. Всім бажаючим рекомендую мій досвід повторити. У Лідії Русланової площі стін цілком вистачило, щоб усі ці скарби розвішати на радість гостям і домашнім.

Лідію Русланову «Красная Звезда» ласкаво називає соціалістичним соловейком. Де тільки цей соловейко грошей стільки нагребла?

Скринька відкривалася просто. Гроші не були потрібні. Було багато шляхів збору скарбів без грошей. Величезні цінності були зосереджені в Ленінграді. А в Ленінграді під час блокади - людожерство. Цікаво, що відразу після війни існував музей Блокади Ленінграда, і в ньому кілька залів були відведені темі людожерства. Але незабаром після війни ця тема була закрита, експонати заховані, а то й зовсім знищені. Воно й зрозуміло: не могла ж одна радянська людина з'їсти іншу радянську людину. Такого не повинно було бути. А раз не повинно, отож, і не було.

Гроші в блокадному Ленінграді, та й у всій країні ціни не мали. Навіщо вам гроші, якщо ви вмираєте від голоду? Вам потрібен хліб, а його на гроші не продають. Хліб видають за картками. Так от, у блокадному Ленінграді розцвів небувалим кольором чорний ринок. Найтвердіша валюта блокадного Ленінграда - американська тушонка. В обложене місто по кризі Ладозького озера безперервної вервечкою йшли машини. Вони везли хліб, сало, м'ясо, крупи, цукор. «У ті часи за кільце "Краківської" можна було отримати Левітана, Кандинського, Сомова... За кіло шпику - рубльовскую ікону отримати було можна.» (Ю. Алешковський. Рука. Оповідання ката. Нью-Йорк. Руссика. 1980. Стор.74)

Тисячі тон продовольства хтось розподіляв. Якщо розподільник міг повернути ліворуч машину ЗІС-5, навантажену ящиками з тушонкою або копченою ковбасою, то добрий підприємець за такий вантаж міг розрахуватися не тільки полотнами Нестерова або смарагдами з царських колекцій, він міг вам доставити, все що накажете.

Тільки будь ласка не подумайте поганого. Я не казав, що командувач Ленінградського фронту, а згодом - заступник Верховного головнокомандувача генерал армії Жуков повертав машини з продовольством наліво. Я навіть не натякаю на таке. Я просто кажу, що в Жукова на війні така можливість була, а в подружки Жукова Лідії Русланової в ході тієї ж війни раптом з'явилися незліченні скарби. І в самого Жукова - теж. Ясна річ, немає і не могло бути ніякого зв'язку між скарбами Русланової, Крюкова, Жукова і тушонкою, яку постачав добрий дядечко Сем і розподіляв добрий дядечко Жуков. Чітко встановимо: скарби окремо, тушонка — окремо.

Але неясність зберігається: а звідки ж тоді скарби?

5.

Пояснюють, що Лідія Русланова концерти давала, і на свої трудові гроші купувала шедеври. Цьому ми не повіримо.

Причин багато. Перш за все, вільного мистецтва і вільної творчості у нас не було. Всі творчі працівники були об'єднані у відповідні спілки й колективи. Над усіма творчими колективами і спілками височіли стрункі державні структури. Під час війни (і під час миру - теж) артисти виконували державну волю: відволікали широкі народні маси від негарних настроїв. Артист був державним службовцем. А держава наша скупа. Ось приклад. Олег Попов. Найвидатніший клоун ХХ століття. А книжка рекордів Гіннеса не робить навіть і таких обмежень. У цій книжці просто сказано: найсмішніший клоун світу. Без вказівок, у якому столітті. Олег Попов мав воістину планетарну популярність. Його знали всі. Він ніс по світу славу своєї Батьківщини і приносив державі прибутки в багато десятків мільйонів доларів. На арені цирку він провів повністю всю другу половину ХХ століття, прямо починаючи з 1950 року. Він багато разів обійшов усю планету, від Мельбурна до Торонто, від Рима до Пекіна, від Каракаса до Сіднея. Він виступає і в новому тисячолітті. В подяку за все це наша рідна держава пограбувала його до нитки і викинула, визначивши йому злиденну пенсію. Саме час іти просити милостиню.

Лідія Русланова не мала й сотої частки успіху Олега Попова. За рубежами нашої країни її знали тільки в Монголії. Ніяких доларів вона в казну не несла. Тим більше, що під час війни ні солдати на фронті, ні поранені в госпіталях, ні роботяги на військових заводах, ні колгоспники на польових станах за концерти грошей не платили. Для підйому бойового духу широких народних мас концерти у своїй переважній більшості були безкоштовними. Їх організовувала наша рідна держава, потім скупою державної рукою розраховувалася з артистами - хлібними картками та грошима, на які все одно нічого купити не можна було. Тому отримати багато грошей артист не міг.

Але якщо б і отримав, то все одно під час війни народ у гроші не вірив. Народ ще пам'ятав Громадянську війну: на її початку на рубль гуляєш за повною програмою, а дуже скоро за мільйон тих же рублів не купиш дрібку солі. Сьогодні - гроші з орлами і коронами, а завтра - керенки, гроші Тимчасового уряду. Після них - перші комуністичні гроші зі свастиками. Якщо хто пам'ятає: до винаходу серпа й молота, був молот і плуг, а до них - наша рідна комуністична свастика. Гітлер свастику потім у Леніна перейняв.

Так от, не вірили люди у гроші. Сьогодні вони ціну мають, а завтра - інфляція. Або грошова реформа. Тому під час війни йшов по країні натуральний обмін. Той, хто помирав з голоду, віддавав за хліб усе, що мав. Той, хто розподіляв хліб і сало, раптово і стрімко багатів. За гроші не можна було купити навіть скоринку хліба. Тому шлях Лідії Русланової до скарбів не міг бути вимощений її трудовими заощадженнями. Але якщо припустити, що цей шлях до скарбів не був вимощений і банками з тушонкою, то тоді — що?

Поясніть мені, нетямущому, як величезні цінності з блокадного Ленінграда могли потрапити в палаци Лідії Русланової, якщо за гроші вони не продавалися?

6.

Було у Русланової та її покровителя Жукова багато шляхів до скарбів. Ось ще один. Гітлерівці грабували наші музеї і награбоване добро вивозили до Німеччини. Потім до Німеччини прийшли визволителі та награбовані цінності привласнили. Якийсь товариш з «Літературної Газети» (5 серпня 1992) вважає таку практику природною: «В деяке виправдання чудової співачки Русланової зазначу не тільки її гарний смак, але й ту безперечну обставину, що привезені нею з Німеччини "32 справжні малярські полотна" належали у своїй більшості пензлю видатних російських художників (Рєпіна, Левітана, Айвазовського, Шишкіна та інших), які у свою чергу, вивезені нацистськими окупантами з Росії та України».

Ось так. Якщо гітлерівці вивезли з наших музеїв скарби, отже, вони мародери. А якщо після того Русланова привласнила вкрадене гітлерівцями надбання України та Росії, то ці цінності вважаються вже «відмитими» і тому ніби вже й не краденими.

Мене тільки питання цікавить: за які такі заслуги командувач 1-го Білоруського фронту Маршал Радянського Союзу Г. К. Жуков незаконно нагороджував соціалістичного соловейка бойовими орденами та ще й дозволяв їй нишпорити по сховищах трофейного майна, забирати все, що подобається, і безперешкодно вивозити на свої численні квартири, палаци і дачі?

Сам Георгій Костянтинович Жуков теж не губився. Він сам був великим знавцем і цінителем мистецтва. Він теж був збирачем. У його колекції були картини із зібрання Дрезденської галереї. Тут вже, ясна річ, обійшлося без тушонки. Після війни Жуков - господар підкореної Східної Німеччини. Тому: он ту голу бабу в позолоченій рамі - в мої покої! І ось цю — теж!

Тим часом, навесні 1942 року, коли подружка Жукова отоварювалась у блокадному Ленінграді, у 2-й ударній армії генерал-лейтенанта А. А. Власова лютував голод. Армія проривалася до обложеного Ленінграда, але ніхто їй назустріч не прорвався, і сусіди теж відстали. 2-а ударна армія опинилася на самоті у глибокому тилу противника. Армію треба було відводити назад, але товаришам у Кремлі шкода було залишати територію, яку 2-а ударна армія вже відвоювала. Тому був наказ триматися, хоча ніяких можливостей постачати 2-у ударну армію не було. Тут повторився той же сценарій весни 1942 року, коли Жуков загнав 33-ю армію в глибокий тил противника і кинув на погибель: постачати армію не можу, а відходити не дозволяю!

Заступника командувача Волховського фронту генерал-лейтенанта Власова кинули рятувати 2-у ударну армію. Йому належало розсьорбувати чужі помилки, промахи і злочини. На Власова поклали відповідальність за 2-у ударну армію, операцію якій він не планував, не готував, не починав і не проводив. Його поставили командувати армією, яку було неможливо постачати, в той же час не дозволялось її і відводити назад. Коли наказ на вихід з оточення нарешті був отриманий, виходити з оточення було нікому, а той, хто і міг би вийти з оточення, не міг від виснаження стояти на ногах.

Не Власов зрадив, а Власова зрадили.

В лісах під Любанню, де армія Власова тримала оборону, кора на деревах, бруньки і перші листки були обдерті на рівні людського зросту. Солдат на день отримував 50 грамів сухарних крихт. І це - все. Коні у 2-й ударній армії були з'їдені і трупи полеглих коней - теж. Були з'їдені шкіряні сумки, ремені та чоботи. Потім веселе життя скінчилося, солдатам і офіцерам перестали давати і ті 50 грамів хлібних крихт. Власов доповідав 21 червня 1942 року у штаб Волховського фронту: «Спостерігається групова смертність від голоду». Літаки скидали зовсім небагато сухарів і консервів. Все це було потрібно шукати по болотах, знаходити і здавати. Приховав банку консервів - розстріл. («Красная звезда» 28 лютого 1996)

Взагалі в Червоній Армії до розкрадачів і мародерів ставилися суворо. Солдат-фронтовик Н. Толочко свідчить: у липні 1944 року старшина артилерійської батареї 179-ї стрілецької дивізії забрав у литовського селянина коня для транспортування гармати на вогневу позицію. Дії старшини кваліфікували як мародерство. Вирок короткий: розстріл. (ВІЖ. 1992 № 1 стор.49

Військовий лікар Ольга Іваненко свідчить: 1942 рік, 238-а стрілецька дивізія, війна, спалене місто, розбитий кинутий будинок, два солдати витягують з-під руїн розбите ліжко. За цим заняттям їх застають. Їхні дії розцінюють як мародерство. Вирок у цьому випадку єдино можливий: розстріл. Вирок виносить начальник штабу полку старший лейтенант Капустянський. Йому навіть трибуналу не треба. Своєї влади достатньо. («Русская мысль» 21 червня 2001).

Подібних випадків я можу розповісти тисячі з посиланнями на конкретних свідків, на архівні документи, публікації, листи фронтовиків.

А соціалістична соловейко стягнула цілу картинну галерею. І це не просто полотна - це національне надбання Росії та України. Але їй можна пробачити - вона подруга майже святого Георгія, видатного полководця ХХ століття.

7.

У 1948 році Тєлєгіна, Крюкова, Русланову посадили. Сиділи вони з комфортом. Піаністка Т. Баришнікова розповіла про появу Русланової в табірному бараці: «в мавп’ячій шубі з чорно-бурими манжетами, в чоботях з найтоншого шевро, у величезній пуховій білій шалі». («Русская мысль» 8 лютого 2001) У такому вбранні сибірські морози не страшні. З-к Русланова красувалася по таборах і пересилках у таких вбраннях (вивезених зі звільненої Німеччини), які не снилися не те, що дружині начальника Озерлагу, а й дружині першого секретаря Іркутського обкому комуністичної партії. Зрозуміло, що з-к Русланова стояла на спеціальному постачанні і мала безліч привілеїв. По крайній мірі, рейки вона на собі не тягала і тачку не котила.

Сиділа вся ця весела компанія в курортних умовах і дуже недовго. Незабаром дивна смерть спіткала секретаря ЦК товариша Жданова Андрія Олександровича, який намагався наводити порядок у країні. Був заарештований міністр державної безпеки генерал-полковник Абакумов. Потім, дуже дивною смертю помер і Сталін. І тут же Тєлєгіна, Крюкова і Русланову випустили. Судді, які цих злодіїв, мародерів і розкрадачів судили, тут же їх і виправдали.

А чому? За нововиявленими обставинами.

Що ж це за обставини такі відкрилися? Слідчі справи друзів Жукова цього не уточнюють. Відкрилися обставини, і все тут - виходьте, товариші, з в'язниці.

Але гадати про причини швидкого звільнення довго не доводиться. До самих вершин влади прорвався товариш Жуков. Ось це й були ті самі нововиявлені обставини. А тому злодійкуваті друзі й соратники великого стратега були урочисто випущені на волю.

Ось тут і з'ясувалося, що все-таки гнав товариш Тєлєгін ешелон краденого добра не для улюблених земляків, а для себе. Вийшовши з в'язниці, він зажадав, щоб ешелон з добром повернули не землякам, а йому особисто. Виникла дивна ситуація. З одного боку, генерал-лейтенант Тєлєгін - злодій, мародер, розкрадач трофейного майна. З іншого боку, за наказом Жукова він випущений з в'язниці, судимість з нього знята. Виходить, що він начебто вже й не злодій, і не мародер. Що ж робити з конфіскованим ешелоном трофейного майна? Якщо визнати, що Тєлєгін не злодій, отже, конфіскований ешелон з трофейним майном належав йому, значить треба Тєлєгіну ешелон з добром повернути або відшкодувати вартість. Але всім зрозуміло, що радянський генерал-комуніст на свої трудові заощадження не міг купити навіть один 60-тонний вагон шовкової жіночої білизни. А тут — ешелон.

У Головній військовій прокуратурі та Генеральній прокуратурі СРСР було знайдене соломонове рішення. Генерал-лейтенанту Тєлєгіну оголосили: ти не злодій, ти чесна людина, живи на волі, але ешелон з трофейним майном ти вкрав, тому ми його тобі повернути не можемо. Головний військовий прокурор Радянської Армії генерал-лейтенант А. А. Чепцов «від імені Генерального прокурора СРСР Руденка недвозначно нагадав наполегливому скаржнику, що речі, які він вимагає повернути, "придбані незаконним шляхом", а тому поверненню не підлягають.» (ВИЖ 1989 № 6 стор 82)

Свої скарби зажадала назад і Лідія Русланова. За конфісковану шкатулку з діамантами їй запропонували компенсацію в 100 тисяч рублів. «А вона вимагала мільйон. За словами Л. Русланової, серед прикрас, вилучених у неї, були унікальні вироби, і вартість шкатулки, де зберігалися ці цінності, становила 2 мільйони.» («Русская мысль». 22 лютого 2001)

Що таке два мільйони рублів за поняттями 1948 року, коли Русланову заарештували? Після грошової реформи 1947 року і до 1953 року, коли Русланову випустили з в'язниці, інфляційних тенденцій фактично не спостерігалося. Тепер згадаємо наведений вище уривок з листа генерал-полковника І. А. Сєрова Сталіну 8 лютого 1948: генерал МДБ в той час отримував 5-6 тисяч рублів на місяць. Це - 60-72 тисячі на рік. З цього випливає, що генералу-чекістові треба було від 28 до 33 років заарештовувати людей, допитувати їх і катувати, рвати їм нігті і ніздрі, ламати їм хребти, палити села, розстрілювати заручників і полонених офіцерів, гнати своїх і чужих ешелонами в табори і на розстріл, щоб зібрати грошей на одну скриньку Русланової. Ясна річ, усі ці роки генерал-чекіст мав би всі отримані гроші складати, і ні копійки не витрачати.

За доброю комуністичною традицією армійський офіцер і генерал отримував рівно вдвічі менше, ніж чекіст, який мав рівну кількість зірок на погонах. Отже, армійському генералові, щоб зібрати грошей на одну таку скриньку треба було командувати дивізією або корпусом вдвічі більше часу - від 56 до 66 років. І нічого не витрачати.

Донька великої співачки і героїчного генерала Маргарита Володимирівна Крюкова в тій же статті, в якій повідомляється про вартість шкатулки з діамантами у два мільйони рублів, продовжує розповідь про свого чесного батька: «В. Крюков за все своє життя не міг відрізнити діамант від кругляка: коло його інтересів лежало в іншій площині. Він був розумною, освіченою людиною. І особливою його слабкістю була російська класична література, а на чому він сидів і спав, для нього не становило ніякого інтересу». («Русская мысль». 22 лютого 2001)

Слабкому на класичну літературу генералу Крюкову було все одно з чого їсти: з мідного солдатського казанка чи з алюмінієвої миски. Тому він їв зі срібних тарелів із золотим орнаментом, вкрадених у Потсдамському палаці. Йому було все одно на чому їздити: на розбитому радянському автомобілі «Москвич» чи на старому іржавому велосипеді. Тому він їздив на автомобілі, який створювали для фюрера Німецького райху. Він не розрізняв діамантів від каміння. Але, мабуть, заповітну скриньку наповнював не каменюками.

8.

Ні Тєлєгін, ні Русланова, ні Крюков ніколи після звільнення не заявляли про свою невинність.

Генеральна прокуратура СРСР, підкоряючись наказам Жукова, звільнила його друзів з в'язниці. Однак у всіх офіційних документах підкреслювалося, що їм повертається лише частина майна, бо інша частина придбана шляхом грабежу, крадіжки й мародерства.

У своєму поясненні до Центрального комітету комуністичної партії Жуков не заперечував, що генерал-лейтенант Тєлєгін крав.

І ось тепер проблема нашим агітаторам: як виправдати мародерів, грабіжників і злодіїв Тєлєгіна, Крюкова, Русланову? Аж надто брудне оточення у кандидата в святі Георгія виходить.

Виправдання мародерам знайшли швидко. І не одне.

Виправдання перше: вони брали тільки гарні речі, у них художній смак. Це їх виправдовує. Діаманти менше двох каратів вони не брали. Чи це не свідчення відмінного смаку? Чи це не виправдання нещасним жертвам сталінізму? Цей аргумент мені подобається. За часів Єльцина був розграбований Алмазний фонд Росії. Дійшло до того, що дирекція була змушена влаштувати виставку. Треба було показати: розкрадено багато чого, але дещо все-таки ще залишилося. Давайте ж оголосимо, що шукати розкрадачів Алмазного фонду Росії нема чого, бо брали вони не всяку погань, а речі дійсно цінні, гарні та й просто чудові. За відмінний смак давайте їх пошкодуємо.

Виправдання друге: Крюков, Тєлєгін, Русланова - друзі Жукова. А друзям майже святого прощається все. Як і самому майже святому Георгію.

Виправдання третє: Русланова оголосила, що все добро належить її чоловікові Крюкову. І її простили. А її чоловік Крюков оголосив, що все добро належить його дружині Руслановій. Тоді і його довелося пробачити.

Після арешту слідчий майор Гришаєв допитував Русланову:

Слідчий: Матеріалами слідства ви викриваєтесь у тому, що під час перебування в Німеччині займалися здирством і привласненням трофейного майна у великих масштабах. Чи визнаєте ви це?

Русланова різко відповідає, що не визнає.

Слідчий: Але при обшуку на вашій дачі вилучено велику кількість цінностей і майна. Звідки?

Русланова: Це майно належить моєму чоловікові. А йому його прислали в подарунок з Німеччини. Цілком ймовірно, товариші по службі. (А. Бушков. Росія, якої не було. Стор. 560.)

У 1951 році Крюков на суді у всьому зізнався. Але незабаром, у 1953 році, Жуков виявився біля самої вершини влади, він наказав всіх своїх друзів з в'язниць випустити, а їхні справи переглянути і провести «додаткову перевірку». Покірні прокурори справи тут же переглянули. Ось результат перегляду:

«Не заперечував Крюков в суді свою провину і в розкраданні державного майна. У той же час, як зазначається у висновку Головної військової прокуратури, складеної за результатами проведеної в 1953 році додаткової перевірки, вилучені при арешті Крюкова цінності належали його дружині — Руслановій Л. А., придбані нею на особисті гроші». (Н. Смирнов. Аж до вищої міри. Стор. 156-157)

Коло замкнулося. Вийшов старий єврейський анекдот на російський лад.

– Громадянине Крюков, де ви берете стільки грошей?

– В тумбочці.

– А хто їх туди кладе?

– Дружина Лідія Русланова.

– А де вона їх бере?

– Я їй даю.

– А ви де берете?

– Громадянине слідчий, я ж вже відповів: у тумбочці.

* * *

Мораль ось яка. Кому - війна, а кому - мати рідна. Не могли друзі Жукова утримувати підпільний бордель в медсанбаті 2-го гвардійського кавалерійського корпусу, не могли красти на війні так відкрито і нахабно, якби не мали над собою захисника в особі заступника Верховного Головнокомандувача Маршала Радянського Союзу Жукова.

В сучасній російській мові для такої ситуації є спеціальний термін — дах.

Розділ 24

НЕГАТИВНЕ ЧУДО.

Жуков одна з найстрашніших фігур російської історії. І краще за все її суть передає портрет роботи Костянтина Васильєва. Зображена на ньому позамежна істота не має нічого спільного зі світом людей, тому що прийшла з якогось іншого. Це не людина, це язичницький бог війни з вовчим оскалом на синьому обличчі. Шинель немов відлита зі сталі, холодним тьмяним золотом світяться тарілки орденів, за спиною танцюють багряно-золотисті язики підземного вогню і моторошно біліє скелет якоїсь будівлі.

Росія, якої не було. С.559

А. Бушков.

1.

Для того, щоб зарахувати Жукова до сонму святих, потрібно дотриматися деяких формальностей. Жуков повинен відповідати певним вимогам. Перш за все, чи творив він чудеса?

Тут ми покладемо руку на серце і відповімо: творив. Чого-чого, а чудес він накоїв у достатку з надлишком і перебором.

Ось одне чудо з багатьох. Скоєне 14 вересня 1954 року о 9 годині 53 хвилини на Тоцькому полігоні Південно-Уральського військового округу. На згадку про цю подію в районі здійсненого дива встановлена меморіальна дошка з написом: «У вересні 1954 р. на території полігону проводилися тактичні навчання військ під керівництвом Маршала Радянського Союзу Г. К. Жукова».

На будь-якому великому полігоні навчання проводяться практично безперервно, але тільки в пам'ять про одне навчання встановлена меморіальна дошка.

Через три дні після навчань, 17 вересня 1954 року, газета «Правда» опублікувала повідомлення ТАРС про це диво: «Відповідно до планів науково-дослідних та експериментальних робіт в останні дні в Радянському Союзі було проведено випробування одного з видів атомної зброї. Метою випробувань було вивчення дії атомного вибуху. При випробуванні отримані цінні результати, які допоможуть радянським ученим та інженерам успішно вирішити завдання щодо захисту від атомного нападу.»

У повідомленні ТАРС не було сказано, чим ці випробування відрізнялися від усіх попередніх, у чию голову вдарила геніальна думка, хто цей експеримент організував, і хто його проведенням керував. Тепер ми це знаємо: «Вивчення місцевості та інші підготовчі роботи почалися ще взимку і в повну силу розгорнулися навесні і влітку. Велику роль у цьому зіграв Маршал Радянського Союзу Г. К. Жуков. Він, повернувшись до Москви після смерті Сталіна, займав тоді пост першого заступника міністра оборони СРСР.»(«Красная Звезда» 29 вересня 1989.)

Випробування були досить незвичними. Пріоритет Радянського Союзу в цій галузі наукових досліджень незаперечний. Ніхто у світі до такого не додумався, ніхто у світі подібними звершеннями пишатися не може. Та й у нашій країні не у всяку голову приходять такі ідеї. Ні після Жукова, ні до нього нічого рівного і близького не бувало.

Маршал бронетанкових військ Олег Лосик, Герой Радянського Союзу, професор, голова клубу кавалерів ордена Жукова, оголосивши свого кумира «великим полководцем», продовжує: «Він зробив по суті переворот в оперативній та бойовій підготовці. Під його керівництвом у вересні 1954 року на Тоцькому полігоні вперше були проведені військові дослідні навчання з практичним застосуванням ядерної зброї. («Красная Звезда» 28 грудня 1996)

2.

Було ось що: бомбардувальник скинув бомбу з висоти 13 кілометрів. Тротиловий еквівалент - 40 кілотон, тобто міць вибухів у Гірошімі й Наґасакі, додані разом. Вибух - повітряний, на висоті 350 метрів.

А для чого?

Ідея була ось яка. Перша світова війна була позиційною. Такою вона була не тому, що так комусь подобалося чи хтось так вирішив. Ні, просто жодна армія світу не могла прорвати оборону противника. Було один виняток з правила - Брусиловський прорив. Але це, повторюю, виняток.

У Другій світовій війні стратегічний фронт противника навчилися проламувати. Але це залишалося найскладнішим завданням для будь-якого командувача. За прорив доводилося платити величезною витратою боєприпасів, титанічними втратами бойової техніки та солдатської крові. І не завжди прорив завершувався успіхом. Приклад: непотрібні й безглузді спроби Жукова прорвати фронт під Сичовкою з січня по грудень 1942 року.

Але от після Другої світової війни в руки радянських маршалів потрапила ядерна зброя. І вирішили: якщо треба, проламаємо фронт ядерним ударом, у пролам введемо війська і підемо гуляти по ворожих тилах!

Тільки треба спробувати на навчаннях. Так і вирішили.

До слова буде сказано: той, хто готується до війни оборонної, тому такі навчання зовсім не потрібні. Якби радянське керівництво було стурбоване загрозою ворожого вторгнення, то слід було оголосити: ми такі слабкі, такі полохливі, тому б'ємо один раз, але по голові. І мало не здасться ні Парижу, ні Лондону, ні Бонну, ні Нью-Йорку, ні Вашингтону.

При такій стратегічній концепції не треба проводити навчань. Досить підірвати бомбу в пустелі і прикинути, що буде, якщо її кинути на хмарочоси.

Але нам не треба було руйнувати ворожі міста. Треба було їх захоплювати, а для цього необхідно проламувати фронт противника. І проводити відповідні навчання.

3.

Отже, на Тоцькому полігоні звели оборону умовного противника й оборону наших військ. «Красная Звезда» (31 травня 1996) розповідає: «Бомба була скинута над районом, де в оборонних спорудах знаходилися тварини. Щодо особового складу як сторін оборони, так і наступу були прийняті всі відомі на той час заходи безпеки. Навчання дали багатющий науковий матеріал.

Їхні підсумки були ретельно проаналізовані та узагальнені. На їх основі була розроблена теорія нових видів бойових дій - наступу й оборони в умовах застосування ядерної зброї, уточнено наявні та створено нові підручники й довідники.»

Тут ми підійшли до головного: крім піддослідних тварин були на тих навчаннях ще й люди. Там були війська. Одні дивізії оборонялися в умовах реального застосування ядерної зброї, інші наступали. Загальне число учасників - 45000 душ. 45000 молодих здорових чоловіків. Є дані, що тільки учасників наступу було 45000. Ще й оборонялися 15000. Дані про те, що загальна кількість учасників була 60000 зустрічаються неодноразово. Приклад: газета «Час» 27 січня 2001. Офіційні джерела мовчать. Сам я схиляюся до другої цифри, але поки вона не підтверджена офіційно, зупинимося на першій.

Обороні належало в окопах, траншеях і бліндажах пережити ядерний вибух в безпосередній від себе близькості. Крім того - «бути в готовності закрити пролам в обороні "синіх", що утворилась у результаті ядерного удару, нанесеного "червоними". («Красная Звезда» 9 липня 1992). А наступу належало через епіцентр вибуху пройти крізь оборону умовного противника, як по проспекту.

Хід навчань описаний так. «Тиша навколо вражала. Світило сонце, трохи ворушилися листя чагарника. А десь високо в небі вже йшов літак-носій з атомною бомбою... У кожного були свої, індивідуальні відчуття, але сума їх вкладається у два слова: "Сильно хитнуло"... І ось нарешті - сигнал до атаки. Перше, що впало в очі після перебування під землею, - це величезна, в півнеба хмара, її знизу ніби підштовхувало вгору стугонливе багряне полум'я, воно змінювалося в кольорі, ставало малиновим, менш яскравим і все клубочилося, піднімалося вище, захоплюючи за собою, засмоктуючи з землі стовп пилу і всього, що там ще було. Вражало й інше: змінилася до невпізнання попереду лежить місцевість... Земля була рівна, всипана камінчиками, ніби зорана. Подекуди оплавлені. Місцями курилася. Ніякої рослинності або чого-небудь іншого... І ось несподіванка: рентгенометр майже не реагує на випромінювання. Командир танкового взводу з тривогою доносить по радіо: прилад несправний. Та ж історія з іншими приладами... По дорозі ближче до епіцентру вибуху бачили кілька танків, серед яких були й важкі. Деякі з них поплавились і ніби просіли в землю, інші відкинуті з місця на десятки метрів, лежали вгору гусеницями. Траплялися просто горби. Які об'єкти там поховані вибухом - не можна було навіть здогадатися. Потім бачили обвуглену вівцю, яку витягли з землі сапери...» («Красная Звезда» 29 вересня 1989)

Всі, хто залишив спогади, розповідали приблизно те ж саме: «Раптово я відчув смужкою шиї, не закритою маскою, легкий дотик тепла: приблизно таке відчуття відчуваєш на пляжі, коли сховане деякий час сонечко виходить з-за хмари. Зрозумів: вибух відбувся. Через кілька миттєвостей послідувало його звукове вираження ... Ударна хвиля пронеслась, і я з командою: "Розрахунки, до гармат!" вискочив із траншеї. Високо над головною позицією оборони "противника" клубилась і переливаючись, розвертаючись з величезної киплячої кулі, в якій ще вирувало полум'я, до небес піднімалася колосальна фантастична хмара. Гриб був схожий на той, з картинок, але скільки він випромінював злої сили. Який жах вселяв у свідомість очевидця!... На навчаннях були присутні міністри оборони країн народної демократії і вони повинні були добре чути симфонію бою у глибині оборони "противника". Навантаження на кожен ствол виходило з допустимих меж, стріляні гільзи приварювалися до казенника, викидачі не спрацьовували. До кінця навчань доводилося вибивати гільзи ломом і знову збирати буквально розсипані після кожного пострілу затвори. Звичайно, після такої "експлуатації" гармати підлягали списанню... Те, що ми побачили, не піддавалося опису й не вкладалось у свідомості, до цього неможливо звикнути і неможливо забути... По дорозі до епіцентру можна було спостерігати картину нещадної розправи атомного демона над природою у всій її огидній повноті і оголеності. Спочатку ліс (дуб, граб, в'яз) зустріли нас своїм зів'ялим і зморщеним листям, зламаними гілками і кронами. Далі йшов бурелом, де кожне дерево лежало відповідно до напрямку вибухової хвилі. Ближче до епіцентру весь ліс був перетворений на тріски та дрібні уламки, що тепер можна бачити на деяких лісозаготівельних ділянках наших борців з природою. І нарешті, - пустельне й похмуре поле, утрамбоване як муштровий плац, з оплавленою поверхнею, з маленькими отворами від спопелілих або віднесених атомним ураганом дерев... На оплавленому ґрунті лежали зірвані танкові башти, поставлені "на попа", подібно до сірникових коробок, корпуси бойових машин, скорчені гарматні лафети, зав'язані хитромудрими вузлами гарматні стволи, зім'яті, як старі носові хустки, кузови бронетранспортерів та автомобілів. Ми відвідали спеціально обладнаний за 1200 метрів від епіцентру ротний опорний пункт з розвиненою системою ходів сполучення, солідним накатом і укриттями для гармат і особового складу. Він зберігся, але ударна хвиля зруйнувавши перегородки, проникла в усі його відсіки і забила піском приміщення. Чохли гармат були зірвані, артилерійська оптика засвічена, а від пари коней, прив'язаних у конов'язі біля входу до споруди, залишилися тільки вуздечки - бідолахи-коні полетіли в небуття. Я бачив уривки цих вуздечок, і вони мені врізалися в пам'ять на все життя.» (Геннадій Амбразевич. «Независимость» 23 квітня 1997)

«У момент вибуху земля ніби зрушилася, пішла з-під ніг, пролунав громовий гуркіт, тріск, у небо зметнувся сліпучо яскравий вогненний гриб» («Красная Звезда» 9 липня 1992)

«Боляче було дивитися на збожеволілих, сліпих і обвуглених домашніх тварин, страшно згадувати про викорчувані дерева, про зниклий дубовий гай-красень, про згарища кількох сіл, про жалюгідні залишки військової техніки». («Литературная газета» 15 вересня 1999)

«Раз у раз у траншеях і просто на відкритих місцях зустрічалися приречені на атомний заріз корови, кози, вівці та інші домашні тварини. Одні ще стояли й жували травичку, в інших витекли очі та жевріла шерсть, треті (особливо коні) вже лежали, оголюючи страшні рани» («Независимость» 23 квітня 1997)

«Як пізніше виявилося, солдати, які брали участь у таємному заході, а з ними й місцеві жителі, отримали чималу дозу радіаційного опромінення.» («Красная звезда» 19 липня 1996)

Ось свідок з Латвії Михайло Аренсбург. Він був молодшим сержантом в інженерно-саперному батальйоні Тоцького полігону.

Він описує укриття для командного складу. «Бліндаж, до речі, був дуже гарним - немов станція метро. Наші хлопці будували.» («Час» 27 січня 2001) Тут же малюнок автора - молодого солдатика. І фотографія взводу - лейтенант і його солдати й сержанти. З 22-х усміхнених хлопців вижив один. Тут же його прохання журналістові: «Прошу вас, не фотографуйте мене, я жахливо виглядаю.» А ось його враження: «Хоча вибух був надземним і ми були так далеко, все одно відчули, як через якусь мить земля під нами заходила, як хвиля на морі... Наші прилади зашкалило, вони вийшли з ладу... До місця вибуху рванули танки й солдати, з криком "ура", зрозуміло... Башту одного з танків після вибуху віднесло аж на 150 метрів. А дубовий ліс з віковими деревами ліг на землю, як трава під осіннім вітром... Високі чини роз'їхалися відразу після завершення дійства буквально за кілька хвилин. Ніяких обідів і урочистих промов за мир у всьому світі. А на полігоні залишилися лежати не тільки купи худоби з відірваними кінцівками й обвугленими боками. Але і трупи людей. Акція була настільки погано спланована, що нерідко танки під час інсценованої атаки наїжджали на намети в кущах, де перебували солдати. Природно, про ці втрати промовчали. Мені здається, що в першу чергу хотіли поставити дослід на людях і тваринах... Я, можливо, тільки зараз зрозумів, що всі ми були в ролі піддослідних кроликів.» («Час» 27 січня 2001)

«Офіцерам показали цей район до і після вибуху. Від лісового дубового масиву залишилося лише чорне згарище - обгорілі кілочки. Бойова техніка - наша і наших ймовірних противників - оплавлена, пошкоджена. Траншей і укриттів не стало - верхній шар землі ніби перемістився. Все зрівнялося. Видовище було жахливим.» («Красная Звезда» 9 липня 1992)

До слова, про лісовий масив: Тоцькі діброви саджали за указом Петра. Було там багато тисяч могутніх дубів. Вік під 250 років. Спалити в мить таку прірву дубів! Чи це не чудо! Ви б зуміли? І я б - ні. При всьому бажанні. Таке тільки Георгію Костянтиновичу під силу. Він у нас не тільки переможець, а й чудотворець.

4.

Отже, тільки в нашій країні проводилися такі експерименти! Тільки у нас і ніде більше! Ми знову попереду планети всієї!

Але ось навчання успішно завершені, що далі? Далі - підвищення Жукову. На нього радіація не вплинула. Він знаходився далеко від епіцентру. В бетонному бункері. В районі вибуху після навчань він чомусь не побував. Його чекали грандіозні звершення далеко від Тоцького полігону.

Ну а як же 45000 молодих чоловіків? Вони оборонялись і наступали в районі, в якому рівень радіації був настільки високий, що прилади зашкалило. Прилади перестали реагувати на радіацію. Що ж сталося з людьми? Про них Жуков не згадав НІКОЛИ. «Красная Звезда» згадала про них через 38 років - 9 липня 1992 року: «Керівник навчань Г. К. Жуков подякував усім учасникам за майстерність, стійкість і мужність... Такі елементарні запобіжні заходи, як дезактивація техніки, зброї та обмундирування, не застосовувались. У навчаннях брала участь величезна маса людей. Ніякого спеціального медичного спостереження за станом їх здоров'я встановлено не було. Засекречені й забуті, вони жили, як могли, без всякої уваги з боку держави... Кожен дав підписку, клятвено зобов'язавшись мовчати про це протягом 25 років.»

25 років мовчати? Навіщо? Давайте прикинемо, що міг розповісти учасник навчань? Що вони були? Це всі знають. Через три дні після вибуху 17 вересня 1954 року було опубліковано Повідомлення ТАРС. Що ще міг розповісти учасник навчань? Що бомба має жахливу руйнівну силу? А хто цього не знає? Припустимо, один учасник навчань проговорився, розповів комусь, що при вибуху утворюється вогненна куля, що світлове випромінювання спалює будинки й дерева, оплавляє танкову броню, що ударна хвиля дробить на друзки будь-які будови, плющить танкові корпуси і зриває башти. Припустимо, той, який почув, це розповів ще комусь і в кінці кінців ця інформація стала відома ворожим розвідкам. Питання: так невже ворогам ці відомості в новинку?

Тим часом, відразу ж після навчань солдатів і офіцерів, які брали в них участь, почали спішно вибраковувати. Перша напасть - кривавий пронос. Розповісти лікарям про причини не можна. Таємниця. Дивиться лікар, дивується: ніби не дизентерія, і не холера... Тане людина на очах, і нічим їй не допоможеш. І в армії їй робити нічого. Таких додому відправляли: нехай цивільні лікарі розбираються.

Але ж і цивільним лікарям розповісти не можна.

Ще напасть - імпотенція. Згадаймо описи учасників: хмара ядерного вибуху тільки попливла в небеса, і тут же були подані команди: «До гармат!», «По машинах!», «В атаку - вперед!" Ядерний вибух - це температура в мільйони градусів. У момент вибуху згорає величезна кількість кисню, крім того, ударна хвиля розганяє на всі боки колосальні маси повітря. Тому в центрі вибуху утворюється порожнеча, безповітряний простір. І ця порожнеча, як пилосос, тягне в себе ґрунт і пил, які потім осідають і обсипаються по околицях. Десятки тисяч солдатів і офіцерів кинулися в атаку через епіцентр вибуху, а згори на них сипалася радіоактивна гидота...

«Красная Звезда» термін «імпотенція» не застосовує. Про учасників експерименту розказано простіше: у того - розлад у родині, у цього пішла дружина... Або ось: «Почалися негаразди в сім'ї... Дружина стала висувати надумані закиди в невірності. Незабаром Олексій прийшов до висновку, що вона просто лукавить, маскуючи власну незадоволеність, а можливо, й невірність.» («Красная Звезда» 9 липня 1992) Це розповідь про старшого лейтенанта А. Рожкова. Він знаходився в танку за 15 кілометрів від вибуху. «В момент вибуху танкісти перебували у своїх закопаних на глибину близько трьох метрів" тридцятичетвірках". Засобів захисту, крім протигазів не було.»

Він у танку, на триметровій глибині, за 15 кілометрів. А як піхоті, яка не під бронею, не під землею на триметровій глибині, яка в траншеях за 8 кілометрів від вибуху?

Перетворити в лічені хвилини тисячі здорових чоловіків у імпотентів, - чи це не чудо? Погодимося: чудо негативне, але все ж ні мені, ні вам такого не повторити. Це тільки злому чудотворцеві Георгію під силу.

За імпотенцію з армії не гнали. Але були захворювання куди серйозніші. І в масовому порядку. Заради збереження таємниці, всім учасникам у їх документах були зроблені фальшиві записи про те, що у вересні 1954 року вони перебували на Далекому Сході, в Заполяр'я чи в Середній Азії. Наслідки були ось які: прибуває, припустимо, списаний солдатик у своє рідне село. Б’ється, бідний, невідомою хворобою. Чим сільський ескулап йому може допомогти, якщо солдату заборонено навіть натякнути на причини хвороби? А якщо й натякне, то ніхто йому не повірить, бо в документах у нього - щось зовсім інше записане, відповідними підписами і печатками завірене. І хто ж тобі повірить, якщо документ, виданий рідною Радянською владою, тебе викриває з головою. Тому учасники тих навчань тихо, мовчки і швидко вимирали.

Офіційні луб'янські історики закликають мене писати історію, тільки з опорою на документи. Це дуже навіть правильно, дорогі товариші. Тільки треба брати до уваги і той простий факт, що влада наша рідна чесністю не відрізняється. Їй, обожнюваній, збрехати, що води випити. Доля учасників навчань на Тоцькому полігоні - блискучий тому приклад, зразок масової фальсифікації документів. Влада відгородилася від наслідків свого злочину подвійною стіною: зобов'язаннями учасників мовчати і фальшивими документами.

Навіщо ж із десятків тисяч учасників брали підписку про нерозголошення і клятвені зобов'язання мовчати 25 років?

Щоб Жукову інваліди не докучали. Щоб Жуков спокійно жив і писав книжки про те, як він любить свій народ, свою чудову Батьківщину, мудру Комуністичну партію та її Центральний Комітет.

При Сталіні в період масових розстрілів була введена формула: «Десять років без права листування». Людину вбивали, а родичам повідомляли: сидить. Якщо через десять років про нього згадували, то на запити була відповідь: помер в ув'язненні від нежитю. І наугад ліпили дату смерті.

«25 років нерозголошення» і «10 років без права переписки» - одного поля ягода з породи журавлинних. Жуков точно розрахував: нехай через 25 років скаржаться... Хто їм повірить, якщо в документах їхня участь все одно не зафіксована?

«Якщо чорнобильських "ліквідаторів" не забезпечили довідками з поспіху, недогляду, а то й нехлюйства, то учасників ліквідації наслідків аварії на "Маяку" в 1957 році, випробувань ядерної зброї на Тоцькому, Новоземельскому полігонах, жертвам радіаційного опромінення в інших аварійних ситуаціях просто наказали мовчати під страхом притягнення до кримінальної відповідальності, про що до речі, кожен з них давав підписку. А коли дозволили про все говорити, то з цих нещасних зажадали довідки. Але звідки вони їх візьмуть, якщо навіть у подольському та інших архівах не знаходиться потрібних документів. Чи то вони знищені, чи то не складалися взагалі. Скільки людей передчасно пішли на той світ тільки тому, що навіть лікарю людина не могла відкритися, через що в нього насправді ця хвороба!... Іноді в голову приходить крамольна думка: а чи не державна це політика?» («Красная Звезда» 27 серпня 1998)

Думка і справді крамольна. Але неправильна.

5.

В Росії ніхто не займається пошуком жертв злочинних експериментів Жукова. Але Радянський Союз, слава Богу, впав, від нього відкололися шматки. В деяких з відпалих держав про людей дбають. І ось латвійська газета «Час» почала пошуки тих, хто вижив. За люб'язним запрошенням редакції газети навесні 2001 року я побував у Ризі і зустрічався з тими, кого вдалося розшукати. Розповідь про ці зустрічі вимагає окремої книжки. І не для людей зі слабкими нервами ці розповіді про те, як на третій день почалися масові захворювання. Про те, як у степу в районі Чкалова були розбиті наметові містечка за багатьма рядами колючого дроту і там тисячі учасників доживали свої дні. Про те, як запалав бунт, і про те, як його душили. У нас вміють.

Я, грішним ділом, думав, що якщо людина не померла через тиждень, не померла через рік і через десять, отже, знаходилася далеко від вибуху, або не чутлива до радіації. Я помилився. Переді мною сиділи міцні люди похилого віку, ті, кому, здавалося б, пощастило, ті, хто прожив після жуковських фокусів ще майже півстоліття. Але виявилося, що пощастило одному тільки Жукову, який сидів далеко і глибоко. Всіх інших радіація не шкодувала. У цілком, здавалося б, здорових людей раптом народжувалися діти з невідомими хворобами. Наслідки Тоцьких забав видатного полководця раптом зі страшною силою виявляються в другому і в наступних поколіннях. Раптом народжуються діти з величезними головами, з м'якими кістками.

І сумне схлипування старого мені не забути: чому не попередили, що нам не можна мати дітей? Чому нас не попередили!

6.

Прийнято вважати, що на Тоцькому полігоні було дві категорії піддослідних: десятки тисяч коней, корів, овець, свиней, собак і кішок і 45000 (або 60000) солдатів і офіцерів. Але була іще одна категорія піддослідних: ув'язнені.

Розповідає колишній радянський капітан Младлен Маркович. Ім'я у нього якесь не сибірське. Це вимагає пояснення. Після Другої світової війни в Радянському Союзі готували тисячі офіцерів для армій «братніх» країн: Польщі, Чехословаччини, Угорщини, Болгарії, Румунії, Югославії, Албанії. Але раптом - розрив з Югославією. Молодим югославським хлопцям вибір: повертатися додому, де їх посадять, як сталінських шпигунів, чи залишатися в Радянському Союзі. Вибір цей був чисто теоретичним. Усіх, хто побажав повернутися, за наказом товариша Сталіна садили в нас, як югославських шпигунів. Младлен Маркович у числі багатьох залишився, прийняв радянське громадянство і був зарахований до Збройних сил СРСР. У Тоцькому експерименті в нього була особлива роль. Вибір на нього впав тому, що в разі загибелі про нього ніхто б не згадав.

Ось його розповідь: «Начальник хімічної служби Південно-Уральського військового округу полковник Чихладзе ввів мене у великий кабінет, де за столом сиділи незнайомі мені цивільні люди, відрекомендував мене їм, повернувся і пішов. Вважаю, що Чихладзе не належало знати про майбутнє завдання. Незнайомі люди не відрекомендувались і не поставили мені жодного запитання. Моєї згоди ні на що не було потрібно. Я вислухав наказ: "Із завтрашнього дня ви призначаєтеся начальником курсів з вимірювання радіації при практичному застосуванні атомної зброї в Радянській Армії. Ви повинні навчити засуджених виміру радіації і з ними вимірювати радіацію після вибухів атомної бомби. Все необхідне для роботи отримаєте". Далі були пояснення про мою відповідальність і необмежені права: за будь-який прояв непокори підлеглих мені давали право розстрілювати їх на місці і ні перед ким не відповідати за це. На закінчення дали підписати зобов'язання зберігання військової таємниці протягом 25 років. Мені тоді було 27.

Отже: незнайомі особи усним наказом призначили мене на нештатну посаду і без будь-якого письмового документа дали завдання навчити загін засуджених з невідомими мені біографіями. Єдиним слідом на папері був мій підпис із зобов'язанням мовчати.

Контейнер і апаратуру постійно охороняли два охоронці з автоматами. На територію, де я жив і працював зі своїми курсантами, доступ був заборонений...

Весь наш захист складався з загальновійськового протигаза, прооліфлених панчіх та паперової накидки. Повітряну хвилю атомного вибуху ми зустріли у відкритих траншеях. І поки «наступальна сторона» артилерією й авіацією розправлялася з «противником» по флангах, я на танку рухався до епіцентру. Радіація в радіусі 10 кілометрів була підвищеною, а в епіцентрі становила 48 рентген. Повернувшись на КП і доповівши начальству про радіаційну обстановку, я вже з усіма разом повторив шлях до епіцентру, позначивши прапорцями ступінь зараження місцевості. На цьому моя роль головного піддослідного на Тоцькому полігоні була закінчена.

Я не міг стояти на ногах, коли відвели ув'язнених, про долю яких я більше нічого не дізнався. Мене поклали на нари, де я пролежав кілька днів без усякої медичної допомоги. Освідчення ступеню зараження не проводилося. Про те, що моє лікування не входило в плани Тоцького сценарію, я дізнався достеменно через 40 років, коли за запитом отримав ксерокопію архівного послужного списку, в якому чорним по білому записано, що я з 7 серпня, тобто за 37 днів до атомного вибуху, знаходився «в розпорядженні командувача Північно-Кавказького військового округу». Тобто дуже далеко від місця тих подій...

Не дивно, що наступні півстоліття мою долю, як і долю тисяч «піддослідних», кроїли за офіційною дезінформацією та брехнею, скріпленими підписками «про нерозголошення». Відкрий рота - тут же опинишся державним злочинцем. А вся «держтаємниця» полягає в тому, що до сьогоднішнього дня в мене немає квартири, що армія, в якій залишилися моя молодість і здоров'я, не визнавала за мною прав на лікування в своїх госпіталях». («Литературная газета». 15 вересня 1999 р.)

Мені кажуть: от ти в «Акваріумі» про експерименти на ув'язнених писав, а таке було тільки при Сталіні. Ні, товариші, - ось і при Жукові теж. І після нього.

7.

У повідомленні ТАРС сказано: «Метою випробувань було вивчення дії атомного вибуху. При випробуванні отримані цінні результати, які допоможуть радянським ученим та інженерам успішно вирішити завдання щодо захисту від атомного нападу.»

Ті, на кому Жуков ставив свій експеримент, мають на цей рахунок свою думку: «Життя показало, що отриманий дорогою ціною досвід втратив усякий сенс. Люди, що опинилися в зоні ядерного впливу, навіть якщо вони залишаються живі, втрачають боєздатність і волю до збройної боротьби, якими б високими моральними й фізичними якостями вони не володіли. Наша участь у цьому оригінальному атомному експерименті довгі роки залишалася військовою та державною таємницею, ніхто нас після навчань не обстежував, а хворих ніхто не лікував... 20 листопада 1954 року під час профілактичного огляду в мене в лівій легені було виявлено «інфільтрат завбільшки з волоський горіх» (Геннадій Амбразевич. «Независимость» 23 квітня 1997)

Далі - туберкульоз, дев'ять місяців у госпіталі, потім автора цих рядків викинули зі Збройних сил з пенсією. Потім - позбавили пенсії. Але це - знову ж розповіді офіцера, який був у танку.

Жителям навколишніх сіл товариш Жуков подяку не оголошував, але свою дозу вони теж схопили. І була різниця: учасники навчань відвоювали своє - і їх відвезли. А жителі тут і залишилися, в районі рукотворного Чорнобиля. На період навчань їх виселяли, після навчань вони повернулися... Не буду втомлювати читачів статистикою онкологічних захворювань у районі Тоцького полігону. Ця статистика не веселить і не радує.

Все це до питання про те, як Жуков любив свій народ, своїх солдатів і офіцерів.

Прикинемо тепер цінність отриманого досвіду. Учасники навчань тисячами викинуті з армії і більше в неї ніколи не повернуться. Навіщо їм потрібен досвід прориву через епіцентр, якщо в армії вони ніколи більше служити не будуть? Ні з ким вони знанням своїм поділитися не можуть, не можуть розповісти те, що бачили. Який же сенс від такого досвіду? Якби Жуков заразив десятки тисяч людей променевою хворобою, білокрів'ям та іншими гидотами, а потім наказав би їх лікувати, то це був би досвід лікарям. Але ніхто цим не займався. Якби людей після вибуху пропустили через медичний, радіаційний і хімічний контроль, то це був би досвід військовим медикам і фахівцям радіаційного та хімічного захисту. Але й цього не було. Якби проводили після вибуху дезактивацію техніки і озброєння, то це був би досвід усяким іншим фахівцям. Але не було дезактивації. Так хто ж і який досвід отримав на тих навчаннях? Дивовижна логіки: навчили десятки тисяч людей діяти в умовах реального застосування ядерної зброї, а вони всі вимерли. Так який же сенс їх вчити?

Негайно після навчання на Тоцькому полігоні нашим східнонімецьким друзям був замовлений фільм. Називався він «Біла кров». Сюжет: прокляті західнонімецькі реваншисти тягнуть руки до ядерної зброї. Вони посилають у США своїх офіцерів на навчання. Але й американці не ликом шиті. Десяток західнонімецьких офіцерів американці використовують як піддослідних кроликів на навчаннях з реальним застосуванням ядерної зброї. І ось ядерний вибух у пустелі. Відділення німецьких офіцерів, одягнених у сріблясті майже космічні скафандри кидається в атаку. У одного порвана маска. Він вдихнув радіоактивної гидоти... І ось він повертається додому, його лікують найкращі світила, а він тане на очах. У заключному кадрі вмираючий повертає обличчя в зал і закликає до чогось доброго, вимовляє фрази типу «Люди, я любив вас! Будьте пильні!» У відповідь глядацькі зали ридали. Наші кулаки стискалися. Наші серця переповнювалися благородною люттю.

Тепер порівняємо фільм ядерних жахів і нашу сувору дійсність. У фільмі «Біла кров» - діють 7-8 людей. У нас - 45000. Або більше. Там - офіцери-добровольці. А в наших ніхто не питав ні дозволу, ні згоди. В кіно - у сріблястих скафандрах. У нас - у паперових накидках. У них лікують. У нас - ні. Злі кіношні американці випробовують дію ядерної зброї на своїх молодших партнерах. Наші реальні - на своїх людях.

8.

Існує два типи описів злочину на Тоцькому полігоні.

Перший тип: ядерний вибух - видатне досягнення нашої військової думки. Тільки ми і тільки під керівництвом видатного стратегічного генія товариша Жукова цей подвиг могли зробити.

Ось зразки такого підходу.

«Настільки масштабне, настільки наближене до не освоєної ще військами бойової дійсності навчання обійшлося без втрат. Жодного загиблого, жодного пораненого або травмованого, жодної розбитої машини. Таким був рівень організації, наскрізь пронизаної особистою участю і впливом Г. К. Жукова.» («Красная Звезда» 25 грудня 1998)

45000 імпотентів, зрозуміло, не враховуються.

Ось ще приклад:

«Серед найбільш значимих заходів того періоду слід відзначити військове навчання у вересні 1954 року в Південно-Уральському військовому окрузі на Тоцькому полігоні. В ході його вперше у практиці оперативної підготовки відпрацьовувалися дії військ в наступі й обороні в умовах застосування ядерної зброї. Задум, план і підготовка цього без аналогів у вітчизняній військовій практиці навчання розроблялися і здійснювалися за безпосередньої участі Маршала Радянського Союзу Г. К. Жукова, призначеного його керівником. Навчання носило дослідно-експериментальний, дослідницький характер. В ході його вивчався вплив атомної бомби середнього калібру на озброєння, військову техніку та особовий склад.» (Генерал-полковник В. Баринькін. «Красная Звезда» 31 травня 1996)

І є інший підхід: це злочин!

Ось як описує ті ж події «Литературная Газета» (15 вересня 1999). Заголовок: ЯДЕРНИЙ УДАР ПО РОСІЇ. І підзаголовок, як продовження заголовка: ЗАВДАЛА РАДЯНСЬКА АРМІЯ 45 РОКІВ ТОМУ.

У статті сказано: «Вибір місця випробування був не помилковим - він був злочинним. Важко було на просторі в одну шосту земної суші знайти більш населений регіон, ніж область між Волгою і Уралом. Як і важко вибрати для зараження більш родючий ґрунт або таку гарну річку, як Самара, довжина якої 600 кілометрів і яка в самому місті Самарі з населенням понад мільйон жителів вливається в найкращу магістральну річку Європи - Волгу, річку, в якій із задоволенням купалися "вожді" країни, які приїхали на навчання. Після вибуху нікому з них не спало на думку в ній освіжитися.

Назвемо поіменно державних діячів, які відіграли вирішальну роль у визначенні місця вибуху: Л. П. Берія, Н. А. Булганін, Л. М. Каганович, В. М. Молотов, Г. М. Маленков (за спогадами генерал-лейтенанта А. А. Осіна)».

Ми бачимо два підходи.

Перший: ядерний вибух на Тоцькому полігоні - велике досягнення. Тоді - Жуков найбільший військовий геній. Це він вибирав наймальовничіші місця Росії, найродючіші ґрунти. Це в його голову прийшла велика думка випробовувати на людях! І не було в нього ні помічників, ні заступників, ні начальників. Все сам зробив! Слава йому! І на Тоцькому полігоні меморіальна дошка прикручена: «Під особистим керівництвом Жукова».

Другий підхід: ядерний вибух на Тоцькому полігоні - мерзенний злочин. Але в цьому випадку ім'я Жукова чомусь не називають. У цьому випадку називають банду мерзотників: Берія, Булганін, Маленков, Каганович, Молотов. Це вони створили злочин. І відразу ж знаходять якогось чесного генерал-лейтенанта А. А. Осіна, який пам'ятає Лаврентія Берію, а Жукова не пригадує. Хоча Жуков офіційно був керівником випробувань. Хоча Берія Лаврентій Павлович мав залізне алібі. Він був заарештований 26 червня 1953 року, більше, ніж за рік до вибуху, і розстріляний 23 грудня 1953 року о 19 годині 50 хвилин - майже за дев'ять місяців до вибуху. Але це наших генералів не хвилює: всі звершення - від Жукова, всі злочини - від Берії!

І лише одного разу учасник подій колишній молодший сержант Михайло Аренсбург розповів про головного організатора злочину. Молодший сержант служив у батальйоні, який входив до бойового складу полігону, тобто він був не в складі військ прибулих на навчання, а у складі персоналу Тоцького полігону. Тому його присутність на навчаннях, на відміну від десятків тисяч інших учасників експерименту, офіційно підтверджена довідкою з Центрального архіву Міністерства оборони Росії. Ось продовження його розповіді: «На полігоні був клуб, де солдатам показували кіно, і я там підробляв кіномеханіком. Виходило так, що я зі свого віконечка бачив багато чого, наприклад, генеральські обіди. Бачив маршала Жукова, він кілька разів до нас приїжджав. Його страшно всі боялися. Коли він під'їжджав на машині, генерали, як курки розбігалися врозтіч - аби тільки на очі йому не потрапляти. Одного разу Георгій Костянтинович прилюдно зірвав погони з одного генерала і прогнав геть.»

До речі, про зривання погонів. Жуков Георгій Костянтинович на це був здатний. З почуттям глибокого задоволення він рвав погони з офіцерів, генералів та адміралів. Садист розпорює жертві живіт і обережно витягає нутрощі так, щоб нещасний бачив весь процес витягування. Садист на цьому своє задоволення ловить. Жуков животи не розпорював, у всякому разі, свідоцтв на цей рахунок у нас поки немає, але особисто поров лампаси і золоті погони. І впивався процесом. Свідчень з цього приводу в мене в надлишку. Не цитую тому, що одноманітним читання виходить, надто вже нудним. Але давайте на випадки зривання погонів і лампасів подивимося з дещо іншої точки. З центрального комітету КПРС.

Надання генеральських і адміральських звань, а також і позбавлення цих звань, до компетенції міністра оборони і його заступників не входить. Генеральські й адміральські звання надавалися постановою Ради міністрів СРСР. І тільки Рада Міністрів мала право генералів і адміралів у військових званнях знижувати або взагалі позбавляти цих звань.

Але це видима частина. Була й невидима. Всіма кадровими питаннями в Радянському Союзі відав центральний комітет КПРС. Кожен командир дивізії, хай він генерал-майор або ще тільки полковник, - це номенклатура ЦК. Піднімемося в посадах і званнях трохи вище - і це вже номенклатура Політбюро. У ЦК і Політбюро приймалися негласні рішення. Це називалося терміном «рішення інстанції відбулося». Після цього Рада міністрів ніби від свого імені приймала те ж саме рішення, яке до цього було вирішене на більш високих рівнях.

Жуков зривав погони і здирав генеральські лампаси. Але не про жорстокість і садизм мова. Мова про дурниці. Жуков не знав і не хотів знати меж своєї влади. Він творив те, чого без згоди ЦК і Політбюро творити не дозволялося. По суті, Жуков явочним порядком привласнював собі владу так званих «директивних інстанцій». І не треба сперечатися про те, готував Жуков захоплення влади чи не готував. Він вже тягнув ковдру влади на себе. Тільки надто вже незграбно і безглуздо.

Дурість Жукова ось у чому: підімни під себе ЦК і Політбюро, тоді твори те, що подобається, хоч розпорюй животи і вимотуй генеральські кишки. А поки не підім'яв, тримайся в рамках встановлених порядків і правил.

Коротше: не кажи «гоп», коли пика крива.

* * *

Комуністичні агітатори в сучасній Росії вселяють молодому поколінню, що не слід соромитися Жукова. Комуністи кажуть: у сім'ї не без виродка, кожна нація народжувала чудовиськ, у Німеччині був виродок Гітлер, у нас — Жуков.

На перший погляд, усе правильно. Гітлерівці проводили злочинні експерименти на людях, і Жуков проводив злочинні експерименти на людях. Здавалося б, це мерзотники одного калібру.

Але звернімо увагу на відмінності. Гітлерівці проводили злочинні експерименти на людях, але не в таких масштабах, як Жуков. Немає відомостей про те, що Гітлер особисто був присутній при проведенні експериментів на людях. А Жуков був присутній. На місці цих експериментів мармурові дошки прикручені. І нас змушують експериментами над людьми пишатися.

І ще: гітлерівці для експериментів використовували людей, яких вважали ворогами.

А Жуков використовував своїх.

21 серпня 2001

Брістоль.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ.

Алешковский Ю. Рука. Повествование палача. Нью-Йорк. Руссика. 1980.

Анненков Ю.П. Дневники моих встреч. Цикл трагедий. М. 1991.

Анфилов В.А . Бессмертный подвиг. Москва. Воениздат. 1971

Баграмян И.Х . Так шли мы к победе. Москва. Воениздат. 1988

Бажанов Б. Воспоминания бывшего секретаря Сталина. Париж. Третья волна. 1980.

Батехин Л. Воздушная мощь родины. М., Воениздат, 1988

Боевой и численный состав Вооруженных сил СССР в период Великой отечественной войны. Статистический сборник № 1. (22 июня 1941 года). М.: Воениздат, 1994.

Бушков А. Россия, которой не было. М.: ОЛМА-ПРЕСС, 1997.

Вестфаль З., Крейпе В., Блюментрит Г . и др. Роковые решения. Пер. с нем. М.: 1958.

Военные парады на Красной площади. М.: Воениздат. 1980.

Восьмой съезд РКП(б). Протоколы. М., 1959.

Гальдер Ф. Военный дневник. Пер. с нем. Москва. Воениздат. 1969-71.

Гот Г. Танковые операции Пер. с немецкого. М.: Воениздат, 1961.

Готовил ли Сталин наступательную войну против Гитлера? Составитель В. А. Невежин. М.: АИРО-ХХ. 1995.

Гудериан Г. Воспоминания солдата. Пер. с нем. Смоленск. Русич. 1998

Жуков Г. К. Воспоминания и размышления. — М.: АПН. 1969.

История Великой отечественной войны Советского Союза. 1941-1945. В 6 томах. — М. Воениздат, 1960-1965.

История второй мировой войны (1939-1945). В 12 т. — М.: Воениздат, 1973-1982.

Карпенко А.В . «Обозрение отечественной бронетанковой техники. 1905-1995 гг. С-Петербург. Невский бастион. 1996.

Краснознаменный балтийский флот в битве за Ленинград. Москва. Наука. 1973.

Кузнецов А. Бабий яр. Нью-Йорк. Посев. 1986.

Лиддел Гарт Б. Х. Стратегия непрямых действий. Пер с анг. Москва. Иностранная литература. 1957.

Лиддел Гарт Б.Х. Вторая мировая война. Москва. Пер с анг. Воениздат. 1976.

Манштейн Э. фон. Утерянные победы. Пер с нем. М.: АСТ, 1999.

Маршалы Советского Союза. Москва. Любимая книга. 1996.

Миддельдорф Э . Тактика в русской компании. Пер. с нем. М.: Воениздат, 1958.

Мюллер-Гиллебранд Б . «Сухопутная армия Германии 1933-1945 гг.» В 3 т. Пер. с нем. М.: Иностранная литература, 1956-1958.

Накануне войны. Материалы совещания высшего руководящего состава РККА 23-31 декабря 1940. Москва. Терра. 1993.

Невежин В.А . Синдром наступательной войны. Советская пропаганда в преддверии «священных боев» 1939-1941. М.: АИРО-ХХ, 1997.

Нюрнбергский процесс над главными немецкими военными преступниками». Сборник материалов с семи томах. Москва. Юриздат. 1960.

Октябрьский пленум ЦК КПСС. Стенографический отчет. Москва. 1957.

Ордена Ленина Московский военный округ. М.: Воениздат, 1985.

Н. В. Петров, К. В. Сорокин . Кто руководил НКВД 1934-1941. Москва. Звенья. 1999

Пикер Г. Застольные разговоры Гитлера. Пер с нем. Смоленск. Русич, 1993.

Проэктор Д.М. Война в Европе, М.: Воениздат, 1963

Рейнгардт К. Поворот под Москвой. Москва. Воениздат. 1980.

Рендулич Л. Управление войсками. Пер. с нем. М.: Воениздат, 1974.

Риббентроп И. фон. Между Лондоном и Москвой. Пер с нем. М.: Мысль. 1996.

Рыбин А.Т . Сталин и Жуков. Москва. Гудок. 1994.

Рокоссовский К.К. Солдатский долг. М. Воениздат. 1968.

Ф. Руге . Война на море 1939-1945 гг. Перевод с нем. М., Воениздат 1957.

Самсонов А.М. «Знать и помнить.» Москва ИПЛ. 1989.

Сандалов Л.М. Боевые действия войск 4-й армии Западного фронта в начальный период Великой Отечественной войны. — М.: Воениздат, 1961.

Сандалов Л.М. Трудные рубежи. М.: Воениздат, 1965.

Сандалов Л. М. Пережитое. М.: Воениздат, 1966.

Сандалов Л.М . На московском направлении. М.: Наука, 1970.

Смирнов Н. Вплоть до высшей меры. Москва. Московский рабочий. 1997.

Сообщения Советского Информбюро. Москва. Изд. Совинформбюро. 1945-47.

Соколов Б. Неизвестный Жуков: портрет без ретуши. Минск. Родиола-Плюс. 2000.

Совершенно секретно! Только для командования. М.: Наука, 1967.

Солоневич И . Россию в концлагере. М.: Москва, 1999.

Солоневич И. Народная монархия. Минск. Лучи Софии. 1997.

СССР-Германия. 1939-1941. Составитель Ю. Фельштинский. Нью-Йорк, 1983.

Стефановский П.М. Триста неизвестных М.: Воениздат, 1968.

Триандафиллов В. К. Размах операций современных армий. Москва-Ленинград. 1926.

Триандафиллов В.К. Характер операций современных армий Госиздат. 1929

Устинов. Во имя победы. М., Воениздат. 1988.

Шапошников Б.М. Мозга армии. В 3 кн. — М.: Госиздат. 1927-1929.

Шпеер А. Воспоминания. Пер с нем. Смоленск. Русич. 1997.

XVII съезд партии. Стенографический отчет. М., Партиздат. 1934.

Эйдус Я.Т. Жидкое топливо в войне. Москва. Академиздат. 1943.

Советская военная энциклопедия. В 8 т. М.: Воениздат 1976‑1980. Газеты: «Вести», «Известия», «Красная звезда», «Российская газета», «Литературная газета», «Московские новости», «Московский комсомолец», «Независимая газета», «Независимость», «Независимое военное обозрение», «Новое русское слово», «Правда», «Русская мысль», «Час».

Журналы: «Бюллетень оппозиции», «Военно-исторический журнал», «Военные архивы России», «Вопросы истории», «22», «Знамя», «Магазин», «Наш современник», «Новая и новейшая история», «Огонек», «Российское возрождение», «Родина».

Beer H. Moskaus As im Kampf der Geheimdienste. Hohe Warte, Munchen, 1983.

Briekhill P . The Dam Busters. London. 1951.

Gregory J., Batchelor . Airborne Warfare 1918-1941. Phoebus. Leeds. 1978.

Hitler A. Mein Kampf. Munchen. Zentralverlag der NSDAP. Eher. 1933.

Dietrich O. 12 Jahre mit Hitler. Munchen. 1955.

Mellenthin F. W. von. Panzer Battles. London. 1955.

Reinhardt K. Die Wende vor Moskau. 1978.

Rosenberg A . Der Zukunftweg einer deutschen Aussenpolitik. — Munchen, 1927.

British and American Tanks of World War II. ARCO. New York, 1969,

Encyclopedia of German tanks of World War Two. London. AAP. 1978.

Content

Богданович Різун Володимир Тінь перемоги (Тінь перемоги-1)

Віктор Суворов Тінь перемоги (Тінь перемоги - 1)

Розділ 1 ЗАРАХУВАТИ ДО СОНМУ СВЯТИХ...

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 2 ЗАГАДКИ ДЕБЮТУ.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 3 НАВІЩО СТАЛІНУ АЛАНДСЬКІ ОСТРОВИ?

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 4 ЖУКОВ І НАФТА.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 5 РЕЦЕПТ ПРОВАЛУ.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 6 НАРАДА В ГРУДНІ.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 7 ЯК ЖУКОВ ГРОМИВ ПАВЛОВА.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 8 ПРО ПЕРШИЙ ШТУРМ КЕНІСБЕРГА.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 9 НА БУДАПЕШТ!

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 10 ВІН НЕ ВСТИГ ВДАТИСЯ.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 11 ДІЯТИ ПО-БОЙОВОМУ!

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Розділ 12 НА РОЖЕН!

1.

2.

3.

4.

5.

Розділ 13 ЯК ЖУКОВ РЯТУВАВ МОСКВУ.

1.

2.

3.

4.

Розділ 14 ЧИМ ЗАВЕРШИВСЯ «РОЗГРОМ НІМЦІВ ПІД МОСКВОЮ»?

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 15 ВПЕРЕД НА СИЧОВКУ!

1.

2.

3.

4.

5.

Розділ 16 І ЗНОВУ НА СИЧОВКУ!

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Розділ 17 ПРО ВИДАТНУ РОЛЬ.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Розділ 18 ПРО ЩО РОЗПОВІЛИ ОРДЕНИ.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 19 ВЖЕ ЯК ВІН ЛЮБИВ ФРОНТОВИКІВ!

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 20 ПРАВА РУКА.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 21 ЧОМУ ЖУКОВ НЕ МІГ НАВЕСТИ ПОРЯДОК У НІМЕЧЧИНІ?

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 22 ПРО ПЛАЧ БІЛЬШОВИКА.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Розділ 23 БЛИЖНЄ КОЛО.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Розділ 24 НЕГАТИВНЕ ЧУДО.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ.