Віктор Суворов

Беру свої слова назад

(Тінь перемоги-2)

www.fictionbook.ru

«Виктор Суворов. Беру свои слова обратно»: Сталкер; Харьков; 2005 - 494 с.

ISBN 966-696-874-6

Віктор Суворов

Беру свої слова назад

(Тінь перемоги-2)

Єдиний? Замість передмови

Підсумок цієї війни видно в будь-якому селі. В селі, тому що там усе оголеніше і вразливіше, ніж у місті, і скільки б горя не принесла нам революція, Громадянська війна і колективізація, остаточно добила село, а отже, Росію переможна Друга світова війна.

Свого часу було багато нарікань, чому не написана нова "Війна і мир". А ось тому й не написана, що писати б довелося про перемогу ціною знищення власного народу.

Алексей Варламов. «Литературная газета», 18-24 червня 2003 року

– 1 -

Легенди про Маршала Радянського Союзу Жукова незчисленні. Серед них і така: у справі керівництва війною був він у Сталіна єдиним заступником.

Світу давно втовкли, що Сталін був дурний і боязкий, що військової справи не розумів, війною або взагалі не керував, або керував по глобусу. А якщо так, то хто ж командував? Ось і виходить, що до Берліна Червону Армію привів не Верховний Головнокомандувач, а його єдиний заступник.

Був, кажуть, під час війни такий випадок. Принесли Жукову на підпис документ, а посаду вказали помилково: перший заступник Верховного Головнокомандувача. Тут великий полководець як гаркне, як ніжкою тупне: Я не перший заступник! Я єдиний!

Всім нам велено цим випадком захоплюватися: мовляв, суворий був Георгій Костянтинович, але ж війна точності вимагає - немає чого Жукова першим заступником обзивати, якщо у Сталіна інших заступників не було.

Якийсь літератор цим випадком захопився і написав книжку про Жукова. Книжку так і назвав: «ЄДИНИЙ». І в тій книжці відповідно до офіційної міфологією Держави Російської Сталіна показав придурком, а Жуков Георгій Костянтинович - самородок, розумниця, рятівник Вітчизни, великий геній, ясне сонечко без цяток. І звучить назва книжки не в тому сенсі, що Жуков у Сталіна був єдиним заступником, а в тому, що він - єдиний рятівник Вітчизни.

І тут же луною озивається якийсь західний творець. Назва заворожує: «Маршал Жуков: людина, яка зламала Гітлера». Це інша книжка. Інший автор. Інша назва. Але зміст той же: ЄДИНИЙ! Вийшов Єгорій Костянтинич у чисте поле, біля куща дерези зустрів Ідолище погане з огидним його воїнством, вихопив меч-кладенець, як махне - лежить вулиця, відмахнеться - провулочок, самому Ідолищу сім голів зніс, весь барліг Третього райху розніс. Достоту: як вискочив, як вистрибнув - розлетілись клаптики по закутках!

Давайте ж радіймо. Давайте проспіваємо хвалу Маршалу Радянського Союзу Жукову - рятівникові Вітчизни, єдиному заступнику Сталіна, а потім запитаємо: чи це так? Давайте уважно подивимося на оточення Сталіна, можливо, крім Жукова знайдемо й інших заступників.

– 2 -

В ході війни Сталін обіймав кілька посад: секретар Центрального Комітету Комуністичної партії, очільник уряду. Голова Державного Комітету Оборони, голова Ставки Верховного Головнокомандування, Верховний Головнокомандувач Збройними Силами, народний комісар оборони. Сталін один, а посад шість. На різних посадах у нього були різні заступники.

Головна посада Сталіна з 4 квітня 1922 року - Генеральний секретар Центрального Комітету ВКП (б). Головний механізм влади - Учраспред, він же - Орграспред, він же - ОРПО, він же - УК секретаріату ЦК.

Після Громадянської війни соратники Леніна, розпихаючи один одного, рвалися до влади. Вони вважали, що трон Леніна дістанеться тому, хто переможе в нескінченному змаганні базікання і словоблуддя. А Сталін тим часом, не вступаючи в дебати, взяв контроль над крамничкою під вивіскою «Учраспред». Ленін першим зрозумів, що це означає. Учраспред - це непримітна з боку контора у складі секретаріату Центрального Комітету партії. Ні, ні, це не той відділ, який керував підготовкою Світової революції. І зовсім не той, який виробляв стратегічну лінію боротьби світового пролетаріату. І навіть не той, який був покликаний пильнувати чистоту марксистсько-ленінського вчення. Учраспред - рутина. Учраспред - сіренькі чиновники, які перекладали з полиці на полицю настільки ж сіренькі папки. Учраспред - облік і розподіл кадрів. Сталінський Учраспред вирішував, якого партійного діяча висунути, а якого засунути, кого підняти, кого опустити, кого викликати з білоруського містечка Блудень і направити до Києва, а кого з просторого кабінету в Пітері кинути на відповідальну роботу в Кобеляки під Полтавою, у Пропойськ або в село Велика Грязнуха Саратовської губернії.

Секретар Центрального Комітету партії - головна посада Сталіна. Навколо цієї посади і контори під назвою «Учраспред» була збудована найпотужніша, небувала в історії людства диктатура Сталіна.

Відчувши міцніючої сталінську міць, Ленін попередив соратників по боротьбі: «Товариш Сталін, зробившись генсеком, зосередив у своїх руках неосяжну владу». Соратники не почули попередження вождя. Не оцінили. А даремно.

Учраспред міняв свої назви, але суть залишалася: кадри вирішують все! Під час війни керівництво країною, армією, промисловістю, транспортом, сільським господарством, таємною поліцією, ідеологією і пропагандою, дипломатією, культурою, розвідкою, наукою, релігією і всім, всім, всім здійснювалося все тим же методом - переміщенням кадрів: цього звільнити, цього призначити, не впорався - зняти і його, призначити третього. В результаті на всіх командних постах досить швидко опинялися ті, хто міг забезпечити успіх за будь-яку ціну. Саме — за будь-яку.

Під час війни, за кілька років до неї та після війни до самої смерті Сталіна фактично другою людиною в партії був Маленков Георгій Максиміліанович. З 1934 року він керував структурою під назвою ВКПО (російська абревіатура ОРПО - Отдел руководящих партийных органов) - Відділ керівних партійних органів ЦК ВКП (б). ВКПО - це все той же Учраспред, але під іншою вивіскою. «Після вісімнадцятого з'їзду закулісна роль Маленкова виходить на відкриту поверхню життя ВКП (б), і в партійному житті він стає правою рукою Сталіна» (Б.И. Николаевский. Тайные страницы истории. М., 1995. С. 200).

Маленков під особистим контролем Сталіна командував державою і війною шляхом розподілу кадрів. Він висував і засував начальників табірних управлінь, командирів бригад, дивізій і корпусів, наркомів та їх заступників, послів і резидентів, начальників районних, обласних, крайових, республіканських відділів та управлінь НКВС, директорів заводів, фабрик, шахт, нафтопромислів та золотих копалень, начальників залізниць, секретарів райкомів, обкомів, крайкомів, начальників відділів та управлінь Генерального штабу, командувачів флотиліями, арміями, флотами, фронтами, начальників їх штабів.

Формально Маленков не був заступником Сталіна по партії. Але якщо підходити чисто формально, то й Сталін не був диктатором. Якщо хто забув: влада в Країні Рад належала робітникам і селянам і формально іменувалася «радянською». Мене давно цікавило питання: це хто ж, коли і з ким у нас радився? Чисто формально влада вінчалася Верховною Радою, в якій засідали знатні ткалі, доярки, сталевари й оленярі. Чисто формально очільником Радянського Союзу був добрий дідусь Калінін. Однак справжня влада належала тим, хто розставляв своїх людей до важелів державного правління.

В ході війни і після неї, до самої смерті Сталіна, до делікатних питань обліку та розподілу кадрів, тобто до питань управління державою, економікою, Збройними Силами, зовнішньою і внутрішньою політикою, Жуков Георгій Костянтинович допущений не був.

– 3 -

Заперечують: ми не про керівництво взагалі говоримо, а про критичні ситуації; де криза, де найважче, в Ленінград, в Сталінград Сталін посилав Жукова, і той залізною рукою наводив порядок... Чи можна проти цього заперечити?

Можна.

Я сам так вважав, поки довіряв мемуарам Жукова. А коли погортав документи, то зрозумів: туди, де криза, де найважче, Сталін посилав іншу людину. І той залізною рукою наводив порядок (у радянському розумінні). Це був Маленков Георгій Максиміліанович, і саме його Сталін послав до Ленінграда, давши йому виключні повноваження. Маленков був не один. У нього була команда, до складу якої увійшли чекісти вищого вибору, «відповідальні товариші» з Управління кадрів, генерали й адмірали вищого рангу, включаючи наркома ВМФ, командувача авіацією РСЧА та командувача артилерією. Коли під керівництвом Маленкова Ленінград був врятований, коли ворог був зупинений, на допомогу Маленкову Сталін послав Жукова.

І в Сталінград Сталін послав не когось, а Маленкова. А Жуков прибув пізніше (і поїхав раніше). І був він у свиті Маленкова тим, кого прийнято називати «та особи його супроводу».

Через два десятиліття Жуков зобразив себе головним. Але «головним» він став після смерті Сталіна, повалення Маленкова, а потім і Хрущова. І Маленкову, і Хрущову після повалення заткнули роти. Заперечити вони не могли. А на Жукова працював весь пропагандистський апарат Радянського Союзу. На боці Жукова були і сам Брежнєв, і голова уряду Косигін, і головний комуністичний ідеолог Суслов, і міністр оборони Гречко, і незліченні полчища «істориків у погонах». Ось на цьому урожайному полі й проріс «рятівник» і Ленінграда, і Москви, і Сталінграда, і всього іншого.

– 4 -

З 1922 року, більше 19 років, посада партійного секретаря була єдиною посадою Сталіна. 4 травня 1941 року він став главою уряду, іменувався Радою народних комісарів (РНК). Під час війни у Сталіна в уряді першими заступниками були Молотов і Вознесенський і просто заступниками: Берія, Булганін, Вишинський, Ворошилов, Землячка, Каганович, Косигін, Маленков, Малишев, Мехліс, Мікоян, Первухін, Сабуров.

30 червня 1941 року Сталін зайняв пост Голови Державного Комітету Оборони (ДКО). Заступником Сталіна по ДКО був Молотов. А з травня 1944 року — Берія.

10 липня 1941 року Сталін прийняв посаду голови Ставки Верховного Командування, яка 8 серпня була перетворена в Ставку Верховного Головнокомандування. На цій посаді у нього заступників не було.

19 липня 1941 року Сталін стає народним комісаром оборони (НКО). На цій посаді в роки війни першими його заступниками були Будьонний і Жуков та заступниками: Абакумов, Булганін, Василевський, Воробйов, Воронов, Голіков, Громадін, Запорожець, Кулик, Мерецков, Мехліс, Новиков, Пересипкін, Тимошенко, Федоренко, Хрульов, Шапошников, Щаденко, Щербаков. І нехай мене пробачать, якщо я когось пропустив.

З 8 серпня 1941 року Сталін - Верховний Головнокомандувач Збройними Силами СРСР. На цій посаді з 26 серпня 1942 року в нього був заступник — Жуков.

Разом в різні періоди війни у Сталіна на різних посадах було мінімум 35 заступників, у тому числі чотири перших заступники: Будьонний, Вознесенський, Жуков, Молотов. Шестеро людей: Берія, Булганін, Жуков, Маленков, Мехліс, Молотов - були «двічі заступниками» Сталіна. Наприклад, Мехліс - заступник Голови РНК, заступник наркома оборони. Молотов - заступник Голови ДКО, перший заступник Голови РНК.

З моменту, коли Сталін прийняв посаду наркома оборони, тобто з 19 липня 1941 року, Жуков був його першим заступником на цій посаді. З 26 серпня 1942 Жуков був заступником Верховного Головнокомандувача. Коротше, Жуков був заступником і одночасно першим заступником Сталіна.

Навколо Жукова завжди роїлися лизоблюди й підлабузники. Обстановку в штабі Жукова яскраво описав артист Борис Січкін, друг і товариш по чарці «маршала перемоги»: «Обслуговувальний персонал складався з осіб чоловічої статі в чині не нижче генерал-майора. Вони були відвертими холуями: чистили маршалу чоботи, накривали на стіл і прибирали зі столу. Словом, були схожі на послужливих собак. Коли вони вислуховували розпорядження маршала, то згиналися до підлоги. Гидко було дивитися на цих людей, які втратили до себе будь-яку повагу... Для маршала ці холуї були кимось на кшталт декоративних собачок... Точніше, вони були по натурі псами» (Б. Сичкин. Я из Одессы, здрасьте... СПб., 1996. С. 79). І ось одного разу під час війни один з цих псів вирішив поза графіком лизнути хазяйську дупу - написав у документі посаду Жукова: перший заступник ... І не потрапив! Жуков страшенно не любив, коли його величали першим заступником наркома оборони. Він любив, щоб його називали заступником Верховного Головнокомандувача. Погодимося: тим, хто чистив маршальські чоботи та підносив папери на підпис, не мудро було заплутатися в цих хитросплетіннях і назвати видатного полководця всіх часів і народів не тим титулом, який йому подобається, а тим титулом, який у нього був, але який йому не подобався. І тоді найбільший впадав у сатанинську лють: я - не перший заступник, я — єдиний!

Враховуючи вищевикладене, погодимося: претензії на єдиного, м'яко кажучи, недостатньо обґрунтовані.

– 5 -

Тепер спробуємо навести порядок в табелі про ранги. Що важливіше: заступник Сталіна по партії або перший заступник по уряду? Що вагоміша: заступник по ДКО, перший заступник з НКО або заступник з РНК?

Відповідь на це питання була дана 30 червня 1941 року. В цей день бв утворений Державний Комітет Оборони (ДКО). Це був «надзвичайний вищий державний орган СРСР, в якому в роки Великої Вітчизняної війни була зосереджена вся повнота влади. Постанови ДКО мали силу законів військового часу» (Радянська військова енциклопедія. Т. 2. С. 622). «ДКО, зосередивши всю повноту влади в країні, керував перебудовою народного господарства відповідно до вимог війни, мобілізацією сил і ресурсів країни, будівництвом збройних сил, удосконалював їх структуру, розставляв керівні кадри, визначав загальний характер використання Збройних Сил у війні, здійснював керівництво боротьбою радянського народу в тилу ворога» (Там же. Т. 7. С. 516). Таким чином, в ході війни основний важіль диктатури - облік і розподіл кадрів - перемістився в ДКО. Хоча в принципі нічого не змінилося: все той же товариш Маленков під мудрим проводом товариша Сталіна запроваджував в життя все той же непорушний сталінський принцип, відповідно до якого кадри вирішували все.

В ході війни всі державні й військові структури та органи Радянського Союзу, починаючи зі Ставки Верховного Головнокомандувача, підкорялися рішенням ДКО.

В момент створення ДКО до його складу увійшли: Сталін - голова, Молотов - заступник, Берія, Ворошилов, Маленков. У лютому 1942 року до складу ДКО додатково були введені Вознесенський, Каганович, Мікоян, у листопаді 1944 року - Булганін. З травня 1944 року Берія - заступник Голови ДКО. Тепер у Сталіна стало два заступники - Молотов і Берія.

Маршал Радянського Союзу Жуков Георгій Костянтинович не був заступником Сталіна по ДКО. У цей надзвичайний державний орган керівництва війною Жуков не був допущений навіть в якості рядового члена.

– 6 -

Нас так вчили з дитинства: війна була справедливою, великою, священною. Підступний ворог напав без оголошення війни, без жодного приводу та без причини. Ми до війни не готувалися, звідси такі поразки, втрати і жертви. Суть війни: радянський народ захищав свою Батьківщину. Радянські люди всі як одна людина згуртувалися навколо рідної Комуністичної партії та її мудрого Центрального Комітету. На розгром ворога Червону Армію і народ вів великий Сталін.

Після смерті й викриття Сталіна з'ясувалося, що на розгром ворога радянський народ вів не Сталін, а вірний ленінець Хрущов.

Після зміщення Хрущова історики раптом виявили, що на розгром ворога радянський народ вів зовсім не Сталін і навіть не Хрущов, а ще більш вірний ленінець товариш Брежнєв. У Сталіна була одна Зірка Героя Радянського Союзу, він її ніколи не носив, а у Брежнєва було аж чотири такі Зірки, і він їх завжди носив. Маршал Радянського Союзу Брежнєв був у чотири рази більшим героєм, ніж Сталін.

Після смерті Брежнєва було зроблене сенсаційне історичне відкриття: на розгром ворога Червону Армію і весь радянський народ вів таки не Брежнєв, не Хрущов і не Сталін, а вірний син радянського народу великий Жуков, він же - Єдиний. Проте якщо згадати попередників Жукова на роль Спасителя, то виходить, що Жуков «єдиним» є тільки на даний момент. На даному історичному етапі.

У цій ролі до Жукова побували інші. Жуков - всього лише замикає в колоні «єдиних».

Розділ 1

Чесність із застереженнями

Можу писати тільки правду.

Чотириразовий Герой Радянського Союзу, Маршал Радянського Союзу Г.K. Жуков.

«Огонек». 1988. № 16. С.11

– 1 -

За життя Жукова вийшло тільки одне видання його мемуарів - один том. «Це була переконлива, чесна книжка, це була велика правда про війну. Такою вона залишиться назавжди» («Красная звезда», 12 січня 1989 р.).

Тут я дозволю собі з улюбленою газетою не погодитися. «Такою» жуковська правда назавжди не залишиться. Вона вже такою не залишилася. І не могла залишитися, бо правда в нашій великій країні найкраща в світі. Найправдивіша. Найпередовіша. Найпрогресивніша. Найстійкіша. Не тому наша правда така живуча, що твердокам’яна, а якраз навпаки. У нас гнучка правда! Еластична. Наша правда виживає в будь-яких умовах, бо до них пристосовується. Вчені товариші в цьому випадку застосували б термін: «мутація». Наша правда життєздатна і незнищенна, бо змінюється разом зі зміною умов проживання. Заявляючи, що жуковська правда незмінна, товариші з «Червоної зірки» лукавлять. Вже їм-же треба знати, що друге видання «Спогадів та роздумів» практично нічого спільного, крім назви, не мало з першим виданням. Скажу більше: друге видання повністю спростовує перше, а третє — друге.

Зараз жуковська велика правда про війну зовсім не та, яка була раніше. А завтра вона буде іншою. Вона змінювалася і продовжує стрімко змінюватися прямо на очах. Особлива роль у цьому процесі належить молодшій доньці великого стратега Марії Георгіївні. Вона зробила все можливе, вірніше - неможливе, щоб книжка великого полководця з кожним днем ставала все більш правдивою. В архівах батька Марія Георгіївна невпинно знаходить щось нове. Друге видання, яке вийшло після смерті Жукова, стало двотомним. І було оголошено: ось вона нарешті - історична правда! Ось тепер у книжку увійшло все те, що клята цензура не пропустила в перше видання!

Йшли роки, часи змінювалися. Виникали нові проблеми, нові вимоги. На кожному історичному етапі ті ж події отримували нову оцінку, нове трактування, нове пояснення. І Марія Георгіївна тут же знаходила вирізаний цензурою шматок або безліч шматків. Їх вписували у книжку, одночасно прудкі співавтори вирізали все те, що моменту більше не відповідало, друкували нове видання, книжка знову ставала співзвучною часу. І знову оголошували на весь світ: ось тепер вже нарешті звучить повна правда!

Виявилося, що Георгій Костянтинович Жуков передбачив усі питання, які будуть задавати нащадки через десятиліття після його смерті, і на всі питання дав відповіді.

Найдивовижніше: він дав різні відповіді. Якщо сьогодні суспільство чекає від Жукова одної певної відповіді, то саме її й отримує. А якщо через деякий час офіційний погляд на те ж питання зміниться, то зміниться і жуковська відповідь.

Як тільки потрібно підтвердити нову точку зору, так тут же Марія Георгіївна знаходить вирізаний цензурою фрагмент. А якщо назавтра накажуть точку зору змінити на протилежну, то фрагмент знову йде в розряд неіснуючих.

– 2 -

Після смерті Жукова його мемуари пройшли шлях від однотомника до двотомника, далі розтовстіли до тритомника, але потім знову скоротилися до двотомника. Книжка сама собою зіщулилася, з неї випало все зайве, непотрібне, неактуальне.

У 1990 році вийшло десяте видання. Воно було особливим. Виявилося, що все, про що Жуков писав до цього, - повна нісенітниця. І тільки в десятому виданні, через чверть століття після смерті великого стратега, нарешті перед читачем відкрилася та велика правда про війну, яку маршалу не дозволили сказати за життя.

Перші дев'ять видань «Спогадів та роздумів» - це велика правда. Але згадувати цю велику правду більше не рекомендують. Поради виходять від досить авторитетних осіб. Наприклад, від колишнього міністра оборони СРСР, останнього Маршала Радянського Союзу Д.Т. Язова. Дмитро Тимофійович вписав своє ім'я в історію тим, що, уподібнившись Гітлеру, через 50 років після нього кинув танкові армади на захоплення Москви. На цьому, як і Гітлер, Маршал Радянського Союзу Язов зламав шию. Але на відміну від Гітлера цей стратег не застрелився. Хоча й варто було б. Тепер полководець Язов радить молодим бездомним офіцерам заводити домашні бібліотеки і наповнювати їх творами Жукова. Але не всякими. «Я порадив би їм насамперед обзавестися мемуарами цього великого полководця. Причому купувати треба не будь-які видання, що попалися під руку в книжкових магазинах, а саме останні видання "Спогадів та роздумів", починаючи з десятого» («Красная звезда», 2 грудня 2003 р.).

Мільйони книжок перших дев'яти видань «Спогадів та роздумів» - це відходи історичного розвитку. Місце їм - на звалищі історії. Вони гарні були для свого часу. Зараз немає чого їх тримати в домашніх бібліотеках бездомних офіцерів. Зараз інші потреби, зараз потрібна інша велика правда про війну.

Маршал Язов не самотній. Ту ж пісню співає маршал бронетанкових військ О. Лосик. Його похвали починаються з ритуальних запевнень у чесності Жукова. Але ці наполегливі повторення породжують сумніви й підозри. Якщо хтось б'є себе в груди, невпинно заявляючи про кришталеву правдивість, то виникає психологічна реакція протилежного характеру. Подивіться на дрібних шулерів в підворіттях, це їх стиль - на чесність напирати. Та й про яку чесність Жукова може йти мова, якщо він описав безліч операцій і ні разу не згадав про втрати? Автори жуковських мемуарів схожі на організаторів реставрації Кремля і Білого дому. Ремонт завершений. Тільки кошторис нікому показувати не хочеться. Навіщо, мовляв, комусь знати деталі, навіщо турбуватися, навіщо пам'ятати, у що все це обійшлося і куди зайве поділося?

Оголосивши книжку Жукова чесною, маршал бронетанкових військ Лосик тут же уточнює, що жуковська чесність не проста, а з застереженнями. «Це чесна книжка. Правда, в дев'яти виданнях з кон'юнктурних міркувань у книжку не увійшли факти... Готуючи десяте видання, доповнене знайденим до того часу першим рукописом автора, видавництво врахувало... Мемуари потягнули на три томи» («Красная звезда», 2 грудня 2000 р.).

Розповідаючи про кон'юнктурні міркування, було б непогано назвати головного кон'юнктурника. А розповідаючи про те, що мемуари колись тягнули на три томи, варто було б пояснити нетямущим, чому в даний момент вони більше ніяк на три томи не тягнуть.

І ще: а де гарантія того, що кон'юнктурні міркування більше не беруться до уваги? Два десятки років у дев'яти перших правдиво-кон'юнктурних виданнях чітко проглядалося прагнення численних авторів і співавторів «найправдивішої книжки про війну» догодити владі, вловити її бажання і завзято їх задовольнити. А хіба в останніх виданнях це прагнення не проглядається? А хіба сьогодні книжка хоч у чомусь не відповідає офіційним ідеологічним настановам?

– 3 -

Сам Георгій Костянтинович добре розумів, що велика, але вчорашня правда нікому не потрібна. Жуков знав, що історію будуть постійно переписувати. Вважав, що так і треба. Сам він був затятим сталінцем. Поки Сталін був здоровий.

В офіційному документі називав себе «слугою великого Сталіна». При Хрущові в моді було бути антисталінцем. Таким Жуков і став. Без нього ніякого XX з'їзду партії та публічних викриттів Сталіна бути просто не могло. При Брежнєві культ Сталіна відродили, наскільки це було можливо. І знову Жуков став вірним сталінцем. Читайте «Спогади та роздуми», видані за Брежнєва. А за часів «перебудови» було наказано Сталіна знову копати ногами. І ставлення (вже мертвого) Жукова до Сталіна в черговий раз змінилося на протилежне. Читайте «Спогади та роздуми», випущені за часів Горбачова. Кожен раз у Жукова ривок на 180 градусів. У прямо протилежний бік.

Сам Жуков казав: «При Сталіні була одна історія, за Хрущова - інша, зараз - третя. Крім того, історіографічна наука не може стояти на місці, вона весь час розвивається, з'являються нові факти, відбувається їх осмислення та переоцінка, - треба вловити дух часу, щоб не відстати. З іншого боку, багато про що ще говорити передчасно» («Огонек». 1988. № 16. С. 11).

Фраза про те, що дух часу треба вловити і цьому духу відповідати, просто чудова. Відповідно до цієї вимоги мемуари мертвого Жукова чарівним чином оновлюються. В будь-який даний момент вони відповідають духу часу. Приклад. За життя Жукова в першому виданні мемуарів було сказано: «Не дивлячись на величезні труднощі та втрати за чотири роки війни, радянська промисловість виробила колосальну кількість озброєння - майже 490 тисяч гармат і мінометів, понад 102 тисячі танків і самохідних гармат, понад 137 тисяч бойових літаків» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 237). При цьому живий Жуков ні на які джерела не посилався. А ось в тринадцятому виданні (М., 2003. С. 252) фраза та ж, але цифри інші: 825 тисяч гармат і мінометів, 103 тисячі танків і самохідних гармат, понад 134 тисяч літаків. І посилання: Радянська військова енциклопедія. М., 1976. Т. 2. С. 66.

Між першим і тринадцятим виданнями розбіжність у тисячу танків і самохідних гармат. З літаками розбіжність ще більша: у першому виданні - 137 тисяч одних тільки бойових літаків, у тринадцятому - 134 тисячі бойових, транспортних, навчальних та інших. Збивають з ніг дані про виробництво артилерії: у першому виданні «майже 490 тисяч гармат і мінометів», в тринадцятому - 825 тисяч. Різниця в 335 тисяч стволів! Третина мільйона. Це 55 833 вогневі батареї, якщо вони шестигарматні. Це 83 750 вогневих батарей, якщо вони чотиригарматні. Якщо на обслуговування кожних з цих пропущених Жуковим в першому виданні гармат і мінометів визначити в середньому по п'ять осіб, то треба було б півтора мільйона артилеристів. Якщо враховувати всіх, хто такою безліччю артилерії керує та її роботу забезпечує: командирів взводів, батарей, дивізіонів, полків, бригад і дивізій, особовий склад артилерійських штабів, батарей управління, підрозділів зв'язку, водіїв артилерійських тягачів тощо, - то цифра сягає далеко за два мільйони. Невже Жуков про це не знав? Невже всім цим керував, не маючи уявлення про те, що знаходиться під його контролем?

Найцікавіше - посилання на джерело. Редактори тому могли б чесно написати, що Жуков у військових питаннях не розбирався, війною не цікавився, про війну нічого не знав, мостив від ліхтаря, а ось зараз відкрилися інші цифри. І редакторам варто було послатися на новітні дослідження. Але ні! Розповідь ведеться від імені Жукова. І цей Жуков в одному виданні каже одне, в іншому - інше, в третьому - третє, в тринадцятому - тринадцяте та цитує книжки, які не читав, які не міг читати. Другий том «Радянської військової енциклопедії», на який в даному випадку посилається Жуков, підписаний до друку 20 липня 1976 року. Через два роки, один місяць і два дні після його смерті. Жодного тому «Радянської військової енциклопедії» за життя Жукова випущено не було. У момент смерті Жукова перший том не був не те що підписаний до друку, але навіть ще й не зданий в набір. А останній том підписаний до друку через шість років після смерті видатного.

Ось як мрець вловлює дух часу. У прагненні відповідати Жуков перебрав. Судіть самі: Георгій Костянтинович відсилає нас до четвертого тому «Історії Другої світової війни 1939-1945». Цікаві, перевірте вихідні дані четвертого тому, порівняйте з датою смерті «маршала перемоги». Гарантую: обрегочетесь.

– 4 -

А ось ще.

З часів Сталіна утвердилась офіційна періодизація війни. Відповідно до неї наприкінці 1941 року під Москвою Червона Армія розвіяла міф про непереможність гітлерівської армії, а в кінці 1942 року під Сталінградом настав крутий поворот у війні. Майже 50 років у школах та інститутах, у книжках і фільмах, у військових училищах та академіях повторювали ці священні формули: під Москвою розвіяний міф, потім, через рік, під Сталінградом - крутий поворот.

Минуло півстоліття, і виявилася проблема. З'ясувалося, що роль Жукова у Сталінградській битві вимірюється негативною величиною. Відкрилося, що він під час Сталінградської битви перебував на іншому фронті і проводив так звану «відволікальну» операцію. Причому проводив бездарно й безуспішно. Для «відволікальної» операції було задіяно майже вдвічі більше сил, ніж для контрнаступу під Сталінградом. А це порушення всіх устоїв стратегії. На головному напрямку, там, де вирішується доля війни, там, де планується переламати її хід на свою користь, там повинні бути головні сили, а на другорядному напрямку - другорядні. Якщо на «відволікальну» операцію виділено більше сил, ніж на основну, то це злочин.

Крім того, в кінці 1942 року німецька армія на ржевському напрямку стояла в обороні. А Жуков там проводив «відволікальну» наступальну операцію. Але для оборони потрібно мало сил, а для наступу - багато. Вийшло, що величезними наступальними масами Червоної Армії Жуков «відволікав» малі сили німецької армії.

І ще: успіх під Сталінградом був для радянського командування несподіваним. Оточили 22 дивізії, але на це ніхто не розраховував. Передбачалось оточити втричі менше. Так от, для того щоб всього лише сприяти оточенню семи німецьких дивізій під Сталінградом, Жуков на іншому напрямку проводив грандіозну «відволікальну» операцію, в якій брали участь 29 (двадцять дев'ять) загальновійськових, ударних, танкових і повітряних армій.

Для «відволікальної» операції Жуков зосередив 1,9 мільйона бійців і командирів, 3300 танків, 1100 літаків. У результаті «відволікальної» операції Жуков втратив 1850 танків, більше тисячі літаків, кілька тисяч гармат і мінометів, спалив мільйони снарядів, уклав у землю більше ста тисяч солдатів і офіцерів, знекровивши кращі гвардійські з'єднання Червоної Армії.

«Відволікальна» операція Жукова в районі Ржева виглядає ще більш дикою на тлі подій попереднього року. Нам кажуть, що нібито в кінці 1941 року Жуков пропонував Сталіну зосередити головні сили на Західному фронті, але дурний Сталін розосередив сили на багатьох напрямках і фронтах, погнався за дюжиною зайців, тому битва під Москвою мала для Червоної Армії кривавий фінал і особливих результатів не принесла. Деякі цим розповідям вірять. Але от пройшов рівно рік, і в кінці 1942 року виникла та ж ситуація: всі сили треба було кинути на один, головний, вирішальний напрям. Таким напрямком міг бути Сталінград. Там можна було здобути грандіозну перемогу. Але Сталінградська операція мала потужний пропагандистський успіх, а з точки зору стратегії завершилася без особливого блиску і сяйва. У полон потрапила лише одна звичайна німецька армія. А була можливість замкнути кільце навколо п'яти армій, дві з яких танкові. Всі п'ять армій можна було без жодних зусиль утримати в кільці. Пастку було легко закрити під Ростовом, там німецьких військ майже не було.

Влітку 1942 року німецькі танкові клини вирвалися далеко вперед, в передгір'я Кавказу, палива на повернення назад у них не було. Варто було перерізати вузький коридор коло Ростова, і тоді весь німецький фронт від Білого до Чорного моря впав би. У січні 1943 року. Справа в тому, що після втрати п'яти армій пробоїна в німецькій обороні була б настільки ж величезною, як і та, що на правому борту «Титаніка». Розв'язка після цього настала б протягом місяців, якщо не тижнів. Рана, нанесена в районі Сталінграда, була важкою, а от удар на Ростов був би смертельним. Але замість цього сили Червоної Армії знову були розпорошені на величезних просторах, на багатьох фронтах. І чомусь на цей раз Жуков не протестував, і чомусь не вимагав від Сталіна зосередити сили на одному вирішальному напрямку: або головні сили під Сталінград і далі на Ростов, або контрнаступ під Сталінградом не проводити, а всі сили - на Західний фронт, в район Ржева.

Сам Жуков операцію в районі Ржева відволікальною не вважав і так її не називав. 7 січня 1964 року він відправив лист письменнику В.Д. Соколову з описом підготовки Ржевсько-Сичевської операції в листопаді 1942 року:

«...Треба терміново підготувати і провести наступальні операції наших військ. У районі Вязьми потрібно зрізати Ржевський виступ противника. Для операції залучити війська Калінінського і Західного фронтів... я поїду до Пуркаєва і Конєва готувати контрнаступ Калінінського фронту з району південніше Білий і Західного фронту з району південніше Сичевка назустріч удару військ Калінінського фронту. Визначивши сили і склад військ, які необхідно залучити для ліквідації Ржевсько-Сичевсько-Білий угруповання противника, не втрачаючи часу, я виїхав у штаб командувача Калінінського фронту...»

(Георгій Жуков. Стенограма жовтневого {1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. М., Міжнародний фонд «Демократія», 2001. С. 511).

В районі Ржева готувалася наступальна операція з таким же задумом, як і під Сталінградом, тільки більшого розмаху. Калінінський і Західний фронти повинні були ударами у збіжних напрямах зрізати Ржевський виступ. Військам двох фронтів належало зламати оборону противника. Їх ударні угруповання повинні були зустрітись у глибокому тилі супротивника й тим самим замкнути кільце оточення навколо основних сил німецької групи армій? Центр?. Жуков писав про наступальну операцію з абсолютно певними цілями. Він визнавав, що був ініціатором цієї операції, сам визначав кількість і склад військ для її проведення, сам її готував і проводив. У момент, коли Жуков писав цей лист, все, що стосувалося втрат Червоної Армії на війні, було покрито непроникним мороком державної та військової таємниці. Тому Жуков, не соромлячись, розповідав про свої задуми і плани. Він тільки не став говорити про результати. Він промовчав про те, що ніякого оточення німецьких військ не вийшло.

Коли після розпаду Радянського Союзу раптом випливли на поверхню цифри втрат при повній відсутності результатів, цю ганебну операцію терміново заднім числом віднесли до розряду відволікальних. Начебто спочатку тільки так і задумувалося: пошуміти, постріляти, німців полякати.

Але не в цьому річ. Справа в іншому: з'ясувалося, що крутий поворот у війні (нехай хоча б і пропагандистський) був досягнутий під Сталінградом, а Жуков на місці крутого повороту був відсутній. І в Москві, звідки йшли вказівки, його теж не було. Раптом відкрилося, що між собою ніяк не пов'язані два поняття: «найбільший стратег усіх часів і народів» і «крутий поворот у найбільшій з воєн».

Як же бути? Як пов'язати злам у війні з особистим внеском стратега в окреслений злам?

Довго ламали розумні голови, але додумалися. У нас уміють.

Рішення знайшли ось яке: ввести нову офіційну періодизацію війни.

Під Сталінградом - крутий поворот, від цього нікуди не втечеш. Цього не зміниш. Тоді ось що: так і будемо вважати, що крутий поворот був під Сталінградом у листопаді 1942 року, а під Москвою за рік до цього був ПОЧАТОК КРУТОГО ПОВОРОТУ!

От і все. Жуков у 1941 році під Москвою був. Ось під його геніальним керівництвом і було досягнуте головне: покладений ПОЧАТОК крутому повороту. А вже хто там через рік під Сталінградом цей крутий поворот завершував, не суть важливо. Головне, хто цей поворот починав. Головне, що вдалося пригвинтити Жукова до крутого повороту.

А найцікавіше зовсім не це.

Найцікавіше, що мертвий Жуков у своїх мемуарах чітко відреагував на зміни, що відбуваються. Двадцять один рік у дев'яти перших виданнях Жуков писав, що під Москвою в грудні 1941 року був розвіяний міф, а в десятому «найправдивішому» виданні мертвий Жуков раптом оголосив, що не міф він розвіював, а поклав початок крутому повороту війни.

– 5 -

Поспішаю повідомити, що до чарівних трансформацій мемуарів видатного полководця всіх часів і народів я теж маю деяке відношення. Я теж, так би мовити, руку приклав.

У комуністичній історіографії було прийнято війну проти Гітлера називати «Великою» і навіть «Вітчизняною». Ці назви комуністи пишуть з великої літери, А назва «Друга світова війна» вони писали з малої літери, Цим вони підкреслювали важливість війни на радянсько-німецькому фронті і повну неважливість тієї ж війни на інших фронтах. Неодноразово, наприклад, у другому розділі «Самогубства» я викрив грамотіїв: ім'я власне, як не крути, треба писати з великої літери. І ще: війна Радянського Союзу проти Німеччини - це частина Другої світової війни. Не може частина бути більше цілого. Якщо частина заслуговує великої літери, то будьте ласкаві й ціле великою літерою величати.

Сперечатися ніхто не став, але потроху термін «Друга світова війна» в офіційній комуністичній пресі почали писати як годиться - з великої літери. Через 25 років після своєї смерті Георгій Костянтинович Жуков теж перебудувався на загальний лад, вловив дух часу і тепер суворо дотримує правила правопису. Скептиків прошу перевірити перші й останні видання «Спогадів і роздумів».

Терміни «Райхстаг», «Вермахт», «Імперська канцелярія» - теж власні імена. Я їх пишу з великої літери. А Жуков - поки з малої. Далі за текстом цієї книжки «Райхстаг» та інші імена власні будуть то з малої літери, то з великої. Причина в тому, що, цитуючи Жукова, я не маю права переробляти його текст на свій лад, за своїм розумінням і на свій розсуд. Але висловлюю тверду впевненість у тому, що своє ставлення до дотримання правил граматики мертвий Жуков змінить.

– 6 -

Ставить у глухий кут заява Жукова про те, що «багато про що казати ще передчасно». Це про що передчасно? Війна завершилася, ворог переможений, про що ж можна говорити? І чому? Жуков помер через 33 роки після німецького вторгнення, так нічого про війну й не розповівши. Все, що написано в його мемуарах, було відоме до нього, було опубліковане іншими авторами. І якщо в останніх виданнях книжки Жукова з'являються нові моменти, то новими вони є тільки для «Спогадів та роздумів». Всі «нові моменти» акуратно переписані з чужих книжок. З тієї ж «Радянської військової енциклопедії». Сам Жуков ніяких таємниць не відкрив.

І як накажете поєднати заяви великого полководця про те, що він здатний говорити тільки правду, з його ж одкровенням в тому ж абзаці про те, що час говорити правду ще не прийшов? І навіщо нарікати на цензуру, якщо сам не готовий говорити без приховування? Неповна правда є неправда, тобто брехня. Приховування історичної правди - злочин проти власного народу. Народ, який не знає своєї історії, приречений на поразки, виродження і вимирання. Серед інших у післявоєнному виродженні російського народу винен Жуков.

У ті славні часи, коли великий полководець нібито працював над «найправдивішою книжкою про війну», тисячі чесних людей писали «у стіл». Чому Жуков так не вчинив? Деякі публікували правду в самвидаві й тамвидаві. Якщо це єдино можливі шляхи правди, чому Жуков ними не скористався? Чому, нарешті, не втік за кордон, у вільну країну, де він міг би розповісти правду про війну? Злякався?

Заперечують: Жуков не один. Про війну брехали багато. Згоден. Але не до такої міри.

Своєю, м'яко кажучи, зайвою балакучістю Жуков наніс непоправної шкоди всім народам колишнього Радянського Союзу. Але, сам того не відаючи, Жуков своєю неприборканою балакучістю шкодив і комуністичній владі. Заявивши, що було на війні щось таке, про що не слід згадувати, Жуков завдав смертельного удару по комуністичному терміну «велика вітчизняна війна». Дійсно, що це за «священна війна», в деталі якої великий стратег вникати не рекомендує?

Якщо, на переконання Жукова, через третину століття не настав той щасливий час, коли можна казати правду про війну, то коли він настане? Коли всі свідки підуть в інший світ? Коли прочистять всі архіви і «за непотрібністю» спалять все зайве, неактуальне, не відповідне до історичного моменту?

– 7 -

У другому виданні «Спогадів та роздумів» була посилена позиція Жукова в питанні про те, що правду про війну казати не можна: «З цілком зрозумілих причин, мною не будуть порушені питання, розкриття яких може завдати шкоди обороні країни» (Спогади та роздуми. М ., 1975. Т.1. с.313).

Опубліковано це через 30 років після завершення війни та більше ніж через третину століття після німецького вторгнення. О великий дбайливець нашої безпеки! Та що ж це за таємниці такі? Списані танки, заросли кропивою висаджені укріплення, обвалились окопи та траншеї, розпущені корпуси, армії та фронти, Гітлера давно немає, і Сталіна теж, наші фронтовики здебільшого вимерли... А великі таємниці залишились. Якщо їх розкрити, буде завдано шкоди обороні Радянського Союзу і боєздатність армії впаде!

Але ось минуло ще 30 років. Подібно до гниючого трупу Радянський Союз остаточно розклався. Головна причина: в країні категорично заборонено казати правду. Дозволялося лише брехати. Все знизу доверху просякнуте брехнею. Обдурюючи народ у всьому, правителі самі переймаються вірою в свої вигадки. Але треба приймати рішення, і вони їх приймають, ґрунтуючись на помилкових уявленнях про оточення. А раз так, то й рішення їх не могли бути правильними.

Непроникним шаром брехні покрита вся радянська історія, передусім історія військова. Після смерті Жукова минуло три десятки років, але офіційні автори так нічого нового й не відкрили. А тим часом йдуть мільйонами все нові й нові тиражі жуковського творіння. І в кожному молотом по наших головах б'є заклик не зачіпати питання, «розкриття яких може завдати шкоди обороні» Радянського Союзу.

Для луб'янських авторів жуковський мемуар - основа і незламний фундамент історії війни. Вони безсоромно посилаються на «Спогади і роздуми», хоча знають, що є теми, і, як стверджував сам Жуков, їх декілька, які взагалі не можна чіпати.

У мене питання до всіх захисників Жукова: поясніть, що мав на увазі найбільший стратег! Назвіть ті заборонені теми, які, на думку Жукова, не можна обговорювати. Так і бути, якщо обговорювати не можна, обговорювати їх не будемо. Але ви їх назвіть. А то ж звідки нам знати, про що можна говорити, а що обговоренню не підлягає?

Про що ж рано казати через десятиліття після війни? Про штрафні батальйони? Жуков на війні штрафників оком не бачив і чутки про такі не чув. У мемуарах він цих рабів війни не згадував і про них не роздумував. Але народ про це знав і без Жукова. У ті роки, коли Жуков нібито писав мемуари, Володимир Висоцький на всю країну сказав про штрафні батальйони, не чекаючи, коли дозволять говорити правду.

Можливо, не прийшов час говорити про те, що населення західних областей гітлерівців хлібом-сіллю зустрічало? Жуков про це не згадав. Але ми ж знали про це з розповідей свідків, з великої книжки Анатолія Кузнєцова «Бабин Яр». Кузнєцов не чекав тих прекрасних часів, коли можна буде торкатися будь-яких тем і питань. Він просто писав правду.

Про що ще не прийшов час говорити? Про втрати? Жуков ніде жодним словом не згадував про втрати Червоної Армії. Але й без Жукова народ знав, що втрати були неймовірними. І без Жукова чесними дослідниками була обчислена цифра втрат. І вона далеко перевершує 7 мільйонів, оголошених при Сталіні, 20 - за Хрущова і 27 - за Горбачова. (При Горбачові до сталінської цифрі додали хрущовську й отримали нову, найправдивішу.)

Важко зрозуміти позицію видавців мемуарів Жукова. Елементарна чесність вимагає виготовити штамп «Багато про що говорити ще передчасно. Жуков» і друкувати жирними червоними літерами поперек кожної сторінки його мемуарів.

Заява Жукова про те, що час казати правду ще не настав, є головним свідченням проти його книжки «Спогади і роздуми». Після такої заяви чесна людина просто не стала б писати ні єдиного слова або написала б усе, що думає, все, що вважає правдою, запечатала б у трилітрові скляні банки і закопала б у саді. А ще треба було написати лист нащадкам: правду про війну в XX столітті говорити не дозволяють, але я її для вас зберіг, ось вона, читайте! Але Жуков, оголосивши, що правду казати не настав час, поставив свій підпис під твором у 700 друкованих сторінок.

Подумаймо: якщо в цьому творі правда про війну не міститься, тоді чим же він наповнений? Якщо правда відпадає, то що залишається?

Заява Жукова - головне свідчення на користь «Криголама». Критиків прошу мене не турбувати і мені не докучати до того моменту, поки не буде опублікований список заборонених тем, які, на думку Жукова, не прийшов час обговорювати.

Розділ 2

Про справжні погляди великого полководця

Тоталітарна держава управляє думками, але не закріплює їх. Вона встановлює неспростовні догми і змінює їх день у день. Ось приклад відвертий і грубий: будь-який німець до вересня 1939 року повинен був ставитися до російського більшовизму з жахом і огидою - з вересня 1939-го він повинен виявляти симпатію до нього й захоплення. Якщо Росія й Німеччина вступлять у війну один з одним - що легко може статися в найближчі роки, - ми будемо присутні при настільки ж раптовому повороті на 180 градусів. Чи є сенс підкреслювати, які результати цього для літератури?

Джорж Орвел. Література і тоталітаризм. Текст передачі Бі-бі-сі 19 червня 1941 року

– 1 -

Полковник А. Кочуков, один з найзавзятіших захисників Жукова, відверто розповів про те, як створювалися військово-історичні шедеври:

«Дві обставини привели мене колись у будинок генерала армії Івана Володимировича Тюленева. «Горіла» ювілейна стаття, присвячена 80-річчю Маршала Радянського Союзу С.К. Тимошенко. Тези її були «зорієнтовані» на маршала Москаленка, але він відмовився поставити під матеріалом свій підпис... З ювілейною статтею особливих труднощів не виникало. Іван Володимирович Тюленєв прочитав і підписав її, хоча й зауважив:

- Мало й сухо ми пишемо про маршала Тимошенка»

(«Красная звезда», 20 лютого 2002 р.).

Ось так все у нас просто. Розгортаємо газету й читаємо мудру статтю генерала армії Івана Володимировича Тюленева. А при іншому розкладі могли б читати ту ж статтю і похвалити мудрість Маршала Радянського Союзу Кирила Семеновича Москаленка. Статтю підготували для Москаленка. Вона йому не сподобалася. Нічого страшного. Підписав Тюленєв.

Кочуков розповідає, що маршалу Москаленку підготували лише тези, а потім проговорюється: Тюленеву він віз не тези, а готову статтю. Полководцю залишалося тільки прочитати і підписатися. Він це і зробив. Ще й пожурив: ох, письменники, слово казенне, а треба душу вкладати!

Хто ж був справжнім автором, ми ніколи не дізнаємося. Можливо, сам Кочуков. А, може, Кочуков тільки возив статтю на підпис, а писали її хлопці рангом нижчі.

Те ж саме дізнаємося і про мемуари Жукова. Розповідає В. Комолов, керівник авторського колективу мемуарів Жукова: «Мені, наприклад, довелося вивчити близько 250 книжок і брошур з військової історії, зробити масу виписок ...» («Красная звезда», 12 січня 1989 р.). Офіційно автори мемуарів Жукова іменувалися редакторами. Сам Комолов - головним редактором. Але редактору нема чого вивчати 250 книжок з військової історії і робити масу виписок. Цим автор повинен займатися.

І ще: мемуари - це спогади. Що згадав, то й пиши. А якщо зібрав відомості з сотень чужих книжок і вписав у свою, то це - все, що завгодно, але тільки не мемуари.

– 2 -

Чарівне самовдосконалення жуковських текстів особисто мене приводить у захват і трепет. Приклад з початкового періоду війни.

У червні 1941 року в районі Мінська був оточений і розгромлений Західний фронт. Загинули всі чотири армії цього фронту. На початку липня за рахунок стратегічних резервів Сталін створив новий Західний фронт, але й він тут же потрапив в оточення. Знову - чотири армії. Тільки тепер в районі Смоленська. А це - головний стратегічний напрямок війни.

Винним за перше оточення був оголошений командувач Західним фронтом генерал армії Павлов. Його розстріляли. Разом з ним розстріляли не тільки генералів з вищого керівництва Західного фронту, а й взагалі всіх, хто був поряд: від начальника штабу фронту до начальників санітарного складу, ветеринарної лабораторії і Військторгу.

А кого розстрілювати за друге оточення Західного фронту? Нового командувача і його штаб звинуватити в тих же помилках? Другий раз такий номер не пройде. І перший, і другий раз вказівки Західному фронту йшли з Генерального штабу, від його геніального начальника - генерала армії Жукова.

Сталін зняв Жукова з посади начальника Генерального штабу. За цим повинна була піти єдино можлива в таких випадках кара. За «геніальне» планування, за загибель восьми армій Жукова слід карати за вищою мірою. Цілком заслужив.

У 1953 році заарештований Маршал Радянського Союзу Л.П. Берія направив кремлівським вождям кілька послань. Серед іншого там згаданий досить цікавий момент: в липні 1941 року Берія врятував Жукова від сталінської розправи. А через 12 років Берія сам чекав розстрілу. Втрачати йому було нічого й брехати не треба. Навпаки, явна брехня могла лише погіршити його становище - сказали б: так ти ще й брешеш!

Так ось, у 1953 році заарештований Берія нагадав Жукову: я ж тобі життя врятував у 41-му році!

Але чого варта послуга, яка вже надана? Жуков, ясна річ, рятівника свого не згадав і для його порятунку нічого не зробив.

– 3 -

11 грудня 1941 року, виступаючи в Райхстазі, Гітлер повідомив цифри: за п'ять місяців війни, з 22 червня по 1 грудня, захоплено і знищено 17 332 радянські бойові літаки, 21391 танк, 32541 гармата, взято в полон 3806865 радянських солдатів і офіцерів. Це не рахуючи вбитих, поранених і тих, що порозбігалися по лісах.

50 років наші маршали й генерали оголошували ці цифри вигадками Гебельса і маренням біснуватого фюрера.

Але поступово картина прояснялася. З роками й десятиліттями офіційно визнані цифри втрат Червоної Армії за 1941 рік росли і росли, поки практично не збіглися з тими, які оголосив Гітлер. В даний час встановлено та Генеральним штабом ЗС РФ офіційно визнано, що за перші п'ять місяців війни Червона Армія втратила полоненими близько чотирьох мільйонів бійців і командирів, 20500 танків, 17 900 бойових літаків, 20 000 гармат. Одним словом, була повністю винищена, розгромлена і захоплена в полон вся кадрова Червона Армія. Крім цього, противником було захоплено 85% потужностей радянської військової промисловості. У Сталіна залишалися лише резервісти і 15% військових заводів.

Це був найстрашніший і найграндіозніший розгром в історії людства. Ганьба посилюється тим, що все це сталося на своїй землі, де, як відомо, і стіни допомагають. Сором стає нестерпним, якщо згадати, що у противника було в сім разів менше літаків і в шість з половиною разів менше танків, набагато гіршої якості, що в бойових частинах наступальних німецьких військ було від півтора до двох мільйонів солдатів.

Бойові дії Червоної Армії планував Генеральний штаб. На чолі Генерального штабу стояв генерал армії Жуков. Своєї провини за цю небувалу та неймовірну поразку Жуков не визнав. Навпаки, він оголосив себе найбільшим полководцем ХХ століття. У Жукова винні всі: від рядових солдатів до Верховного Головнокомандувача, від робітників на військових заводах до конструкторів зброї та членів уряду. Тільки ні в чому не винен начальник Генерального штабу.

Жуков подав справу так, що влітку 1941 року його не було за що розстрілювати. Його навіть знімати з посади начальника Генерального штабу не було за що. У нього все було прекрасно. За розповідями Жукова виходить, що Сталін його і не знімав з посади начальника Генштабу. Просто... Жуков сам попросив його зняти...

У листі письменникові В.Д. Соколову від 2 березня 1964 Жуков описав цей момент (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС і інші документи. С. 516). Причина, по якій Жукову довелося покинути пост начальника Генерального штабу, виявляється, не в тому, що весь стратегічний фронт звалився від моря до моря. І не в тому, що потрапив в оточення і загинув Західний фронт, і тут же при геніальному плануванні Жукова при повторенні тих самих помилок і прорахунків новий Західний фронт знову потрапив в оточення і гине, відкриваючи Гітлеру шлях на Москву. Причина відходу з поста, якщо вірити Жукову, в іншому. Сталін нібито дозволив собі говорити з великим Жуковом в недозволеному тоні. А принциповий Жуков такого не стерпів. Тут він Сталіну і заявив: «...Мені тут робити нічого. Я прошу звільнити мене від обов'язків начальника Генерального штабу!»

Сталін (якщо ці балади приймати всерйоз) знімати Жукова якраз і не збирався. А Сталін Жукову: «Та ви не гарячіться...» І тільки після цього Сталін погодився: ну гаразд, так вже й бути, знімаю тебе з посади...

Начебто для відсторонення Жукова не було причин! Начебто Жуков за розгром 22 червня не заслужив ста розстрілів! Ніби за нове оточення під Смоленськом він не заробив ганебної страти!

– 4 -

Минуло п'ять років, і в першому виданні мемуарів ця ж сцена була покращена. Вона описана інакше. Крім того, додано, що Сталін на великого стратега зла не мав. Звільнивши Жукова від обов'язків начальника Генерального штабу, Сталін тут же сів пити чай і Жукова поруч посадив... Але Жукову було не до сталінського чаю.

У другому виданні фрагмент зазнав нові зміни. Наприклад, Сталін, знімаючи Жукова, каже йому такі приємні слова: «У вас великий досвід командування військами в бойовій обстановці» (Спогади і роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 358). Живий Жуков про такі компліменти нічого не розповідав. А мертвий Жуков схаменувся і додав до мемуару сталінську похвалу.

Ця сцена (як і всі інші) зазнавала подальшої трансформації. У десятому «найправдивішому» виданні роздратований Сталін, знімаючи Жукова, кидає йому образу... Яка звучить найбільшою похвалою: «Ми без Леніна обійшлися, а без вас тим більше обійдемося». Іншими словами, для Сталіна Ленін і Жуков - фігури одного калібру. Цікаво, що Сталін не від свого імені говорив, а нібито від імені всіх: ми обійшлися... Можна розуміти: ми - керівники. А можна і так зрозуміти: ми - народ, ми - країна абияк без Леніна вижили.

Якщо брати до уваги, що Сталін через рік зробив Жукова своїм заступником, то ця фраза набуває нового змісту: без Леніна Радянський Союз вистояв, а ось без Жукова — ніяк.

– 5 -

Донька Жукова Марія Георгіївна любить розповідати страшні історії про те, що великому стратегу нібито не дозволяли писати правду: «Від Суслова, інших працівників ЦК надходили до видавництва АПН накази “різати" по живому і викидати з мемуарів най-най...» («Красная звезда», 29 червня 2002 р.).

На запитання «Красная звезда», чому після закінчення МДІМВ (МГИМО) вона не пішла в дипломатію, Марія Георгіївна відповіла: «Я усвідомила, що головне завдання мого життя - робота над татовими архівами і книжкою, яку він доручив мені написати. Незадовго до смерті, мабуть, розуміючи, що кон'юнктурні писаки перебрешуть все його життя, тато завів зі мною розмову про те, щоб я, коли виросту, вивчила всі його архіви, щоденники, листи і написала правдиву книжку» (там же).

«Правдиву» книжку Марія Георгіївна написала. Вступна стаття - «Душа його християнська». Виявляється, що учасник трьох державних переворотів, душогуб, що перестріляв запаморочливе число людей без суду і слідства, військовий злочинець, який підписав наказ розстрілювати сім'ї червоноармійців і командирів, які потрапили в полон, злодій, мародер і багатоженець, член Президії ЦК КПРС, найкривавіший полководець в історії людства до всього цього був ще й глибоко віруючою людиною.

За часів «перебудови» ще не ввійшло в моду хресним знаменням себе осіняти, бо при Горбачові Жукова описували справжнім комуністом і вірним ленінцем. А з 1991 року пішла мода хреститися перед храмом. І тут же, слідуючи за останньою модою, «маршал перемоги» постав перед здивованою публікою з сяючим німбом над просвітленим чолом. Про християнські чесноти великого стратега поговоримо окремо, зараз зазначу тільки - навіть («Красная звезда» 2 грудня 2003 р.) обурилася: «Марія Георгіївна зайво наділяє свого батька Георгія Костянтиновича побожністю».

Упевнений, коли піде на Русі мода на мусульманство, Марія Георгіївна відшукає докази: її великий батько всю війну Коран за пазухою носив. А ад'ютанти возили за ним по всіх фронтах молитовний килимок. І в Мекку все рвався, сердешний, босоніж сходити, та не зумів...

Прокляті кон'юнктурники з ЦК перешкодили.

– 6 -

Головний подвиг Марії Георгіївни - не книжка про батька, а робота з його архівами. Це була довга, кропітка праця. Як нагорода за завзятість - фарт. «Наприкінці 80-х років, коли Георгія Костянтиновича вже не було серед живих, його молодша донька Марія, на щастя, розшукала найперший варіант рукопису мемуарів свого батька. Виявилося, що в цілому в друк не пропустили 300 сторінок машинописного тексту!» (Аргументи і факти. 1995. No 18-19).

Досить цікаво, що та ж сама фраза, слово в слово, повторена іншим автором у «Красная звезда» (1 грудня 1999 р.), тільки без знака оклику.

Але не це головне. Важливо звернути увагу на цифру 300.

«Головною заслугою Марії Георгіївни є те, що вона зуміла розшукати первісний рукопис мемуарів Жукова. Мемуари збільшилися більш ніж на 4 друкованих аркуші, тобто понад 100 машинописних сторінок... Справжні погляди великого російського полководця збережені для нащадків»(«Красная звезда», 29 червня 2002 р.). А тут важливо звернути увагу на цифру 100.

Так все складно виходить! В кінці 80-х років над Радянським Союзом гуркотіли так звані «гласність» і «перебудова». Ось саме в цей момент Марія Георгіївна і знайшла «первісний рукопис». А раніше рукопис ніяк не знаходився. Спочатку вона знайшла 300 сторінок машинописного тексту, і був зроблений тритомник. Потім дещо виявилося неактуальним. Тритомник знову порізали, перетворивши на двотомник. Під кінець «перебудови» було заявлено: знайдено 300 сторінок. Через десяток років виявилося, що було знайдено не 300 сторінок, а тільки 100.

200 знайдених сторінок загубилися, їх знову неможливо знайти. Публіку попросили не турбуватися, про знайдені сторінках забути. Виявилося, що знайшли те, що знаходити не слід було. Навіть не так: тоді їх слід було знайти, а зараз їх слід втратити.

Але навіть не ці знахідки і пропажі дивують. Хвилює інше питання: як сталося, що «первісний рукопис» треба було розшукувати? Якщо Жуков бачив, що ідеологи шматують його творіння, якщо був зацікавлений у збереженні історичної правди, то просто повинен був сказати донці: ось він, первісний, під ліжком лежить, настануть кращі часи — публікуй.

Але Жуков чомусь «первісний рукопис» заховав так, що «справжні погляди великого російського полководця» могли до нащадків і не дійти. Не будь у нього такої кмітливої доньки, ми б так і задовольнялися текстами, які спохабили кляті кон'юнктурники з Центрального Комітету.

– 7 -

Старання Марії Георгіївни з відновлення «первинного рукопису» - справжній науковий подвиг. Чверть століття безперервної правки! То одне знайде, то прямо протилежне. А то раптом втратить. Але всі знахідки і втрати - саме те, що вимагає даний момент. Однак нам не слід забувати слова самого Жукова, які він написав на рукопису першого видання: «Цей примірник мого рукопису є остаточним. З усіма доповненнями та змінами - в друк! 30/VI-68. Санаторій "Барвиха". Г.К. Жуков». Цей текст неодноразово виставлявся в Лондоні, Парижі, Франкфурті в момент першої публікації мемуарів Жукова німецькою, англійською, французькою та іншими мовами. До появи «найправдивішого» десятого видання цей текст був опублікований в «Красная звезда» (12 грудня 1989 р.).

Цей напис Жукова, на мій погляд, абсолютно чітко вказує на те, що при його житті ніякого «первісного рукопису» не існувало, що сам Жуков був повністю згоден з текстом першого видання. Комолов, керівник авторського колективу мемуарів Жукова, категорично заявляє, що не було ніякого «первісного рукопису»: «За багато років роботи над "Спогадами та роздумами" ми з автором переробили практично весь наявний у нього матеріал. Ні про які інші мемуари мова не заходила» («Красная звезда», 12 грудня 1989 р.).

Після виходу дванадцятого видання мемуарів Жукова я зателефонував до видавництва. Питаю, чи розуміють видавці, що донька видатного стратега Марія Георгіївна халтуру жене? Спочатку вона триста сторінок знайшла, потім двісті знову втратила. На ста вцілілих сторінках найбільший полководець всіх часів і народів 14 разів цитує книжки, які вийшли після його смерті. Ви розумієте, питаю, що це означає?

На це обурена відповідь головного редактора: так він же святий!

Незважаючи на моє попередження, видавництво ОЛМА-ПРЕСС видало наступне, тринадцяте, видання. Мабуть, будуть і інші видання та тиражі.

Але все, починаючи з «найправдивішого» десятого видання, - безсоромна халтура.

А перші дев'ять видань, якщо слідувати логіці маршала бронетанкових військ Лосика, треба називати кон'юнктурними.

Керівників видавництва ОЛМА-ПРЕСС я переконати не зумів. Вони продовжують підсовувати покупцям гнилий товар. І тоді я подзвонив в «Красная звезда»:

– Ви там, бува, Жукова не читали?

– Читали, - бадьоро відповідають.

– Останні найправдивіші видання, починаючи з десятого?

– Як же, як же.

– І нічого не помітили?

– А що?

Розповідаю, в чому справа.

На тому кінці дроту не повірили, але обіцяли перевірити.

Моє повідомлення явно перевірили, і через пару тижнів після телефонної розмови, 26 жовтня 2002 року, в «Красная звезда» дрібними буквами був опублікований наступний текст: «Посмертні видання спогадів Г.К. Жукова за часів перебудови нібито відновлюють початковий текст рукопису. Однак достовірність внесених доповнень та виправлень, на жаль, не може бути підтверджена самим полководцем».

Адже це катаклізм!

Стільки десятиліть безперервних вихвалянь і раптом - перший сумнів. І цього поки достатньо. Мала тріщинка в крижаному моноліті. Нехай поки перша. Будуть і інші. Буде час льодоходу.

А Марії Георгіївні, доньці видатного стратега, побажаємо нових успіхів у пошуках ще не знайдених варіантів «первісного рукопису». «Справжні погляди» великого полководця повинні бути збережені для нащадків. Як учив видатний стратег, треба вловити дух часу, щоб не відстати. Ловіть, Марія Георгіївна, дух часу.

Тільки, публікуючи знову відкриті перли, намагайтеся триматися в рамках пристойності та правдоподібності.

Розділ 3

Про безмозку армію

Про «фаустпатрони» будете розповідати після війни онукам, а зараз без усяких міркувань наступати вперед!

Наказ Маршала Радянського Союзу Жукова генерал-полковнику В.І. Кузнецову в ході штурму Берліна

Тов. Кириченко! Ви погано виконуєте не тільки мої накази, а й накази тов. Жукова. Накажіть командирам бригад очолити на головних танках свої бригади й повести їх в атаку на Берлін, інакше ні честі, ні слави свого корпусу Ви не завоюєте. Про «Панцерфауст» будете потім розповідати дітям. Генерал-полковник Кузнєцов. 21 квітня 1945 р.

Наказ командувача 3-ї ударної армії командиру 9 танкового корпусу

– 1 -

До початку 70-х років ХХ століття комуністична влада зігнила остаточно.

Було використано безліч способів підняти авторитет Комуністичної партії та її ленінського Центрального Комітету в очах народу. На парканах величезними літерами писали: СЛАВА КПРС! Було вирішено переписати конституцію і вписати в неї особливу статтю про те, що партія - наш рульовий. Композитори складали пісні про рідну партію, поети - вірші, високочолі професори переписували підручники: всі наші великі перемоги - результат плідної діяльності колективного розуму партії!

І тут хтось згадав про Жукова.

Думка проста й геніальна: нехай найбільший полководець усіх часів і народів висловиться! Нехай повідомить народу, хто привів країну до перемоги над Гітлером! Нехай розповість про роль Центрального Комітету Комуністичної партії в керівництві війною й армією!

Дещо ускладнювала ситуацію одна обставина: поки зрозуміли, поки спохопилися, Жуков уже помер.

– 2 -

Але немає таких фортець, які не взяли б більшовики.

Не біда, що Жуков помер. Не біда, що його мемуари вийшли за життя і розійшлися по країні. Не біда, що вже перекладені всіма можливими мовами та видані у багатьох країнах. Мемуари вирішили підновити відповідно до вимог моменту. Було висловлено припущення, що Жуков розумів роль Центрального Комітету. Раз так, то, ясна річ, свої погляди про це десь виклав письмово. Не міг не викласти! Просто пройдисвіти-цензори вирізали з рукопису його геніальні міркування. А що, якщо гарненько покопатися в архівах Жукова? Що, якщо відновити первісний текст і віддрукувати друге видання?

Так і вчинили. Звернулися до доньки видатного полководця Марії Георгіївни: чи немає чого про роль Центрального Комітету?

Марія Георгіївна по коморах помела, по засіках пошкрябала і (о диво!) тут же знайшла саме те, що вимагали. З цього, власне, й почався нескінченний процес чарівного самовдосконалення «Спогадів та роздумів». Мемуари Жукова були борзо переписані на новий лад, і було оголошено, що перше видання - неправильне. А ось тепер-то справедливість восторжествувала, знайдено все, що було вирізано цензурою, і врізано в текст. Так народилося друге видання.

Давайте ж звернемося до «справжніх поглядів великого російського полководця», які донька стратега зуміла розшукати і зберегти для нащадків. Давайте ж оцінимо ступінь підлості головного ідеолога Радянського Союзу Михайла Андрійовича Суслова та інших кон'юнктурних писак з ЦК, які «різали по живому», «викидали з мемуарів най-най...».

У першому виданні книжки Жукова були такі рядки: «Наприкінці 20-х років вийшла у світ серйозна праця Б.М. Шапошникова "Мозок армії", в якій було проаналізовано великий історичний матеріал, всебічно змальована роль Генерального штабу, розроблені деякі важливі положення щодо військової стратегії »(Спогади та роздуми. М., 1969. С. 100).

Що можна заперечити? Нічого не заперечиш. У кінці 60-х фраза звучала бездоганно. У першому виданні живий Жуков повністю погоджувався з Шапошниковом і йому не заперечував. А мертвий Жуков пішов іншим шляхом. Він знайшов за потрібне спростувати і Шапошникова, і самого себе. У другому виданні мемуарів Жукова фраза про книжку Шапошникова отримала такий розвиток: «Справа минулого, але тоді, як і зараз, вважаю, що назва книжки "Мозок армії"стосовно до Червоної Армії невірна. "Мозком" Червоної Армії з перших днів її існування є ЦК ВКП (б)» (Спогади та роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 110).

Ця заява Жукова - образа Генеральному штабу і всій Червоній Армії. Виходить, у нашій армії власних мізків немає. Безмозка.

Ця заява повторена у всіх інших виданнях. Ось це і є те «най-най», що в першому виданні за наказом лиходія Суслова нещадно «різали по живому» кон'юнктурники з Центрального Комітету. Це і є ті самі «справжні погляди великого російського полководця», які зберегла для прийдешніх поколінь кмітлива донька Марія Георгіївна.

Що ж виходить? Виходить, що головний ідеолог Центрального Комітету Комуністичної партії М.А. Суслов і його підручні кон'юнктурні писаки з того ж Центрального Комітету в 1969 році ролі Центрального Комітету не розуміли. Мало того, вони її заперечували, вони люто «різали по живому». А ось Жуков усе розумів! І писав у своїх рукописах! Але за наказом зухвалого злодія Суслова ця прониклива правда, ці прості, але мудрі слова, це «най-най» були з мемуарів Жукова безжально вирвані. А через шість років, у 1975 році, той же самий Суслов перебудувався-перекувався, роль Центрального Комітету засвоїв-усвідомив і дозволив хоробрій доньці Жукова правду-матку в книжку вписати, привести текст книжки у відповідність з «первісним рукописом» і «справжніми поглядами» .

А невтомна донька Марія Георгіївна продовжувала пошук. І ось знайшла більш звучну, вражаючу й переконливу фразу про роль Центрального Комітету. Виявляється, Жуков, для того щоб донести велику правду про війну, узяв собі в союзники не менш видатного полководця, теж Маршала Радянського Союзу і теж чотири рази Героя Радянського Союзу, Генерального секретаря ЦК КПРС Брежнєва Леоніда Ілліча. Мовляв, не я один так думаю. Ось і товариш Брежнєв тої ж думки. Знову розшукана фраза Жукова звучала так: «Центральний Комітет, - зазначав Л.І. Брежнєв, - був тим штабом, звідки здійснювалося вище політичне і стратегічне керівництво військовими діями» (ВІЖ. 1978. No 4. С. 24).

При живому Жукові цю фразу явно цензура не пропустила. Але потім велика жуковська правда про війну все ж перемогла, все ж пробила собі дорогу до мас ...

Але от біда: через чотири роки Брежнєв раптом вийшов з моди. І хоробра донька видатного генія тут же загубила ці гарні слова, які зовсім недавно були такими правильними, такими вірними й актуальними.

Що поробиш? Вони ще вчора були співзвучними часу.

А зараз потрібно інше. Кон'юнктура інша. Більш правдива правда про війну потрібна.

– 3 -

Існує достатньо свідчень, що з серпня 1939 року генерали і офіцери Генерального штабу Червоної Армії працювали по 15-16 годин на добу без вихідних і свят, часто залишаючись на ніч у своїх кабінетах. У кого великий кабінет, той міг мати навіть диван. Офіцерам рангом нижчим рекомендувалися три варіанти відпочинку:

а) сидячи на стільці особою в стіл;

б) на столі;

в) під столом.

Ближче до війни робота всього складу Генерального штабу стала практично безперервною, цілодобовою.

Генерал-полковник Л.М. Сандалов згадує: «Іван Васильович Смородинов був призначений на цю посаду з посади заступника начальника Генерального штабу. Працював він, як мені розповідали, не менше двадцяти годин на добу» (Л.М. Сандалов. На московському напрямку. М., 1970. С. 42).

Про це каже і сам Жуков: «Керівний склад Наркомату і Генштабу, особливо маршал С.К. Тимошенко, в той час працювали по 18-19 годин на добу» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 241).

Іншими словами, ще до німецького нападу Генеральний штаб РСЧА працював у режимі військового часу. Вище цього неможливо. В ході війни робочий ритм залишався таким же. Цікаво, що й після війни до самої смерті Сталіна робота Генерального штабу була настільки ж напруженою. А пленуми Центрального Комітету Комуністичної партії збиралися від випадку до випадку. За статутом - раз в три місяці. Але буйно цвіли, так би мовити, нестатутні відносини. Пленуми збирали і через чотири місяці, і через шість. А то й раз на рік. «На Восьмому з'їзді було встановлено, що протягом всього 1918 року, з моменту переселення уряду до Москви і до з'їзду Рад у грудні, не було жодного зібрання ЦК партії, і всі рішення за ЦК приймали удвох Ленін і Свердлов» (Б.И. Николаевский. Тайные страницы истории. М., 1995. С. 134).

Червона Армія створена в 1918 році. Жуков пише, що мозком Червоної Армії з перших днів її існування є ЦК. Але самі комуністи на своєму з'їзді встановили, що ЦК в тому році ніяких питань не обговорював, ніяких рішень не приймав і навіть жодного разу не збирався. І це в найдраматичніший період боротьби комуністів за владу над величезною країною.

І під час радянсько-німецької війни роль ЦК була точно такою ж. На час війни Центральний Комітет взагалі самоусунувся і затих. Як кажуть, не висовувався. Останній передвоєнний пленум ЦК - 21 лютого 1941 року, перший післявоєнний - 18 березня 1946 року. Між цими датами протягом всієї війни пленуми Центрального Комітету Комуністичної партії не скликалися ЖОДНОГО РАЗУ.

Звання члена ЦК і члена Політбюро зберігалося. Але це було щось на кшталт титулу: член ЦК - щось на кшталт графа, кандидат в члени ЦК - віконт, а член Політбюро - не інакше великий князь. Володіння таким титулом означало, що носій його наближений до самих вершин і наділений довірою вождя. Але нічого більше.

З 1947 по 1952 рік - більше п'яти років - не було ні одного пленуму Центрального Комітету. Хто ж думав за нашу безмозку армію всі ці роки? Зміст усіх пленумів ЦК - з'ясування відносин. Центральне питання - кадрове. Найкраще зміст пленумів ЦК визначити злодійськими термінами: товкотнечі, сходняк, розбірки. Ніяких військових питань на тих пленумах не обговорювали. Але не слід думати, що якщо не проводилося пленумів, то не було і кривавих розбірок. Вони були, тільки в іншому оформленні.

За час війни Центральний Комітет Комуністичної партії не проявив себе нічим, не обговорив жодного питання, не прийняв жодного рішення. Ніхто про цю крамничку і не згадував. На війні без Центрального Комітету обійшлися. «І комунізм, і радянська влада, і навіть натяки на світову революцію зникають з радянських газет» (Б.И. Николаевский. Тайные страницы истории. М., 1995. С. 204). Мало того, припинилися будь-які згадки про ЦК. Гортайте «Красную звезду» за всі воєнні роки - жодного слова про Центральному Комітеті! Та що там «Красная звезда». Гортайте головну газету Комуністичної партії. Під назвою газети «Правда» значилося: «Орган Центрального Комітету і МК ВКП (б)». Проте за всю війну «орган Центрального Комітету» не згадував про Центральний Комітет. Уже 23 червня 1941 року комуністи змінили свої гасла. Вони миттєво перебудувалися. Вони перекувались. З інтернаціоналістів вони раптом перетворилися на патріотів. Вже 23 червня 1941 року був розігнаний так званий «Союз войовничих безбожників». Вже 23 червня був даний дозвіл на дзвін в церквах. Комуністи раптом почали пояснювати народу, що воюємо не за світове панування, не за комунізм на всій землі, не за захоплення сусідніх країн, не за масові розстріли, не за голодні черги, не за тортури, не за Луб'янку з Таганкою і Бутиркою, не за колгоспне рабство і трудодні, не за прописку, не за виправно-трудові табори, не за Центральний Комітет, а за берізки-осики, за вечірній дзвін малиновий, за Волгу-матінку, за куполи золоті, за ікони чудотворні, за білих яблунь дим, за цукерки-бараночки! За Росію!

І війну назвали «вітчизняної».

І тут Гітлер підіграв Сталіну. «Гітлер ухитрився об'єднати всіх росіян під сталінським прапором». Це сказав Ґудеріан (Panzer Leader. London. Futura. 1979. P. 440). Якби Гітлер був платним агентом Сталіна, якби діяв тільки за вказівками Кремля і Луб'янки, то й тоді навряд чи зміг би діяти в інтересах світового комунізму краще, ніж діяв насправді. Він воював проти народу Радянського Союзу, який спочатку зустрічав гітлерівців як визволителів. Німеччина була абсолютно не готова до війни. Ця неготовність виражалася насамперед у тому, що Гітлер і його оточення не розуміли найпростіших речей. Вони не знали, хто їм ворог, а хто союзник. Вони не розуміли, кого потрібно бити. Тому лупили по кому завгодно. Перш за все по своїх союзниках: народах України, Росії, Білорусії. При такому керівництві, при такому розумінні обстановки вони не могли перемогти.

Не в стратегічних талантах Жукова треба шукати причини розгрому Німеччини, а в приголомшливій дурості Гітлера і його стратегів.

– 4 -

Комунізм не може жити без культу. Розвінчавши культ Сталіна, Комуністична партія залишилася без прапора. Спроби звести нові культи Хрущова, Брежнєва, Андропова, Горбачова провалилися. Не кажучи вже про Черненко. Тому довелось оспівувати «колективну мудрість партії» та будувати узагальнюючий культ Центрального Комітету.

На цьому ратному полі і відзначився найбільший стратег. Порівнявши, м'яко кажучи, не надто бурхливу діяльність Центрального Комітету на війні з роботою Генерального штабу, Жуков рішуче взяв бік ЦК. Тим самим «великий російський полководець» обезсмертив своє ім'я. Як не крути - відкриття. Діалектичний метод марксизму-ленінізму в своєму блискучому втіленні: якщо сотні й тисячі генералів і офіцерів Генерального штабу гарували на знос до війни, на війні й після, отже, Генеральний штаб - не мозок. Мозком армії, за Жуковом, був Центральний Комітет, який за час війни взагалі нічим себе не проявив, який повністю самоусунувся від своєї «керівної і спрямовуючої ролі», який від життя країни відключився, який просто дезертирував з арени війни.

Навіть генерали-комуністи при ще живому Центральному Комітеті знаходили сміливість визнати, що Центральний Комітет Комуністичної партії під час війни взагалі ніякої ролі не грав. Генерал-полковник Г. Кривошеєв згадував: «У ті суворі роки майже повністю не діяли верховні органи Радянської держави і партії. Практикувалися надзвичайні форми керівництва, була практично повністю згорнута внутрішньопартійна демократія. Все у великій країні, в героїчній армії вирішував ДКО, а отже — Сталін» (Г. Кривошеев. «Красная звезда», 5 вересня 1990 р.).

А мертвий Жуков наполягає: Центральний Комітет не бездіяв, а діяв! ЦК - мозок армії!

Настільки видатного відкриття не зміг зробити ніхто. І лише генію це виявилося під силу. Не тільки генералам і маршалам таке в голову не вдарило, а й самі ідеологи Центрального Комітету до такого не дійшли. Ідеологи після Сталіна казали: Центральний Комітет - «керівна і спрямовуюча сила». Якщо шаманам з ЦК такі заяви в радість, нехай так і буде. Чим би Суслов не тішився ...

Але жоден ідеологічний мракобіс не заявив: Центральний Комітет думає за армію. Таке заявив Жуков. І тільки він.

А дивне ось де. У жовтні 1957 року пленум ЦК відсторонив Жукова від важелів влади. І ось захисники Жукова викривають Центральний Комітет за підлість: зібралися пройдисвіти за відсутності великого стратега і мерзенним закулісним маневром скинули нашого дорогого і улюбленого...

Дорогі товариші, це не жуковський погляд на речі! Вам слід пам'ятати слова видатного стратега про те, що ЦК - мозок армії. А коли так, навіщо взагалі потрібні маршали, генерали й адмірали?

Оголосивши Центральний Комітет мозком армії, Жуков сам себе визнав п'ятим колесом. І якщо ви, жерці культу Жукова, згодні з мемуарами свого кумира, то події жовтня 1957 слід трактувати інакше: Центральний Комітет зайняв належне йому місце, при цьому була ліквідована непотрібна ланка управління в особі видатного стратега. В самоприниженні перед дутою величчю Центрального Комітету найбільший стратег обійшов усіх.

Розділ 4

Як Жуков намагався доповісти обстановку

Полководці і воєначальники охоче погоджувалися виступати на сторінках газети, однак, як правило, слабо володіли пером. І доводилося, м'яко кажучи, надавати їм «безоплатну» допомогу. (Гонорари отримували автори, а не співробітники редакції.) За них писали «від» і «до». Друкували на машинці, вичитували. Автору залишалося лише поставити свій підпис.

«Красная звезда», 27 вересня 2001 року

– 1 -

Причини розгрому Жуков пояснив просто й дохідливо: Сталін нічого не розумів, а ось він, великий Жуков, усе розумів, він, геніальний, намагався доповісти, але Сталін не слухав.

Розкриємо останнє, тринадцяте, видання мемуарів Жукова. Сторінка 229. Тут сказано наступне: «На жаль, доводиться відзначити, що Й.В. Сталін напередодні та на початку війни недооцінював роль і значення Генштабу. Тим часом Генеральний штаб, за образним висловом Б.М. Шапошникова, - це мозок армії. Жоден орган в країні не є більш компетентним у питаннях готовності збройних сил до війни, ніж Генеральний штаб. З ким же, як не з ним, повинен був систематично радитися майбутній Верховний Головнокомандувач Проте Й.В. Сталін дуже мало цікавився діяльністю Генштабу. Ні мої попередники, ні я не мали нагоди з вичерпною повнотою доповісти Й.В. Сталіну про стан оборони країни, про наші військові можливості та про можливості нашого потенційного ворога. Й.В. Сталін лише зрідка і стисло вислуховував наркома або начальника Генерального штабу».

Чим можна підкріпити заяви Жукова?

Та нічим.

А ось найпростішої перевірки ці заяви не витримують.

Більше двох десятиліть кремлівські секретарі вели «Журнал запису осіб, прийнятих Й.В. Сталіном». Всі відвідувачі зареєстровані: час входу, час виходу. Ці записи опубліковані повністю в журналі «Історичний архів» у 1994-1997 роках. Документ рішуче спростовує Жукова і тих, хто за нього складав «Спогади та роздуми».

Питаннями підготовки війни Сталін займався наполегливо і щоденно мінімум 17 років. З кожним роком він все більше й більше часу надавав цій проблемі. Судячи із записів, починаючи від листопада 1938 року кабінет Сталіна перетворився на головний мозковий центр майбутньої війни і Світової революції. Рідко промайне в списку запрошених чекіст, дипломат або прокурор, інші - ті, хто буде воювати, і ті, хто буде їх забезпечувати. Але якщо й бували іноді в кабінеті Сталіна чекісти, дипломати і прокурори, то з цього зовсім не випливає, що з ними Сталін тільки про вічний мир тлумачив ...

Перед кожним, хто читав ці записи, відкривається грандіозна картина підготовки до великого зіткнення. Ось восени 1940 року Сталін запросив до себе конструктора-зброяра Шпагіна Георгія Семеновича. Поки ніхто не зумів знайти згадок про особисті зустрічі Гітлера з конструкторами стрілецької зброї. А Токарєв, Дегтярьов, Симонов, Горюнов - постійні гості в кабінеті Сталіна. Про що говорив Сталін зі Шпагіном? Ми цього не знаємо і не дізнаємося ніколи. Але результат у наявності. З середини 1941 року до кінця війни німецька промисловість виробила 935,4 тисяч пістолетів-кулеметів. Їх треба було використовувати на багатьох фронтах від Норвегії до Африки, від Нормандських островів до калмикських степів. А промисловість Радянського Союзу за той же час справила 6173,9 тисяч пістолетів-кулеметів. Це були в переважній більшості ППШ-41. Офіційно - пістолет-кулемет Шпагіна 41-го року. У народі - «папаша». Їх застосовували тільки на одному фронті - проти Німеччини та її союзників. Гітлерівський міністр озброєнь і боєприпасів А. Шпеєр згадував: «Солдати й офіцери дружно скаржилися на перебої в постачанні їх стрілецькою зброєю. Особливо їм не вистачало пістолетів-кулеметів, і солдатам доводилося користуватися трофейними радянськими автоматами. Цей закид слід було цілком адресувати Гітлеру. Як колишній солдат Першої світової війни він вперто не бажав відмовлятися від традиційного і добре знайомого йому карабіна... Він відверто ігнорував розробку та виробництво нових видів стрілецької зброї» (Альберт Шпеєр. Спогади. Смоленськ, 1997. С. 436-437).

Гітлер до кінця війни так і не зрозумів ролі пістолетів-кулеметів. Ставка на гвинтівки минулого століття дорого обійшлася Гітлеру та його армії. А Сталін зрозумів значення пістолетів-кулеметів наприкінці 1939 року, в 1940 році за його наказом були розроблені надійні, крайнє прості у виготовленні, обслуговуванні та бойовому застосуванні зразки, а в 1941 році почалося масове виробництво. До речі, комуністична пропаганда все ставить з ніг на голову. Якщо вірити комуністам, то у німців було безліч автоматів, а наш солдатик обходився гвинтівкою минулого століття. Але справа йшла як раз навпаки.

А от Сталін говорить з конструктором Шавиріном. Ми теж не знаємо, про що йшла мова. Але можемо здогадуватися. За результатами війни. Радянський Союз вступив у війну з першокласним мінометним озброєнням. Нічого рівного і близького шавирінському 120-мм міномету в німецькій армії не було. Німцям довелося копіювати радянський зразок за захопленими у Запоріжжі кресленнями. Нерозуміння Гітлером і розуміння Сталіном ролі мінометів у війні можна підтвердити цифрами. За час війни в Німеччині було випущено 68 тисяч мінометів, в Радянському Союзі - 348 тисяч більш потужних і більш досконалих мінометів. Це більше, ніж у всіх арміях світу, разом узятих. У 1943 році Червона Армія отримала 160-мм міномет І.Т. Тіверовського. Вага міни - 40,5 кг. Нічого навіть віддалено подібного на цю надпотужну зброю не з'явилося ні в Німеччині, ні в жодній іншій країні ні до кінця війни, ні до кінця ХХ століття.

Прийом триває. В кабінеті Сталіна конструктори Шпитальний, Комарицький, Таубін, Березін. Ми можемо судити про наслідки цих зустрічей, порівнявши радянське авіаційне озброєння з німецьким. У 1937 році в Іспанії гітлерівці знімали зі збитих радянських літаків скорострільні авіаційні кулемети Шпитального - Комарицького, які були прийняті на озброєння Червоної Армії ще в 1932 році. Німецькі конструктори так і не зуміли до кінця війни створити нічого рівного і навіть близького. І скопіювати теж не змогли.

До кабінету Сталіна входять авіаційні конструктори Яковлєв, Єрмолаєв, Ільюшин, Петляков, Полікарпов, Таїров, Сухий, Лавочкін. Не все відразу. У Сталіна - індивідуальний підхід. Навіть Мікояна приймав окремо, а через два місяці - Гуревича. Хоча МіГ - це єдиний і неподільний Мікоян і Гуревич. Але Сталіну треба послухати кожного окремо. За конструкторами літаків - конструктори авіаційних двигунів Мікулін і Клімов. Ось у вузькому колі Сталін розмовляє з найзнаменитішими льотчиками, потім з вищими авіаційними командирами. Тут же - знову з конструкторами літаків і двигунів.

Рідко знайдеш день, коли в кабінеті Сталіна не побував би нарком авіаційної промисловості А.І. Шахурін. Іноді очі протираєш: Шахурін і знову... Шахурін. А це він просто в сталінський кабінет по два заходи в день робив. Часто Шахурін не один, а з заступниками Дементьєвом, Вороніном, Баландіном. Тут же й директори найбільших авіаційних заводів. І генерали - безперервною низкою.

Нарком озброєнь Ванников - частий гість.

І раптом - такий собі Москатов. Розмова з ним - за північ. До речі, в цей день, 4 жовтня 1940 року, Сталін уже переговорив у своєму кабінеті з наркомом оборони, начальником Генерального штабу, начальником Головного артилерійського управління, трьома заступниками начальника Генерального штабу, наркомом озброєнь, начальником Головного управління ВПС, конструкторами Таубіном, Шпитальним і Шпагіном. День не особливо напружений. У списку тільки 20 осіб. І останній - Москатов. Хто ж такий? Немає такого серед генералів. І конструктора такого начебто не було. Москатов, Москатов... Адже десь такий зустрічався. Ану довідниками пройдемося. От так! Петро Григорович. Як же, як же. «...З жовтня 1940 нач. Головного управління трудових резервів при РНК СРСР». Ось воно що.

З 3 жовтня 1940 року в Радянському Союзі навчання у вищих навчальних закладах та в старших класах звичайних шкіл стало платним. Запроваджувався цей захід у зв'язку з тим, що добробут трудящих жахливо підвищився і гроші трудящим все одно дівати нікуди. На прохання цих самих трудящих рідний уряд їм подаруночок підкинув. Миттєво школи спорожніли. Щоб мільйони підлітків дарма по вулицях не вешталися, для них були відкриті спеціальні «навчальні заклади». При військових заводах. У ці «навчальні заклади» забирали, не питаючи бажання. За мобілізацією. Втеча неповнолітніх хлопчаків та дівчаток із «навчальних закладів» каралася за всією суворістю Кримінального кодексу. «Навчальний заклад» давав професію. Не ту, яка подобається, а ту, яка в даний момент потрібна даному танковому або збройному заводу. «Навчання» передбачалося не просте, а «в поєднанні з виконанням виробничих норм». Потім за це «навчання» треба було з коханою Батьківщиною розплатитися - чотири роки відпахати на рідному заводі без права вибору місця, професії та умов роботи. Забирали в «навчальні заклади» з 14 років. Термін навчання 1-2 роки. Отже, розплачуватися треба було починаючи з 15-16 років. А там і до армії загребуть. Вся ця система примусової праці мільйонів підлітків іменувалася терміном «трудові резерви». Правити цієї виробничо-тюремною системою товариш Сталін поставив товариша Москатова Петра Григоровича. І, ясна річ, негайно викликав вночі на інструктаж...

Наступного дня в сталінському кабінеті знову нарком оборони, начальник Генерального штабу, його заступники, начальник Головного артилерійського управління...

– 2 -

Але ось в похмурому військово-промисловому царстві блиснув світлий промінчик. Товариш Сталін думає і про прекрасне. 29 червня 1940 року в кабінеті Сталіна письменниця Ванда Василевська. Розмова 45 хвилин без свідків. 8 жовтня - знову вона. Розмова 2 години 5 хвилин. Спочатку був присутній Хрущов. Потім розмова тривала без свідків. Ми знову не знаємо, про що вони говорили. Але цікаво погортати газету «Правда» і почитати полум'яні статті Василевської про те, що буржуям-кровопивцям недовго пити робітничу кров, що нещасним пролетарям Європи недовго залишилося гриміти ланцюгами в капіталістичному рабстві. Якщо порівняти дати зустрічей Василевської зі Сталіном і дати публікацій її палких статей, то чітко проявляється причинно-наслідковий зв'язок.

А ось у кабінеті Сталіна ще один письменник. Товариш Шолохов. Присутній Молотов. Розмова 1 година 10 хвилин. Але тут товариш Сталін дав маху. Порожній номер. Важкий на підйом був письменник Шолохов. Результатів зустрічей зі Сталіном не шукайте. Не вибухнув Шолохов ні серією пристрасних статей, ні памфлетом, ні байкою. Переписати чужий рукопис - будь ласка. А от щоб самому щось збагнути, так це звільніть. «Великому письменнику, нобелівському лауреату М.А. Шолохову газетна справа давалося нелегко. "Особливо гостро я відчував це, - зізнавався він біографам, - під час Вітчизняної війни. За характером не можу швидко писати. Ніякий я не газетяр. Немає дошкульної фрази, немає оперативності, що так необхідно для мобільного газетної роботи". В «Красной Звезде» полковий комісар, а пізніше полковник Шолохов ніколи не отримував конкретних завдань. Його просили писати про те, що на душу ляже» («Красная звезда», 18 грудня 2003 р.). Але нічого на його душу так і не лягло.

А в сталінському кабінеті знову розвідники, наркоми суднобудування, боєприпасів, конструктори танків, гармат і гаубиць, маршали, генерали, адмірали.

І сам Жуков це підтверджує: «Й.В. Сталін завжди багато займався питаннями озброєння і бойової техніки. Він часто викликав до себе головних авіаційних, артилерійських і танкових конструкторів і детально розпитував їх про деталі конструювання цих видів бойової техніки у нас і за кордоном. Треба віддати йому належне, він непогано розбирався в якості основних видів озброєння. Від головних конструкторів, директорів військових заводів, багатьох з яких він знав особисто, Й.В. Сталін вимагав виробництва зразків літаків, танків, артилерії та іншої найважливішої техніки у встановлені терміни і таким чином, щоб вони за якістю були не тільки на рівні зарубіжних, а й перевершували їх» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 296) .

– 3 -

Журнал свідчить: Сталін працював на знос. І всіх змушував працювати.

Незважаючи на завантаженість, умів товариш Сталін викроювати час і для наркома оборони, і для начальника Генерального штабу, для їх заступників, для старших авіаційних, танкових, артилерійських, флотських начальників. Ось тільки для прикладу - червень 1940 року. У цьому місяці нарком оборони Маршал Радянського Союзу С.К. Тимошенко провів у кабінеті Сталіна загалом 22 години 35 хвилин, начальник Генерального штабу Маршал Радянського Союзу Б.М. Шапошников - 17 годин 20 хвилин.

Часто в кабінеті Сталіна разом з начальником Генерального штабу знаходилися його заступники генерал-лейтенанти Н.Ф. Ватутін і І.В. Смородинов.

Смородинов - начальник мобілізаційного управління Генерального штабу, Ватутін - Оперативного. Смородинов планував і спрямовував мобілізацію природних, людських, інтелектуальних, виробничих, транспортних та інших ресурсів країни на потреби майбутньої війни, а Ватутін планував використання вже відмобілізованих мас у війні.

Всі, хто бував у кабінеті Сталіна, одноголосно стверджують: там дарма язиком не плескали. До кабінету Сталіна запрошували тільки того, чия присутність було дійсно необхідна в даний момент. Сам Сталін практично весь час мовчав. Своєї думки не нав'язував. Він давав слово кожному й уважно слухав. Більш того, Сталін просив кожного висловитися, не виявляючи до пори своєї точки зору. У цьому й полягала його сила керівника. Сталін вимагав доповідей коротких, ясних, правдивих, чітких, по суті.

Вже за 17 годин, тим більше за 22, нарком оборони і начальник Генерального штабу в загальних рисах стратегічну обстановку могли окреслити.

І не треба забувати, що мова йде тільки про зафіксовані зустрічі в кабінеті Сталіна. Але ці зустрічі відбувались і в інших місцях - на Старій площі, в наркоматі оборони, в Генеральному штабі, на кремлівській квартирі і на дачах Сталіна. Особливо слід пам'ятати про сталінські дачі. Саме там обговорювалися найважливіші питання, саме там приймалися основні рішення. Начальник Генерального штабу Маршал Радянського Союзу Борис Михайлович Шапошников був частим гостем на дачах Сталіна. Згадаймо, він був єдиною людиною, кого Сталін називав по імені та по батькові. Цієї честі не удостоїлися ні Берія, ні Жуков, ні Єжов, ні Василевський, ні Тимошенко, ні Жданов, ні Маленков, ніхто інший. Сталін поважав Бориса Михайловича і цінував його думку. У Шапошникова було достатньо часу, щоб детально доповісти Сталіну про стан справ.

Але ж і це не все. Основні контакти - телефоном. Якщо в даний день журнал не фіксує присутності наркома оборони, начальника Генерального штабу та їх заступників у кабінеті Сталіна, з цього зовсім не випливає, що в той день не було між ними контактів. Просто вони розмовляли телефоном.

– 4 -

Підозрілі запитають: можливо, червень 1940 року був особливим місяцем? Ні. Був він найзвичайнішим. У липні того ж року нарком оборони провів у кабінеті Сталіна 21 годин 57 хвилин, а начальник Генерального штабу - 14 годин 20 хвилин.

І кожен місяць так само. Якщо не насиченим.

Заперечать, що в серпні замість Шапошникова начальником Генерального штабу був призначений генерал армії К.А. Мерецков, він же не мав особливих стосунків зі Сталіном, і вже явно у нього не було можливості викласти свої міркування.

Заперечення відмітаємо. Ось на вибір - жовтень 1940 року. Нарком оборони маршал Тимошенко провів у кабінеті Сталіна 25 годин 40 хвилин, а начальник Генерального штабу генерал армії Мерецков - 30 годин 30 хвилин.

На тлі цієї статистики доводиться визнати, що Жуков кривив душею, коли розповідав про те, що ні його попередники на посту начальника Генштабу, ні нарком оборони не мали можливості доповісти Сталіну обстановку.

Якщо врахувати заступників наркома оборони і заступників начальника Генерального штабу, які теж доповідали Сталіну про стан справ у підпорядкованих їм структурах, то набираються сотні годин щомісяця, коли Сталін безпосередньо займався питаннями НКО і Генштабу.

Коли Мерецкова змінив Жуков, ситуація не змінилася: кожен місяць Сталін по багато разів приймав у своєму робочому кабінеті як наркома оборони, так і начальника Генштабу.

Рішення про призначення генерала армії Жукова начальником Генерального штабу РСЧА було прийнято 13 січня 1941 року. Всю другу половину січня Жуков вникав в обстановку, а 1 лютого офіційно прийняв пост.

Ще перед вступом на посаду, 29 січня, Жуков просидів в кабінеті Сталіна 2 години 30 хвилин. Наступного дня — 1 годину 30 хвилин. У день вступу на посаду, 1 лютого, Жуков перебував у кабінеті Сталіна 1 годину 55 хвилин. Тільки за цих три дні Жуков провів у кабінеті Сталіна без п'яти хвилин 6 годин. Невже шести годин великому стратегу не вистачило, щоб коротко окреслити ситуацію? За цей час головні питання можна було якщо не вирішити, то хоча б поставити.

12 лютого Жуков перебував у кабінеті Сталіна 2 години 45 хвилин.

22 лютого — 3 години 45 хвилин.

25 лютого — 1 годину 55 хвилин.

1 березня — 3 години 15 хвилин.

8 березня — 1 годину.

17 березня — 5 годин 55 хвилин.

18 березня — 1 годину 55 хвилин.

Давайте повіримо Жукову: Сталін не давав йому можливості висловитись. Уявімо: раз на тиждень у кремлівському кабінеті Сталін мовчить, і Жуков теж мовчить. Тільки за лютий і березень 1941 року набирається 22 години 25 хвилин мовчання. Тільки в кабінеті Сталіна. Але вони могли зустрічатися і в інших місцях, могли мовчати телефоном. Якщо Сталін і Жуков у ці години військові питання не обговорювали, чим же вони займалися? Якщо весь цей час великий стратег просто дивився у стелю і позіхав, то про це треба було прямо сказати. Але не треба було брехати про те, що не дали йому можливості зустрітися зі Сталіном і викласти свою точку зору.

Але ж ці години - тільки початок.

– 5 -

9 квітня Жуков перебував у кабінеті Сталіна 1 годину 35 хвилин.

10 квітня — 2 години 20 хвилин.

14 квітня — 2 години 25 хвилин.

Цікаво звернути увагу на час проведення цих зустрічей та склад учасників.

20 квітня Жуков знову провів у кабінеті Сталіна 2 години 25 хвилин. Були присутні п'ятеро людей: Сталін, його найближчі соратники Молотов і Жданов і двоє військових - нарком оборони маршал Тимошенко і начальник Генерального штабу генерал армії Жуков. Початок наради чверть по півночі. О 2 годині ночі з'явився Маленков. Ближче до світанку, о 2 годині 40 хвилин, Тимошенко і Жуков вийшли з кабінету Сталіна. Невже відповідальні товариші ночами справою не займалися? Невже анекдоти травили? Або в карти різалися?

23 квітня Жуков знову в сталінському кабінеті — 1 годину.

29 квітня — 1 годину 50 хвилин.

10 травня — 1 годину 50 хвилин.

12 травня — 1 годину 35 хвилин.

14 травня — 1 годину 30 хвилин.

19 травня в кабінеті п'ятеро: Сталін, Молотов, Тимошенко, Жуков, Ватутін. Генерал-лейтенант Микола Федорович Ватутін - начальник Оперативного управління Генерального штабу. Єдиний його обов'язок - розробка планів війни. Нарада тривала 1 годину 15 хвилин. Сталін, як ми пам'ятаємо, особливою балакучістю не вирізнявся. Молотов - заїка. Він теж довгих монологів уникав. Тому говорити могли тільки троє військових - Тимошенко, Жуков і його підлеглий Ватутін. Невже й на цей раз Жукову години не вистачило, щоб вождю обстановку змалювати?

– 6 -

23 травня Жуков провів у сталінському кабінеті 2 години 55 хвилин.

24 травня - грандіозний збір. Від Політбюро тільки двоє - Сталін і Молотов. Від військових - Тимошенко, Жуков, Ватутін, начальник головного управління ВПС генерал-лейтенант авіації Жигарєв і від кожного з п'яти західних прикордонних округів - командувач, член військової ради та командувач авіації округу. Радилися 4 години 55 хвилин. Але ж цікаво, про що могли тлумачити зі Сталіном ті, хто планував війну, і ті, хто командував авіацією в західних прикордонних округах?

Кілька людей з числа учасників цієї наради пережили війну і високо піднялися. П.Ф. Жигарєв і А.А. Новиков стали головними маршалами авіації, М.М. Попов - генералом армії, Я.Т. Черевиченко і Ф.І. Кузнєцов - генерал-полковниками. Жоден з них ніколи ні єдиним словом не обмовився про нараду 24 травня. Жуков теж промовчав: військова таємниця!

А на мене, якщо говорили про відбиття раптового авіаційного удару гітлерівців, то чому про це не можна розповісти вдячним нащадкам?

3 червня в кабінеті четверо: Сталін, Тимошенко, Жуков, Ватутін. Радилися 2 години 45 хвилин. Не було ні Молотова, ні Маленкова. Перші 15 хвилин був присутній Хрущов. Весь інший час - троє військових наодинці зі Сталіном. Напевно, знову Жукову висловитися не дали.

6 червня знову в кабінеті Сталіна четверо. У тому ж складі. Без сторонніх. Про щось говорили (чи, можливо, мовчали?) 2 години 5 хвилин.

7 червня Жуков вперше провів у кабінеті Сталіна менше години. Лише 25 хвилин. Хоча й за 25 хвилин можна багато чого вирішити.

Зате вже 9 червня Жуков відігрався. У нього два заходи до Сталіна: перший на 1 годину, другий на 5 годин 25 хвилин.

11 червня - знову два заходи, загальний час 2 години 20 хвилин.

18 червня — 4 години 5 хвилин.

21 червня - 1 годину 30 хвилин.

Загалом з моменту призначення на посаду начальника Генерального штабу до німецького нападу, тобто з 13 січня до 21 червня 1941 року, Жуков провів у кабінеті Сталіна 70 годин 35 хвилин. Про ці години і хвилини в «Спогадах та роздумах» стратег не згадує і не розмірковує. Замість цього гірко повідомляє, що Сталін справами Генерального штабу не цікавився.

Сам Жуков розповідає: «Багато політичних, військових, загальнодержавних питань обговорювалися і вирішувалися не тільки на офіційних засіданнях Політбюро ЦК і в Секретаріаті ЦК, але і ввечері за обідом на квартирі або на дачі Й. В. Сталіна, де зазвичай присутні найбільш близькі йому члени Політбюро. Тут же за цим зазвичай вельми скромним обідом Й.В. Сталіном давалися доручення членам Політбюро або наркомам, які запрошувалися з питань, які перебували в їх віданні. Разом з наркомом оборони іноді запрошувався і начальник Генерального штабу» (Спогади та роздуми. М., 1969. с.296).

Це він про себе: не тільки в кабінеті Сталіна бував, а й на квартирі Сталіна, і на дачі, де теж вирішувалися важливі питання.

Але повернемося до кабінету Сталіна. Тільки в період з 13 січня до 21 червня 1941 року Сталін 35 разів викликав до свого кабінету наркома оборони Маршала Радянського Союзу С.К. Тимошенко. Загальний час - 74 години 26 хвилин.

Перший заступник наркома оборони Маршал Радянського Союзу Будьонний був за цей час 11 разів у кабінеті Сталіна. Загальний час - 28 годин 45 хвилин.

Заступник наркома оборони Маршал Радянського Союзу Кулик - загальний час 33 години 35 хвилин.

Заступник наркома оборони генерал армії Мерецков - 23 години 50 хвилин.

Заступник наркома оборони генерал-лейтенант авіації Ричагов - 28 годин 50 хвилин.

Заступник наркома оборони генерал-лейтенант авіації Жигарєв - 26 годин 35 хвилин.

Перший заступник начальника Генерального штабу генерал-лейтенант Ватутін за той же період - 13 годин 50 хвилин.

Я не кажу про Маршала Радянського Союзу Ворошилова, який проводив у сталінському кабінеті більше часу, ніж поза ним. Я не згадую про начальника Розвідувального управління генерал-лейтенанта Голікова, про командувачів прикордонними військовими округами й арміями, не враховую наркома військово-морського флоту адмірала Кузнєцова, начальника його штабу і командувачів флотами. Часом Сталін викликав до себе офіцерів досить низького рангу (в порівнянні зі сталінськими вершинами). Так, наприклад, 21 червня 1941 року майже 4 години, з 19.05 до 23.00, у кабінеті Сталіна знаходився військово-морський аташе в Берліні капітан 1 рангу Воронцов.

Тепер повторюю заяву Жукова: «Й.В. Сталін дуже мало цікавився діяльністю Генштабу. Ні мої попередники, ні я не мали нагоди з вичерпною повнотою доповісти Й.В. Сталіну про стан оборони країни, про наші військові можливості та про можливості нашого потенційного ворога. Й.В. Сталін лише зрідка і стисло вислуховував наркома або начальника Генерального штабу».

* * *

А комуністична пропаганда сучасної Росії підспівує: ох, яку книжку написав великий стратег! Дивно правдива книжка! Правдива до неподобства!

Звертаюся до Маршалів Радянського Союзу, до маршалів бронетанкових військ, до багатозіркових генералів, до великих письменників, які удостоєні звання Героя Радянського Союзу. Я звертаюся до всіх, хто хвалив Жукова та його «найбільш правдиву» книжку про війну. Нікого за іменами не називаю. Ви самі знаєте свої імена.

Товариші дорогі, давайте погодимося, що ви ніколи війною не цікавилися. Не можна ж цікавитися війною, не прочитавши мемуари Жукова. А ви їх не читали. Давайте домовимося, що всі хвалебні слова про великого полководця ви берете назад. Адже всі ж знають, що ви цих слів не писали. За вас писали борзописці з Агітпропу. А їм все одно, кого хвалити. Вони хвалять, кого накажуть.

Над нами сміється весь світ: ось які ці російські дурники. Ними командував придуркуватий Сталін, який невідомо чим займався багато років. У справи оборони Сталін не вникав, наркома оборони й начальника Генерального штабу слухав лише зрідка і коротко...

Якщо ж ви, хвалителі Жукова, не візьмете свої слова назад, то вийде недобре. Жуков обмовляв Верховного Головнокомандувача, вищі органи державного і військового командування, а ви цей наклеп повторюєте, підтримуєте, підсилюєте і поширюєте по світу.

Розділ 5

Ще раз про дурного Сталіна

Як патріот, як аналітик можу прямо сказати: таких людей виховала радянська ідеологія, ідеї соціалізму.

Генерал армії В. Лобов, колишній начальник Генерального штабу ЗС РФ.

«Красная звезда», 16 листопада 2002 р.

– 1 -

Для того щоб вести народи шляхом дурості і злочинів, комуністам потрібен прапор. Їм потрібен ідеал. Таким ідеалом для них може бути або той, хто втілити свої людожерські ідеї на практиці не зумів, на зразок Маркса, або якесь безлике утворення. Так і повелося: Партія завжди права! Партія - наш рульовий! Або більш конкретно: Комуністична партія - керівна і спрямовуюча сила радянського суспільства і всього прогресивного людства!

Виникнення культу Центрального Комітету було неминуче і невідворотне, оскільки ніхто конкретно в якості ідеалу і зразка не підходив.

Замовлення Жукову був дане чітке і ясне: співай славу Центральному Комітету.

Жуков завдання зрозумів. Жуков старався.

За що ж, не боячись гріха, стратег розхвалював ЦК?

За те, що той хвалив стратега.

Але виникла проблема. Полягала вона в тому, що, оспівуючи роль ЦК на війні, треба було одночасно втоптувати в болото Сталіна.

З одного боку, треба було довести, що мозком армії є не Генеральний штаб, а Центральний Комітет. З іншого - що Сталін, який стояв на чолі цього самого Центрального Комітету, тобто мозку армії, ні чорта в питаннях війни не розумів, за армію думати не міг через нерозуміння характеру сучасної війни, невігластва в питаннях стратегії, кепського характеру і неймовірної впертості.

З цим, здавалося б, нерозв'язним завданням Жуков і його численні співавтори впоралися.

– 2 -

На кілька хвилин повіримо, що незліченні варіації книги «Спогади та роздуми» є продуктом праці самого Жукова. Оцінимо погляди великого полководця. Виявляється, він «тоді вважав», тобто до війни, і «зараз вважає», тобто в момент, коли писав книжку, що Генеральний штаб з моменту створення Червоної Армії мозком не є. Чим же він, вибачте, в цьому випадку є?

І якщо Генеральний штаб - не мозок армії, то кому він взагалі потрібен? У січні 1941 року Жуков прийняв пост начальника Генерального штабу Червоної Армії. Питання: навіщо? Якщо функції Генерального штабу не визначені і його призначення незрозуміле, чому Жуков пішов у цю контору, яка серйозними справами не займається? Якщо Жуков знав, що в усі часи існування Червоної Армії її мозком був Центральний Комітет, то треба було сказати Сталіну: або залиш мене у військах, або забери в ЦК, призначай хоч писарем, але туди, де дійсно вирішуються важливі питання, а в Генеральний штаб не піду, він взагалі невідомо для чого існує.

Де ж хвалена жуковська принциповість? Якщо Жуков розумів, що Генеральний штаб - п'яте колесо у возі, другорядна, непотрібна ятка, то чому про це не сказав Сталіну? Чому не наполіг на тому, щоб розігнати за непотрібністю Генеральний штаб, це марне утворення, цей наріст на тілі армії?

Незрозуміло й інше: якщо Генеральний штаб - не мозок армії, то чим же в цьому самому Генеральному штабі займався сам Г.К. Жуков з січня по липень 1941 року? Пиячив і кобелював? Чи папірці, які приходили з ЦК, переписував на бланки Генерального штабу?

– 3 -

Досить цікаво, як керівництво Генерального штабу Збройних Сил СРСР у 1975 році, в момент появи другого видання «Спогадів та роздумів», реагувало на настільки своєрідну оцінку очолюваної ним структури. У той час начальником Генерального штабу був генерал армії В.Г. Куликов. Його реакція: геній, геній! При отриманні звання Маршала Радянського Союзу Куликов попросив не замовляти нову діамантову Маршальську зірку, а видати йому ту, яку носив Жуков (Див.: А. Куценко. Маршали та Адмірали флоту Радянського Союзу. М., 2001. С. 9).

Віктор Георгійович Куликов, якщо ви вважаєте Жукова генієм і згодні з його оцінкою ролі і місця Генерального штабу, тоді як оцінювати вашу бурхливу діяльність? Не хочу ображати вас поганими словами, ви їх самі придумайте. Отже, як назвати начальника величезної організації, який не здатний думати? Як назвати начальника організації, який нічого фізично не робить і розумом своїм не працює? За якого думають інші? Хто ж ви такий? З вересня 1971 по січень 1977 ви очолювали Генеральний штаб Збройних Сил СРСР, який, на думку коханого і захищеного вами Жукова, є безмозким. Жуков Генеральний штаб ні в що не ставив. І ви з ним згодні. Питання: навіщо ви без толку в цьому нікчемному Генеральному штабі стільки років сиділи? Якщо шість років ви ні про що не думали, якщо за вас думав Центральний Комітет, то чим же ви займалися? Та й чи можливо хоч чимось займатися, не думаючи?

Після Куликова Генеральний штаб очолював ще один «стратег» - Маршал Радянського Союзу Огарков Микола Васильович. Той теж Жукова генієм вважав, його писань не оскаржував. Тим самим маршал Огарков сам себе визнав нікчемним, непотрібним, безмозким.

Десять років першим заступником начальника безмозкого Генерального штабу був генерал армії Варенников. Десять років безпробудного неробства!

Були в Генеральному штабі й інші. Наприклад, маршал Ахромеєв, генерали армії Грибков і Лобов та інші всякі. Але пісня звучала все та ж: ми - не мозок армії! Ми - незрозуміло що! Невідомо для чого існуємо. Ми не здатні думати! Та нам і не треба! Головне - не міркувати! Є кому думати за нас! Так сказав Жуков! Ура! І гримить над Генеральним штабом переможним гімном: Па-а-ртія наш рульовий! Па-а-а-а-ртія на-а-ш ру-льо-виииий!

Заяви генералів і маршалів, починаючи з Жукова, про те, що в армії немає власного мозку, що він їй і не потрібен, що за армію повинні думати інші, - це фашизм чистої води. У гітлерівській армії насаджувалися той же дух, ті ж ідеї. У Висоцького є пісня «Солдати групи "Центр"»: Не треба думати! З нами той, хто все за нас вирішить!

Ця пісня про гітлерівську армію.

Але хіба в «незламній і легендарній» інакше влаштовано? А хіба в ній думати наказано?

– 4 -

І ось минули роки. Настали зовсім веселі часи. Згинув Центральний Комітет. Немає його. Але армія залишилася та ж. Тільки неабияк охляла. Залишився той же Генеральний штаб. І публікуються все нові видання і тиражі «Спогадів та роздумів» з одкровеннями про те, що мозком армії є Центральний Комітет. Начальники Генерального штабу змінюються час від часу, але всі вони співають все ту ж ритуальну пісню про жуковську геніальність, про його святість і до ювілеїв підписують хвалебні статті про те, що жуковська мудрість не старіє. І всі колишні керівники Генерального штабу їм підспівують. Але от халепа: раніше за безмозку армію хоч Центральний Комітет думав, а тепер хто?

Тепер у зв'язку з відсутністю Центрального Комітету треба починати думати самим. Але жодному начальнику Генерального штабу нової Росії не прийшло в голову відкрити для керівництва курси, на яких генералів вчили б думати. Раніше здатність думати не була потрібна ні Жукову, ні тим, хто оспівує його безмозку мудрість. Але тепер же треба починати вчитися працювати своїми головами.

Але ніхто таких курсів не відкрив. Так і повторюють наші стратеги: «Я патріот! Я аналітик! А думає за мене Центральний Комітет!»

Якого більше немає.

– 5 -

ЦК - це люди. Не найкращі. Люди знали: немає повісті сумнішої на світі, ніж повість про Центральні Комітети. Кого з членів ЦК конкретно Жуков вважав мозком армії? Товариш Мехліс - мозок армії? Або товариш Шкірятов? Можливо, «сухотний Вельзевул» Єжов Микола Іванович? У його «особисту справу» в графу «освіта» вписаний вбивчий рядок: «незакінчена нижча». Так це він - мозок армії? Можливо, фельдшер Склянський? Крупська Надія Костянтинівна за армію думала? Або Карл Радек? Розпусниця Олександра Коллонтай? В офіційних довідниках значиться, що й вона, і чоловік їйний, член ЦК Дибенко, «були відомі крайньою статевою розбещеністю» (К.А. Залесский. Империя Сталина. Биографический энциклопедический словарь. М., 2000. С. 227). А про їхню здатність думати за армію нічого не повідомляється. Так хто ж - мозок? Микола Бухарін або Всеволод Балицький, який «широко застосовував без суду арешти, розстріли, страти заручників»? Лаврентій Павлович Берія - мозок армії? Щербаков? Уркаган Рашидов, який мав гареми, особисті в'язниці й тортурні камери? Вишинський або Фриновський? Повія Катя Фурцева? Хрущов, який порізав літаки, гармати, танки і крейсери? Яків Свердлов, який набивав сейфи золотими царськими червінцями і фальшивими паспортами на випадок, якщо доведеться мотати вудки з батьківщини світового пролетаріату? Збирач Генріх Ягода, що мав найпотужнішу в Росії колекцію порнухи? Товариш Алієв, який у 1941 році ухилився від призову? Член ЦК товариш Мир Джафар-огли Багіров був великим жартівником. «Шлях на нафтові промисли проходив по серпантину, і він зі своїми прісними напідпитку залягав біля дороги, стріляв і насолоджувався тим, як машини летять у прірву» («Літературна газета». 2003. No 33). Ось цей стрілець Багіров і був мозком армії? Або ним був чотириразовий Герой Радянського Союзу, Герой Соціалістичної Праці великий стратег Брежнєв Леонід Ілліч? Урка Щелоков або урка Медунов? Або все ж мозком армії був довгожитель Центрального Комітету Михайло Андрійович Суслов, який не дозволяв Жукову донести до широких народних мас святу правду про героїчну роль ЦК?

А можливо, мозком армії був товариш Андропов? Або «залізний Шурік» Шелепін? Чому ні? Через брак власних, чому б армії не думати луб'янськими мізками?

Отже, хто ж конкретно був у Центральному Комітеті тим самим мозком, який думав замість генералів і маршалів?

Хочеш не хочеш, але треба згадати й товариша Сталіна. На момент смерті Жукова Комуністична партія перебувала при владі 56 років. 30 з них на чолі Центрального Комітету Комуністичної партії стояв Сталін. При цьому він був на чолі ЦК у всі роки підготовки до війни і в усі роки війни. Центральний Комітет кудись сховався після німецького вторгнення, але Сталін залишався на бойовому посту. І якщо ЦК - мозок армії, то Генеральний секретар ЦК - центральна і найголовніша ділянка цього мозку. Це випливає з мемуарів Жукова. У роки війни, коли Центральний Комітет розчинився в «бузковому тумані», Сталін собою заміняв ЦК.

Цікаво, чи усвідомлював сам Сталін своє становище? Чи розумів, що, очолюючи Центральний Комітет, він очолює мозок армії?

– 6 -

Давайте повернемося на початок попереднього розділу: «На жаль, доводиться відзначити, що Й.В. Сталін напередодні та на початку війни недооцінював роль і значення Генштабу. Тим часом Генеральний штаб, за образним висловом Б.М. Шапошникова, - це мозок армії. Жоден орган у країні не є більш компетентним у питаннях готовності збройних сил до війни, ніж Генеральний штаб. З ким же, як не з ним, повинен був систематично радитися майбутній Верховний головнокомандувач? Проте Й.В. Сталін дуже мало цікавився діяльністю Генштабу. Ні мої попередники, ні я не мали нагоди...»

А до цього той же Жуков у тій же книжці висловив повну незгоду з позицією Шапошникова: «Назва книжки "Мозок армії"стосовно до Червоної Армії невірна. "Мозком" Червоної Армії з перших днів її існування є ЦК ВКП (б)»

Отже, з «найправдивішої книжки про війну» ми дізнаємося, що:

а) мудрий маршал Шапошников дуже правильно вважав Генеральний штаб мозком армії;

б) дурний маршал Шапошников дуже неправильно вважав Генеральний штаб мозком армії.

Жуков пристрасно підтримує мудрого Шапошникова, коли його слова можна обернути проти Сталіна.

Той же Жуков презирливо копає того ж Шапошникова за ті ж слова, якщо цим можна продемонструвати свою любов до Центрального Комітету.

З великої книжки Жукова ми дізнаємося, що Центральний Комітет був мозком армії. З цього випливає єдино можливий висновок, що Сталін, якщо він готував країну до війни, весь свій час повинен був проводити в надрах ЦК.

З тієї ж великої книжки ми дізнаємося, що Сталін не повинен був втрачати час у Центральному Комітеті, а повинен був іти в Генеральний штаб за порадою до Жукова, бо не Центральний Комітет, а Генеральний штаб є мозком армії.

Кмітливому читачеві залишалося робити висновок: війною не могли керувати ні Сталін, ні Шапошников. Це було під силу тільки видатному полководцю всіх часів і народів Георгію Костянтиновичу Жукову. Тільки він усе правильно розумів. Причому кожен раз навпаки. То так розуміє, а то зовсім не так. Але кожен раз правильно! У Жукова з питання різні думки. Завжди полярні, але єдино вірні.

Кожен для себе може вибрати у Жукова те, що подобається.

Треба довести, що ЦК - мозок армії, а дурний Генеральний штаб ні чорта не вартий, - посилаємося на Жукова.

А треба довести, що дурний Сталін мав не в цьому безглуздому ЦК безрезультатно засідати, а бігти за порадою до Жукова в Генеральний штаб, - знову на Жукова посилаємося.

Доводячи взаємовиключні речі, можна посилатися на того ж Жукова, на ту ж книжку того ж видання. Тільки сторінки різні.

Втім, часто навіть і сторінки гортати не треба. Думки у Жукова різні, а сторінка — одна.

Ця риса - доводити одночасно дві взаємовиключні точки зору - властива не тільки численним авторам мемуарів Жукова, але і йому самому. Є достатньо свідчень, наприклад, Маршала Радянського Союзу К.К. Рокосовського, коли Жуков говорив одне, а через хвилину, спростовуючи сам себе, кричав щось зовсім протилежне.

Добре, коли кричав.

А як, коли він розстрілював за виконання своїх же наказів, які тут же змінював на протилежні?

Войовничий захисник Жукова полковник А. Кочуков хвалиться: «У моїй домашній бібліотеці зберігаються всі 12 видань "Спогадів і роздумів" Маршала Радянського Союзу Г.К. Жукова» («Красная звезда», 16 квітня 1999 р.).

Упевнений, що в даний час до цих видань додалося ще й тринадцяте. Зі сказаного випливає, здавалося б, незаперечний висновок: полковник Кочуков Жукова не читав. Якби читав, то нічим було б йому пишатися.

Але будемо обережні. Цей висновок скороспішний і не єдино можливий. Не виключено, що полковник Кочуков всі томи всіх видань прочитав. Просто не замислювався над прочитаним. Звик, що за нього Центральний Комітет думає, ніяк відвикнути не може. А ви, товаришу полковник, спробуйте ці томи прочитати. І спробуйте обміркувати прочитане. Запевняю, будете від реготу по підлозі качатися. Порівняйте хоча б шосте видання «Роздумів» із сьомим. Це ж комедія на рівні «Сімнадцяти миттєвостей весни». У цьому фільмі радянський розвідник прикидався нацистом, ходив у формі штандартенфюрера СС, але їздив по гітлерівської Німеччини в машині з радянським номером; по чорному полю - білі цифри і букви; двозначна цифра, рисочка, ще двозначна цифра, нижче - три букви. Літери, ясна річ, російські. І ці літери: Г, Р, У.

Повний номер шпигунської машини Штірліца: 21-47 ГРУ.

Мемуари Жукова на тому ж рівні. Можете навіть не порівнювати різні видання. В одному томі Жукова знайдете речі куди більш смішні, ніж букви «ГРУ» на номерному знаку машини Штірліца.

До речі, про ГРУ...

Розділ 6

Так про війну не писав ніхто!

Треба спеціально доводити, що Жуков був видатним стратегом. Але цього ніхто ніколи не обґрунтовував, тому ми можемо прийняти поки за факт, що в цій області «маршал Перемоги» розбирався остільки-оскільки (та й сам шалено нудний стиль його «Спогадів і роздумів» говорить дещо).

Арсеній Тонов.

«Независимая газета», 5 березня 1994 року

– 1 -

До речі, про ГРУ.

Напередодні війни радянська військова стратегічна розвідка, що іменувалися тоді РУ ГШ, зуміла добути відомості найбільшої важливості і майже неймовірної достовірності. Військові розвідники здійснили подвиг - вони дістали німецький план вторгнення і встановили орієнтовну, а потім і точну дату нападу Німеччини на Радянський Союз. Мало того, в доповідях радянських військових розвідників німецький план нападу був викладений у розвитку: це - перший варіант, це - другий, а це - третій, остаточний. Однак з точної і правильної інформації були зроблені неправильні висновки.

Крім військової стратегічної розвідки, яка була складовою частиною Генерального штабу, гранично активно і результативно працювала військова оперативна розвідка - розвідувальні органи штабів військових округів, флотів, армій і флотилій. «У травні 1941 року вдалося дізнатися не тільки кількість стягнутих до наших кордонів дивізій, а й місця їх дислокації - аж до розташування батальйонів, штабів частин. Уточнювалися навіть вогневі позиції окремих артилерійських і зенітних батарей» («Красная звезда», 16 червня 2001 р.).

Головне в тому, що відомості з різних джерел стикувалися. Агентура військової стратегічної розвідки в Берліні видобуває, наприклад, відомості про перекидання на радянський кордон ще однієї піхотної дивізії, тут же агентура військової оперативної розвідки з району, припустимо, Кракова підтверджує прибуття цієї дивізії, повідомляє номери частин, прізвища командирів, місця розташування бойових частин , штабів, вузлів зв'язку, тилів. Інформація з різних незалежних одне від одного джерел крапельками, струменями та струмочками стікалася в Генеральний штаб...

Написані терикони книжок про те, що радянська військова розвідка попереджала про неминуче вторгнення, але Сталін на попередження не реагував. Висновок: дурний боягузливий Сталін боявся дивитися правді в очі.

Звинувачення в дурості і боягузтва впали й на сталінське оточення. Народного комісара оборони СРСР Маршала Радянського Союзу С.К. Тимошенко і начальника Розвідувального управління Генерального штабу генерал-лейтенанта Ф.І. Голікова нам малюють кретинами і лизоблюдами: в руках тримали інформацію приголомшливої важливості, але, прагнучи догодити Сталіну, доповідали тільки те, що було вгодне вождю. В результаті Радянський Союз і його Збройні Сили потрапили під нищівний раптовий удар. Гітлер завдав Радянському Союзу смертельну рану, від якої країна так ніколи і не змогла оговтатися. Свою поразку в Другій світовій війні комуністи оголосили ледве не перемогою. Проте таких ганебних «перемог» у світовій історії просто не було. У результаті «великої перемоги» країна перетворилася на труп, хоча і з ядерної ломакою в гниючій руці. У результаті «великої перемоги» Радянський Союз скотився на рівень найбільш відсталих країн світу і в кінцевому підсумку впав і розсипався. Але й на цьому процес розпаду не завершився.

Процес пішов.

А кінця не видно.

– 2 -

Але ось що цікаво. Начальнику Розвідувального управління Генерального штабу генерал-лейтенанту Ф.І. Голікову дорікають у неуважності, дурості та злочинній недбалості, вважають винуватцем найбільшої помилки, яка в кінцевому підсумку привела до поразки Радянського Союзу. Винуватцем цієї ж помилки вважають народного комісара оборони Маршала Радянського Союзу С.К. Тимошенка. В числі винуватців Лаврентій Берія, народний комісар внутрішніх справ, і Всеволод Меркулов, народний комісар державної безпеки. Ясна річ, Сталін - головний винуватець. А ось начальник Генерального штабу Червоної Армії генерал армії Жуков у числі винуватців чомусь не значиться. Жуков з ланцюжка винуватців випав.

Сам Жуков своєї провини не визнав, себе до злочинців і роззяв не зарахував. Мало того, з обвинуваченого він сам себе перевів у обвинувачі. Жуков обурюється: «Сталін довірився помилковим відомостям, які надходили з відповідних органів» (Спогади та роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 259). У наступних виданнях жуковський гнів посилений: «Й.В. Сталін допустив непоправну помилку, довірившись помилковим відомостям, які надходили з відповідних органів» (Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 257).

Ось бачите, як нещадно великий Жуков викриває дурненького і довірливого Сталіна. Вождю пхають неправдиву інформацію, а він вірить. Знайшов кому вірити!

Однак і до обвинувача Жукова є претензії.

Інформацію про те, чи буде війна чи її не буде, а якщо буде, то коли і яка, очільник уряду повинен отримувати не від якихось там «відповідних органів», а з Генерального штабу, оскільки в питаннях війни «жоден орган в країні не є більш компетентним». Це слова самого Жукова.

У «відповідних органів» - інші завдання. І люди там не військові, у військових питаннях необізнані, хоча іноді й ходять у військовій формі. У них інша підготовка, інший погляд на світ, вони не мають досвіду війни. На «відповідних органах» мільйони злочинів. Їм своїх гріхів не спокутувати ніколи. Але валити на них провину за те, що прогледіли війну - це все одно, що в число винуватців записати начальника Військторгу Західного фронту.

І вже якщо «відповідні органи» подали очільнику уряду неправдиву інформацію, то керований Жуковом Генеральний штаб повинен був викласти на сталінський стіл свою інформацію: точну, правдиву, вичерпну, своєчасну, з правильними висновками і незаперечними доказами.

Чи надав начальник Генерального штабу генерал армії Жуков голові уряду Сталіну незаперечні докази намірів Гітлера здійснити напад? Або він таких доказів не представив? Ось у чому питання.

– 3 -

Було б краще, якби геніальний стратег не на когось вину валив, а розповів про те, що він особисто доповідав Сталіну.

Ось що з цього приводу сказано в мемуарах Жукова: «20 березня 1941 року начальник Розвідувального управління генерал Ф.І. Голіков подав керівництву доповідь, що містила відомості виняткової важливості. У цьому документі викладалися варіанти можливих напрямків ударів німецько-фашистських військ під час нападу на Радянський Союз. Як потім з'ясувалося, вони послідовно відображали розробку гітлерівським командуванням плану "Барбароса", а в одному з варіантів, по суті, відображена була суть цього плану» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 239).

Тут же Жуков викладає суть німецького плану так, як він був відображений у доповіді Голікова, так, як німецькі генерали його написали: «Для наступу на СРСР створюються три армійські групи: 1-а група під командуванням генерал-фельдмаршала Бока завдає удар у напрямку Петрограда; 2-а група під командуванням генерал-фельдмаршала Рундштедта - в напрямку Москви і 3-я група під командуванням генерал-фельдмаршала Лееба - в напрямку Києва. Початок наступу на СРСР - орієнтовно 20 травня »(Спогади та роздуми. М., 1969. С. 240).

У своїх мемуарах Жуков детально перераховує те, що повідомляли розвідники керівництву: «За даними Розвідувального управління нашого Генштабу, очолюваного генералом Ф.І. Голіковом, додаткові перекидання німецьких військ у Східну Прусію, Польщу і Румунію почалися в кінці січня 1941 року. Розвідка вважала, що за лютий і березень угруповання військ противника збільшилася на дев'ять дивізій... На 4 квітня 1941 року загальне збільшення німецьких військ від Балтійського моря до Словаччини, за даними генерала Голікова, склало 5 піхотних дивізій і 6 танкових дивізій. Загалом проти СРСР знаходилося... На 5 травня 1941 року, за доповіддю генерала Ф.І. Голікова, кількість німецьких військ проти СРСР досягла 103-107 дивізій... На 1 червня 1941 року, за даними розвідувального управління, проти СРСР перебувало 120 німецьких дивізій...».

Жуков наводить повідомлення військового аташе в Берліні від 14 березня, в якому зазначався термін німецького нападу: між 15 травня і 15 червня.

Жуков обурюється: начальник Розвідувального управління генерал-лейтенант Голіков мав такі відомості, але не зумів їх оцінити достойно, з правильної інформації Голіков робив абсолютно необґрунтовані висновки!

– 4 -

Наступна жертва Жукова - народний комісар Військово-морського флоту адмірал Н.Г. Кузнєцов, який теж мав відомості виняткової важливості, але теж не зумів вникнути в їх суть. 6 травня 1941 року Кузнєцов направив Й.В. Сталіну записку, в якій, крім іншого, йшлося про повідомлення військово-морського аташе в Берліні капітана 1 рангу Воронцова: німці готують вторгнення до 14 травня. «Дані, викладені в цьому документі, теж мали виняткову цінність. Однак висновки, що пропонувалися керівництву адміралом Н.Г. Кузнєцовом, не відповідали наведеним ним же фактам» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 240).

У всіх подальших виданнях звинувачення проти генерала Голікова й адмірала Кузнєцова повторені та посилені. Починаючи з другого видання «Спогадів та роздумів» в числі обвинувачених виявився ще й «посол СРСР у Німеччині Деканозов», від якого нібито теж надходила «такого ж характеру інформація». Деканозов, за словами Жукова, своїми заспокійливими повідомленнями дезінформував Сталіна.

В даному випадку Жуков помилився: Володимир Георгійович Деканозов у 1941 році не мав рангу посла. І взагалі на той час у нас послів не було, як не було й міністрів. Ранг Надзвичайного і Повноважного Посла Деканозов отримав 14 червня 1943 року. А в 1941 році він був заступником наркома закордонних справ і повноважним представником СРСР у Німеччині. Але не в цьому суть. Суть у тому, що і Голіков, і Кузнєцов, і Деканозов мали в руках безцінні відомості, але правильних висновків зробити не змогли.

Давайте ж разом з Жуковом посміємося над, м'яко кажучи, не дуже розумними Голіковом, Кузнєцовом, Деканозовом, а потім подумаємо ось над чим: Голіков зробив неправильні висновки, і Кузнєцов дров наламав, інші товариші дали маху, але ж це не так страшно! Тоді, навесні 1941 року, помилки Голікова, Кузнєцова та інших можна було легко виправити. Адже не Голіков і не Кузнєцов і навіть не Деканозов визначали політику країни та стратегію її армії, і не для себе вони писали доповіді та записки, а для вищого керівництва. Ось вони-то, вищі, і повинні були оцінити викладені в доповідях факти, зробити власні висновки, накласти обґрунтовані резолюції, прийняти правильні рішення. Якщо Голіков помилився, завдання вищих керівників - поправити. У цьому суть і сенс їхньої роботи. За це їм гроші платять. Саме для цього їх посадили у високі кабінети. Якщо дурний Голіков зробив необґрунтовані висновки, то геніальний Жуков з тієї ж інформації повинен був робити правильні висновки. Чи зробив він їх?

Уявіть себе начальником будь-якого рангу. Підлеглий висипає на вашу бідну голову купу вельми неприємних фактів, а укладає доповідь нічим не обґрунтованими оптимістичними висновками: все добре, прекрасна маркізо! Що накажете робити? Вибір не широкий. Одне з двох.

Перше: думати своєю головою і робити з неприємних фактів настільки ж неприємні висновки.

Друге: своєю головою не думати, а погоджуватися з необґрунтованим оптимізмом доповідача, робити з найнеприємніших фактів вельми приємні узагальнення.

Ніхто не сперечається: начальник Розвідувального управління Генерального штабу генерал-лейтенант Голіков у своїх висновках жорстоко помилився. Тепер відповімо на запитання: а хіба Жуков виявився розумнішим? Хіба, маючи ті ж дані в руках, Жуков прийшов до інших висновків?

Жуков обурений: висновки адмірала Кузнєцова не відповідали фактам, які він сам же приводив. Так, є чому обурюватися. Тільки не після війни слід було всьому світові про це розповідати. Жуков про це повинен був заявити Сталіну і Кузнєцову ще тоді, 6 травня 1941 року. Тоді, навесні 1941 року, треба було обурюватися: товариш Сталін, давайте звернемо на факти увагу! Давайте самі їх оцінимо! А Кузнєцову і Голікову вірити не можна, їх висновки не стикуються з фактами, які вони самі ж доповідають!

Жуков - наймудріший стратег. Але в його мудрості є мала вада: найбільші осяяння приходили в його світлу голову з деяким запізненням - через 25 років після ганебного розгрому.

– 5 -

А як накажете розуміти загадкову фразу в мемуарах Жукова: «Ф.І. Голіков подав керівництву доповідь»? Це кому? Керівництво - поняття еластичне. Питання принципове: відносить себе Жуков до керівництва чи ні? Доповідь Голікова від 20 березня 1941 року називалася «Варіанти бойових дій німецької армії проти СРСР». За розповіддю Жукова виходить, що Голіков подав цю доповідь якомуь абстрактному керівництву, з яким у нашого геніального стратега не було нічого спільного.

Якщо Жуков себе до керівництва відносить, то треба прямо і чесно сказати: я, геніальний Жуков, виявився нітрохи не розумнішим за придуркуватого Голікова, я тримав ту ж інформацію в руках і зробив з неї ті ж безглузді висновки.

Якщо ж Жуков себе в поняття «керівництво» не включає, то про це теж треба було виразно заявити.

Нам малюють Жукова таким собі борцем, він, мовляв хотів правду про війну розповісти.

От і розповів би! Питання виняткової важливості: в чиї руки потрапила доповідь Розвідувального управління Генерального штабу від 20 березня 1941 року? Хто її читав? Хто на ній писав резолюції? Над Голіковом ми вже посміялися, але хто погодився з безглуздими висновками Голікова? Над ким ще треба сміятися? Кого ще записати в розряд ідіотів? Але ж тих, хто цю доповідь читав, не могло бути більше, ніж пальців на одній руці! Ось їх би й назвати по іменах! Чому ж Жуков каже про якесь таємниче керівництво, не називаючи нікого конкретно?

Тому, що довелося б і себе улюбленого назвати в числі тих, хто не оцінив гідно великий подвиг розвідників, хто погодився з висновками Голікова й тим самим підставив країну та її армію під нищівний удар.

– 6 -

Але, можливо, Жуков цей документ і не читав? Можливо, Жуков під ним не підписувався? Ці питання давно цікавили істориків, і ось через багато років після війни полковник Анфілов надав Жукову доповідну записку начальника Розвідувального управління Генерального штабу генерал-лейтенанта Ф.І. Голікова від 20 березня 1941 року і поставив запитання: як ви оцінили цей документ?

Далі було ось що:

"- Я вперше бачу її, - обурено сказав маршал, прочитавши документ.

– Хіба Голіков вам не доповідав?

– Він не підкорявся мені, а тому й не робив цього» («Красная звезда», 26 березня 1996 р.).

Правда цікаво: у своїх мемуарах Жуков докладно описав доповідь начальника Розвідувального управління від 20 березня 1941 року і висміяв Голікова за неправильні висновки, а через газету «Красная звезда» на весь світ оголосив, що вперше бачить цей документ.

Що з цього нестикування виходить? А все те саме: керівництво Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу до написання мемуарів Жукова поставилося вкрай недбало. Треба було ознайомити Жукова зі змістом його мемуарів. Треба було визначити, чи вникає він у суть написаного, чи розуміє сенс? Це не було зроблено, і вийшло недобре. Люди, які писали мемуари Жукова, з доповіддю розвідки від 20 березня 1941 року були знайомі і дуже розлого від імені Жукова її описали, а сам Жуков кипить від обурення: вперше цей папір бачу!

– 7 -

Друге видання мемуарів Жукова було більш повним і більш правдивим, тобто більш смішним. Спочатку, як і в першому виданні, Жуков перераховує безліч повідомлень розвідки про підготовку німецького вторгнення. Жуков знову копає адмірала Кузнєцова за неправильні висновки, знову викриває Голікова, який своїми безглуздими висновками зіпсував правильну доповідь від 20 березня 1941 року. Він знову описує німецький план у тому вигляді, в якому радянська розвідка його подала керівництву Радянського Союзу, - удар наносять три групи армій: Бок - на Ленінград, Рундштедт - на Москву, Лееб - на Київ. Жуков знову розповідає про те, що розвідка передбачила дату вторгнення: спочатку з точністю до місяця, потім до тижня, нарешті, була названа правильна дата.

Повідомивши все це, Жуков раптом починає сам себе спростовувати: «З перших повоєнних років і по теперішній час подекуди у пресі побутує версія про те, що напередодні війни нам нібито був відомий план "Барбароса", напрямок головних ударів, ширина фронту розгортання німецьких військ, їх кількість та оснащеність. При цьому посилаються на відомих радянських розвідників - Ріхарда Зорге, а також багатьох інших осіб зі Швейцарії, Англії та ряду інших країн, які нібито заздалегідь повідомили ці відомості. Однак нібито наше політичне і військове керівництво не тільки не зрозуміло суть цих повідомлень, а й відкинуло їх. Дозволю з усією відповідальністю заявити, що це чиста вигадка. Ніякими подібними даними, наскільки мені відомо, ні Радянський уряд, ні нарком оборони, ні Генеральний штаб не мали» (Спогади та роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 259).

Здоров, будь ласка!

Жуков детально описав повідомлення Розвідувального управління про появу нових німецьких військ на радянському кордоні і показав: це було не просто стрімке зростання, а зростання з прискоренням. Розвідка повідомляла не лише голі дані про зосередження і розгортання німецьких дивізій, але і вказувала мету такого зосередження - вторгнення в Радянський Союз. Понад те, із зазначенням приблизних термінів вторгнення. Розповівши все це, Жуков «з усією відповідальністю» заявляє, що про зосередження німецьких військ нічого не знав.

Гаразд, повіримо.

Але як повірити іншому: на сторінці 258 першого тому другого видання Жуков розповідає, що «Ф.І. Голіков подав керівництву доповідь, що містила відомості виняткової важливості. У цьому документі викладалися варіанти можливих напрямків ударів німецько-фашистських військ під час нападу на Радянський Союз. Як потім з'ясувалося, вони послідовно відбивали розробку гітлерівським командуванням плану "Барбароса", а в одному з варіантів, по суті, відображена була суть цього плану». А на наступній 259-й сторінці «з усією відповідальністю» заявляє, що напрямок головних ударів не був відомим ні розвідці, ні Генеральному штабу, ні наркому оборони, ні Радянському уряду.

Головою уряду до 4 травня 1941 року був Молотов, після цієї дати - Сталін. Якщо вірити Жукову, то ні Сталіну, ні Молотову, ні наркому Тимошенко, ні йому, Жукову, нічого про німецькі плани не було відомо: ні кількість німецьких дивізій, ні напрямки ударів, ні приблизні дати вторгнення.

Вибачте, але тоді якому ж керівництву Голіков направив свою знамениту доповідь від 20 березня?

На одній сторінці Жуков повідомляє, що були правильні відомості, але дурники Голіков, Кузнєцов, Деканозов їх неправильно витлумачили. А на наступній сторінці він же «з усією відповідальністю» оголошує, що все це - чиста вигадка, не було жодних відомостей.

А протиріччя множаться. Згадаймо скарги Жукова про те, що «Сталін дуже мало цікавився діяльністю Генштабу. Ні мої попередники, ні я не мали нагоди з вичерпною повнотою доповісти Й.В. Сталіну про... можливості нашого потенційного ворога. Й.В. Сталін лише зрідка і стисло вислуховував наркома або начальника Генерального штабу».

І тут же його заява, що Генеральний штаб відомостей про кількість німецьких військ та їх наміри не мав. Вдумаймося, як міг Жуков «з вичерпною повнотою» доповісти Сталіну про «можливості нашого потенційного ворога», якщо сам «з усією відповідальністю» заявляє: не було в нього ніяких відомостей.

Навіщо дорікати Сталіна в небажанні слухати, якщо самому нічого доповідати?

* * *

Як бути? Як стикувати думки генія? Сам я не в силах. Залишається звернутися до улюбленого мною центрального органу Міністерства оборони СРСР: «Видання "Спогадів та роздумів" стало великою подією. До цього часу ТАК про війну ніхто не писав» («Красная звезда», 12 січня 1989 року, виділено «Красной звездой»).

Повністю згоден і приєднуюся: до цього часу ТАК про війну ніхто не писав.

Сподіваюсь, і в майбутньому ТАК про війну ніхто писати не буде.

Розділ 7

Про Голікова

У Лондоні діяла ще одна група радянських військових розвідників, якими керував військовий аташе СРСР у Великобританії генерал-майор І.А. Скляров. За один тільки передвоєнний рік Скляров і підлеглі йому офіцери направили в Центр 1638 аркушів телеграфних повідомлень, більша частина з яких містила відомості про підготовку Німеччини до війни проти СРСР, про нарощування обсягів військового виробництва в Німеччині, про переговори німців з керівниками Фінляндії, Румунії, Італії та Угорщини.

«Красная звезда», 3 листопада 2001 року

– 1 -

Вина начальника Розвідувального управління Генерального штабу генерал-лейтенанта Ф.І. Голікова мінімальна. А можливо, взагалі ніякої його провини немає. Принаймні Сталін за ним ніякої провини не числив. Про це можна судити з того, що вже 9 липня 1941 року генерал-лейтенант Голіков від імені радянського уряду вів у Лондоні переговори з урядом Великобританії.

Офіційно Голіков прибув до Лондона в якості голови радянської військової місії. В документах була правильно вказана його посада: заступник начальника Генерального штабу Червоної Армії. Без подальших уточнень.

Це була правда, але не вся.

Про неофіційну частину місії Голікова кожен може здогадатися сам, задавши просте запитання: невже у драматичні дні липня 1941 року Сталіну не було кого послати до Великобританії, крім очільника військової стратегічної розвідки?

Це був критичний час, коли розвідувальні дані були потрібні негайно. До зарізу. Зарубіжні резидентури РУ ГШ потрібною інформацією володіли, проте зв'язок з багатьма з них перервався. Причина: агентурний зв'язок створювався на випадок нищівного наступу Червоної Армії в Європі, для ситуації, коли радянські фронти й армії стрімко йдуть до ворожих столиць. А на випадок «великої вітчизняної» канали зв'язку не готували. Агентурні радіостанції «Північ» забезпечували стійкий зв'язок з радянською територією при раптовому нападі Червоної Армії на Німеччину. Однак все зірвалося. В оборонній війні радянський фронт відкотився, приймальний центр Розвідувального управління Генерального штабу в Мінську був утрачений. Зв'язок обірвався. Терміново розгорнули нові приймальні центри, але не вистачало дальності.

Звинувачувати за це одного Голікова не можна. «Велику вітчизняну», тобто війну на своїй території, в Радянському Союзі не передбачав ніхто. Червона Армія прогрівала мотори для визвольного походу. Єдино можливий варіант війни: «на ворожій землі, малою кров'ю, могутнім ударом».

Розвідка готувалася до тієї війни, до якої їй наказали готуватися, до тієї війни, яку планували в Кремлі і в Генеральному штабі.

Війна пішла не за кремлівськими сценаріями. І переробляти-переінакшувати в країні й армії довелося рішуче все.

І ось Голіков летить до Лондона...

Головна мета: перебудувати мережі агентурного зв'язку. Якщо з радянської території приймати передачі з Берліна, Женеви, Парижа, Відня, Копенгагена неможливо, то треба терміново розгорнути приймальний центр та ретранслятор в радянському посольстві в Лондоні. Мова йшла про раптову і термінову організацію нових каналів зв'язку з найважливішою агентурою по всій Європі. Нікому, крім начальника Розвідувального управління, це завдання довірити не можна було.

Саме тому Голіков виявився у Великобританії.

Він вирішував і інші завдання. З ними він теж впорався.

– 2 -

Політ очільника військової стратегічної розвідки у Великобританію - це нечувана довіра з боку Сталіна. 4 липня 1941 року було заарештовано командувача Західним фронтом генерала армії Павлова. Саме цього дня Сталін призначив Голікова головою радянської військової місії. 6 липня було заарештовано все керівництво Західного фронту, включаючи начальників Військторгу та ветеринарної лабораторії. Цього дня Голіков вилетів з Москви до Архангельська, щоб далі летіти в Лондон.

Після повернення з Лондона Голіков командував арміями і фронтами, знову був начальником військової розвідки, яка до того моменту отримала своє горде ім'я ГРУ. А в березні 1943 року генерал-полковник Голіков був призначений на ключову посаду заступника народного комісара оборони з кадрів. Народним комісаром оборони, як ми пам'ятаємо, був Сталін. Маленков розставляв кадри в масштабі держави, Голіков - в масштабі Червоної Армії.

За що така довіра?

За те, що, допустивши одну помилку, Голіков її тут же виправив.

Після війни Голіков став генералом армії, а потім і Маршалом Радянського Союзу.

– 3 -

Безперечно, була доповідь «Варіанти бойових дій німецької армії проти СРСР» від 20 березня 1941 року. Так, Голіков зробив неправильні висновки.

Однак після цього були інші доповіді, в яких Голіков правильно оцінював обстановку.

Вже 4 квітня Голіков направив Сталіну, Молотову, Ворошилову, Тимошенку, Жукову, Берії, Кузнєцову та іншим вищим керівникам Радянського Союзу і Червоної Армії спецповідомлення про посилення угруповання німецьких військ на кордоні СРСР (ЦАМО РФ, опис 7237, справа 2, аркуші 84-86 ). На цей раз Голіков не робив ніяких висновків. Голі факти. Без коментарів. І якщо Голіков зіпсував свою доповідь 20 березня неправильними висновками, то нову картину від 4 квітня він нічим не псував. Він змалював обстановку як вона є, без коментарів. Факти самі казали за себе. Голіков надав можливість вождям країни і Червоної Армії самостійно робити висновки. Таку можливість мав і найбільший стратег усіх часів і народів. На цей раз неправильні висновки Голікова не могли збити Жукова з пантелику. Він мав можливість самостійно оцінити обстановку. Але Жуков чомусь ніяких висновків не робив.

16 квітня генерал-лейтенант Голіков направив керівництву спецповідомлення про перекидання німецьких військ у прикордонну смугу. Розсилання на вісім адрес: Сталіну, Молотову, Ворошилову, Тимошенку, Берії, Кузнєцову, Жукову, Жданову (ЦАМО РФ, опис 7237, справа 2, аркуші 89-91). У цьому спецповідомленні йшлося про те, що на території окупованої Німеччиною Польщі заборонений проїзд цивільних осіб залізницею. Вже одне це мало насторожити керівників Радянського Союзу. І якщо дурний Сталін нічого не розумів, то наймудріший Жуков мав збагнути: німці щось затівають. Залізниці їм для чогось потрібні.

Жуков міг би в даному випадку і не думати своєю головою, бо Голіков повідомив причину змін, що відбуваються на польських залізничних лініях: німецькі війська через польську територію, крім іншого, підвезли до радянських кордонів 6995 вагонів боєприпасів та 993 цистерни пально-мастильних матеріалів. Голіков повідомляв не голі цифри, а давав розгорнуту картину з точним аналізом: от 16 основних залізничних вузлів, куди прибувають вагони з пально-мастильними матеріалами та боєприпасами. На станцію Острів - 4000 вагонів снарядів і 342 вагони ПММ; Сідлець - 1640 вагонів зі снарядами і 30 вагонів ПММ; Замостя - 236 вагонів ПММ...

До доповіді прикладена карта. Одного погляду на неї достатньо, щоб усвідомити, де зосереджені запаси снарядів і де ПММ. З цього можна було робити висновки про наміри і плани німецького командування.

Але Голіков і на цьому не зупинився. Він доповідав у тому ж спецповідомленні, що німецьке командування перекинуло до радянських кордонів полк парашутистів і зосередило в цих же районах 17 тисяч озброєних українських націоналістів. Жукову слід було б задуматися: а це навіщо?

Голіков продовжував: йде зосередження переправних засобів, понтонів і розбірних дерев'яних мостів біля прикордонних річок, у тому числі на північ від Бреста і за 15 і 20 кілометрів на південний схід від Бреста.

Це спецповідомлення Голіков не зіпсував неправильними висновками. Висновок простий, як правда: «Триває перекидання військ, накопичення боєприпасів і пального на кордоні з СРСР».

26 квітня на ті ж адреси Голіков направив спецповідомлення «Про розподіл збройних сил Німеччини за театрами і фронтами бойових дій за станом на 25.04.41 р.».

Повідомлення починається так: «Масові перекидання німецьких військ з глибинних районів Німеччини та окупованих країн Західної Європи тривають безперервно». А завершується фразою: «За наявними даними, з 1 квітня німецьке командування приступило до формування до 40 дивізій, що вимагає додаткової перевірки». У цьому спецповідомленні все правильно. Ніяких неправильних висновків Голікова воно не містило.

5 травня Голіков направив на десять адрес спецповідомлення «Про угруповання німецьких військ на сході і південному сході» (ЦАМО РФ, опис 7237, справа 2, аркуші 97-102). Серед тих, хто отримав цей документ, як завжди, Сталін, Молотов, Берія, Тимошенко, Жуков... Голіков знову повідомив про посилення угруповання німецьких військ, докладно доповів, куди і які дивізії перекидаються. До цього додав, що у Словаччині, Польщі, Румунії ведеться будівництво других колій на залізничних магістралях стратегічного значення, які йдуть із заходу на схід. Голіков ясно і чітко заявляв, що розширюється мережа аеродромів і посадкових майданчиків у прикордонних районах. «По всьому кордону, починаючи від Балтійського моря до Угорщини, йде виселення з прикордонної зони населення... Здійснюються посилені рекогносцирування німецькими офіцерами нашого кордону...»

В мемуарах Жукова не шукайте згадок про ці спецповідомлення РУ ГШ.

Бо вони повністю виправдовують Голікова.

Бо вони - звинувачення Жукову.

– 4 -

Не треба думати, що Голіков викладав голу інформацію без усяких висновків. У травні 1941 року він круто змінив свою позицію.

«Через деякий час Голіков, мабуть, зрозумів, яку серйозну помилку допустив 20 березня 1941 року. Через місяць, коли в Розвідуправління надійшли нові незаперечні докази про підготовку німців до війни проти СРСР, Голіков діяв інакше. 9 травня 1941 року начальник військової розвідки доповідав наркому оборони СРСР С.К. Тимошенку і начальнику Генерального штабу Г.К. Жукову матеріали, підготовлені військовим аташе СРСР у Берліні генерал-майором В. Тупиковом. У цій доповіді, яка називалася "Про плани німецького нападу на СРСР", давалася об'єктивна оцінка угрупованню німецьких військ і вказувалися напрямки їх ударів при нападі на СРСР. Були й інші важливі спецповідомлення військової розвідки вищому військово-політичному керівництву країни» («Красная звезда», 3 листопада 2001 р.).

За спецповідомленням від 9 травня йде спецповідомлення від 15 травня «Про розподіл збройних сил за театрами і фронтами бойових дій за станом на 15.05.41 р.» (ЦАМО РФ, опис 7237, справа 2, аркуші 109-113). І причепитися неможливо. Все тут правильно.

Серед іншого в цьому спецповідомленні написано наступне: «У прикордонній зоні з СРСР. Загальна кількість німецьких військ проти СРСР досягає 114-119 дивізій... З них піхотних - 82-87, гірських - 6, танкових - 13, моторизованих - 12, кавалерійська - 1». Далі йде перерахування змін на Варшавському і Краківському напрямках, у Східній Прусії, Словаччині і т.д.

Якщо оцінити цю доповідь з висоти нашого сучасного знання, то доводиться визнати: точність майже неймовірна. Невелика розпливчастість у відомостях про піхотні дивізії тому, що деякі з них були в той момент у дорозі. Не було впевненості, куди вони повернуть, де осядуть.

У цьому документі зроблено простий висновок: посилення триває. І названі райони, де саме. Підписано Голіков. І вказане розсилання - 13 вищих керівників Радянського Союзу і Червоної Армії: Сталін, Молотов, Ворошилов, Тимошенко, Берія, Кузнєцов, Жданов, і всі заступники наркома оборони: Жуков, Будьонний, Шапошников, Кулик, Мерецков, Запорожець.

І якщо документ військової розвідки від 20 березня містив невірні висновки Голікова, то в наступних документах, зокрема в цьому, від 15 травня, невірних висновків не було. Але Жукову зручніше про це не згадувати. Простіше «з усією відповідальністю» оголошувати, що про зосередження німецької армії він нічого не знав. І Тимошенко не знав. І Сталін — теж.

– 5 -

Навіть якщо б ніяких відомостей від розвідки не надходило, то й тоді Генеральному штабу і його наймудрішому начальнику немає і не може бути прощення. Невже вони не бачили, що коїться? Польща, Данія, Норвегія, Бельгія, Голландія, Франція, Югославія, Греція... І скрізь за єдиним сценарієм: порушення всіх договорів, раптовий удар по аеродромах, стрімкий ривок танкових дивізій до столиці. Над цим повторюваним сценарієм нашим великим стратегам слід було б задуматися. І хоча б авіацію свою біля кордонів не тримати.

Між тим Голіков бив тривогу.

Особливо слід відзначити його спецповідомлення «Про підготовку Румунії до війни» від 5 червня 1941 року (ЦАМО РФ, опис 7237, справа 2, аркуші 117-119). Воно починається фразою: «Румунська армія приводиться в бойову готовність». А завершується так: «Офіцери румунського генштабу наполегливо стверджують, що, за неофіційною заявою Антонеску, війна між Румунією та СРСР повинна скоро розпочатися». Все в цьому повідомленні правильно. І знову тут ні до чого прискіпатися. І знову в числі одержувачів - Жуков. І знову Жуков забуває згадати про це й інші подібні повідомлення у своїй «найправдивішій книжці». Причепитися ні до чого, тому Жуков про них і не пам'ятає.

А Голіков не вгамовувався. Голіков бив в усі дзвони. Спецповідомлення «Про військові приготування Румунії» від 7 червня 1941 наводжу повністю:

«Мобілізація в Румунії підтверджується багатьма джерелами. Призиваються вікові контингенти від 19 до 42 років. Виклик проводиться телеграмами. Одночасно мобілізується кінський склад і обози.

В результаті мобілізації румунська армія буде доведена до одного мільйона осіб і зможе розгорнути до 30 дивізій.

Залізниці, скоротивши пасажирський і звичайний товарний рух, виконують перевезення в Молдавію і Північну Добруджу німецьких військ, що йдуть з Югославії та Болгарії, а також озброєння (артилерія, танки, прожектори і т.д.) і спорядження.

Що стосується самої Німеччини, то там з 4 червня поновилися інтенсивні перевезення залізницею і автострадами через Кюстрін і Франкфурт (обидва пункти на р. Одер східніше Берліна) на схід.

Перевозиться людський склад, танки, важка, зенітна і польова артилерія, автотранспорт, прожектори та інше.

Район Познань становить собою буквально військовий табір.

Одночасно з цим спостерігається подальше посилення німецьких військ на кордоні за рахунок відтягнення ряду з’єднань через Віслу, так, 168-а і 111-а пд з району Кульци - в напрямку Ярослав. В Холі прибула сто вісімдесят третього пд, а з району Холі пересунулася безпосередньо до кордону 62-а пд.

Висновок:

Враховуючи відповідним чином румунську мобілізацію, як засіб подальшого посилення німецького правого флангу в Європі, особливу увагу необхідно приділити триваючому посиленню німецьких військ на території Польщі.

Начальник Розвідувального управління Генштабу

Червоної Армії генерал-лейтенант Голіков.

Розсилання: Сталіну, Молотову, Ворошилову, Тимошенку, Жданову, Малєнкову, Жукову, Кузнєцову, Берії».

Документ кричущий. Радянські керівники знали: мобілізація - це війна. І якщо уряд Румунії наважився на мобілізацію, то скасувати це рішення вже не можна. Далі - війна. Але не міг же уряд Румунії прийняти рішення про самостійну війну проти Радянського Союзу. Мабуть, таке ж рішення прийнято і в Німеччині.

Заперечать: але ж Голіков нічого не повідомляє про мобілізацію в Німеччині!

А йому й не треба про це повідомляти. Німецька армія давно мобілізована, і радянські керівники знають про це без Голікова. Ось саме тому Голіков пише, що мобілізація румунської армії - це всього лише посилення правого флангу угруповання німецьких військ. І величезними буквами додає: Особлива увага - на перекидання вже відмобілізованих німецьких військ до Польщі.

– 6 -

Жуков повинен був не тільки читати спецповідомлення Голікова, а й сам направляти доповіді Сталіну. При цьому він неминуче повинен був користуватися даними Розвідувального управління Генерального штабу.

Один з документів, підписаний Жуковом, опублікував письменник Карпов. 15 травня 1941 року Тимошенко і Жуков направили Сталіну документ, який починається аналізом обстановки: «На кордонах Радянського Союзу, станом на 15.05. 41 р., зосереджено до 86 піхотних, 13 танкових, 12 моторизованих і 1 кавалерійська дивізії, а всього до 112 дивізій... Враховуючи, що Німеччина в даний час тримає свою армію відмобілізуваною, з розгорнутими тилами, вона має можливість випередити нас у розгортанні і завдати раптового удару...»У цьому документі на двох сторінках розписані кількість німецьких військ, райони їх зосередження і ймовірні наміри. У принципі все, що Голіков повідомив Жукову, Жуков переписав у свою доповідь для Сталіна.

Іншими словами, Жуков точно знав, що діялося по той бік кордону. Це знання підтверджено документом, який Жуков не тільки підписав, але й сам склав.

Письменник Карпов у захваті: який аналіз! Як ясно Жуков розумів ситуацію!

А в мемуарах Жуков «з усією відповідальністю» заявив, що він поняття не мав про зосередження німецьких військ. І той же письменник Карпов жуковське творіння називає «найправдивішою книжкою про війну».

З одного боку, Жуков все знав і все бачив, отже - геній. І в той же час Жуков нічого не знав, оскільки Голіков йому нібито не підкорявся і нічого не доповідав. Знову Жуков у геніях значиться.

Висновок простий: Жукову можна було заявляти все, що завгодно, обливати брудом усіх навколишніх і вигороджувати себе. Письменник Карпов будь-які заяви Жукова все одно зарахує до геніальних творінь

Навіть у тих випадках, коли стратег сам себе спростовує.

– 7 -

Поведінку Жукова кожен повинен кваліфікувати самостійно. Кожен сам повинен підібрати відповідний термін.

Особисто моя думка, яку нікому не нав'язую: Жуков - негідник. З безлічі повідомлень він вибрав одне, в якому Голіков неправильно оцінив обстановку. На одному ранньому неправильному висновку Голікова Жуков зосередив свій благородний гнів, «забувши» розповісти, що були інші повідомлення. Жуков наколупав, як родзинок з булки, те, що йому подобається, і виставив Голікова на загальне посміховисько: ось він - винуватець катастрофи.

Маршал Радянського Союзу Пилип Іванович Голіков виявився чеснішим і благороднішим за Жукова. Великий стратег поливав Голікова брудом, а Голіков мовчав. Хоча було що заперечити. І якщо Жуков навів одне повідомлення з неправильними висновками, то Голіков міг би навести два десятки пізніших повідомлень з правильними висновками. Але Голіков не став вплутуватися в бій за схемою: дурень - сам дурень. Голіков знав: якщо архіви ніколи не відкриються, то принаймні привідкриються. І все стане на свої місця.

В даному випадку Жуков міг би промовчати. Треба було просто Голікова і його доповіді не згадувати. Адже промовчав він про грандіозні операції 1942 року за участю тисяч танків і літаків, десятків тисяч гармат і мінометів, мільйонних солдатських мас. Ці операції проводив Жуков. І ганебно їх провалив. Валити було ні на кого. Тому Жуков ці операції просто «забув».

Жуков не просто негідник, але негідник дурний. Він не подумав про архіви.

На момент виходу мемуарів Жуков сам себе виправдав, але треба було думати і про те, що рано чи пізно правда все одно вийде на світло і відкриє підлість.

Цей випадок - ще один доказ давно відомого правила: часткова правда гірша за брехню. Бо правдоподібна. Бо підтверджена документом.

Якщо взяти шматочок правди, то виходить, що винен Голіков: не ті висновки зробив. А якщо взяти правду цілком, то виходить, що винен він мінімально, якщо взагалі винен.

А головна вина - на геніальних стратегах, які регулярно отримували достовірні й повні відомості про противника і правильні висновки розвідки, але нічого не зробили для порятунку країни.

* * *

Повернемося до заяв Жукова про те, що на бойових товаришів він доносів не писав. Але ось вам зворотний приклад. У мирний час, коли ніхто за язик не тягнув, Маршал Радянського Союзу Жуков написав мерзенний пасквіль на Маршала Радянського Союзу Голікова, свого бойового товариша, свого колишнього заступника на посаді начальника Генерального штабу. Жуков обмовив Голікова перед усім світом, бо його мемуари за наказом Брежнєва, Суслова, Гречка публікували по всій планеті, перекладали на всі мислимі мови. Платна луб’янська агентура в безлічі телепередач, статей і книжок таврувала Голікова як «дезінформатора» і винуватця розгрому.

Жуков обливав брудом Голікова, знаючи, що Голіков правий, що Голіков живий, що Голікову є що заперечити.

Розділ 8

Не підмахни!

На початок 1941 року Генеральний штаб складався з восьми управлінь: оперативного, розвідувального, організаційного, мобілізаційного, військових повідомлень, влаштування тилу і постачання, укомплектування військ, військово-топографічного, і чотирьох відділів: загального, кадрів, укріплених районів і військово-історичного.

Радянські Збройні Сили. Історія будівництва. М., 1978. С. 234

– 1 -

Жуков категорично заперечував свою вину за розгром 1941 року і в цьому запереченні вийшов за межу пристойності. Чого варте одна лише його заява про те, що Голіков йому не підкорявся. Виходить, що Розвідувальне управління Генерального штабу не підкорялося начальнику Генерального штабу.

Кожен командир від батальйону, полку і вище має свій штаб, куди стікається вся інформація. Начальник штабу має дві «руки»: оператора, який планує бойові дії, і розвідника, який поставляє інформацію для цього планування. В кожному штабі є інші відділення, відділи, напрями, управління, проте оператори і розвідники - ядро будь-якого штабу, навколо якого будується інша робота. Оператори і розвідники - це два колеса мотоцикла. Якщо прибрати зі штабу операторів, то мотоцикл залишиться про одному колесі - далеко не заїдеш. Якщо прибрати розвідників, отримаємо той же результат. Без цих двох ключових структур штаб не здатний функціонувати. За традицією операторів називали Першим відділенням штабу (відділом, напрямком, управлінням, Головним управлінням), розвідників - Другим відділенням (відділом і т.д.)

І ось у січні 1941 року найбільший полководець усіх часів і народів був призначений на посаду начальника Генерального штабу Червоної Армії, а Генеральний штаб, якщо вірити Жукову, був абсолютно недієздатним. У ньому, як заявив Жуков, не було розвідувальних структур. Уявіть собі сліпого бійця, який веде вогонь по рухомих цілях. Цілі з'являються і зникають раптово. Висота, відстань, напрям і швидкість руху цілей постійно змінюються. Хтось з боку підказує стрільцю: нумо візьми трохи цоб! А тепер - трохи вище і правіше! Розвертайся вправо! Ану вище бери! Так! Тепер нижче!

Штаб - мозок. Розвідка - очі і вуха. Запитаємо: чи може мозок швидко і точно реагувати, якщо немає прямого органічного контакту з очима та вухами, якщо мозок належить одному організму, а очі й вуха - іншому? Саме таку картину намалював нам Жуков: була в нас розвідка, але йому, начальнику Генерального штабу, вона не підкорялася.

Ділова пропозиція: давайте Жукову повіримо. Давайте вірити, що наша військова структура була створена кретинами. Давайте повіримо: Генеральний штаб Червоної Армії сам ні про що не думав, думати був не здатний, власної розвідки не мав. За описом Жукова, Генеральний штаб Червоної Армії був не тільки безмозким, але ще й сліпим і глухим. Жуков оголосив: розвідка йому не підпорядковувалася, тому за все, що з нею пов'язане, він не відповідач. Нехай буде так. Проте питання залишаються.

– 2 -

Уявімо собі генерала армії Жукова Георгія Костянтиновича, який 13 січня 1941 року був призначений начальником Генерального штабу. Ось він входить у свій високий кабінет, приймає справи, знайомиться з підлеглими і раптом виявляє, що в структурі Генерального штабу відсутні розвідувальні структури, відкриває, що Генеральний штаб Робітничо-Селянської Червоної Армії сліпий, мов кошеня, яке м'якуватою мордочкою втикається в тепле мамине черевце . Що ж зробив великий стратег, щоб цей дикий пробіл ліквідувати? Що зробив стратегічний геній для того, щоб керований ним Генеральний штаб прозрів?

Якщо Жуков нічого не зробив, тоді його поведінку слід кваліфікувати як злочинну халатність. За це розстрільна стаття годиться. Якщо його не розстріляли за недбалість, то нащадкам хоча б треба знати правду про Жукова: напередодні війни він півроку нудився неробством у кріслі начальника Генштабу, знав, що Генштаб сліпий, глухий і тому не здатний керувати діями Червоної Армії, але нічого не зробив для того , щоб привести структуру керованої ним організації у відповідність до вимог війни.

А чи міг Жуков що-небудь зробити?

Міг. Перш за все треба було доповісти Сталіну: Генеральний штаб недієздатний. Треба було висунути ультиматум: або звільни мене від посади начальника цього ідіотського Генштабу, я за чужу дурість не відповідач, або приведи структуру Генштабу у відповідність до вимог війни, тобто дай мені в підпорядкування розвідувальні органи, без власної розвідки я сліпий, готувати Червону Армію до відбиття ворожої навали не можу.

Чи зробив це Жуков? Чи писав він рапорти Сталіну з вимогою змінити структуру Генштабу? Захисники Жукова, що скажете?

Був і більш м'який варіант. Якщо Сталін підпорядкував особисто собі Розвідувальне управління генерал-лейтенанта Голікова, тоді Жукову слід було, не піднімаючи скандалу, терміново створювати власну розвідку. Це не так важко, як може здатися на перший погляд. У Жукова в підпорядкуванні п'ять військових округів і три флоти, які розгорнуті проти Німеччини та її союзників. Штаби військових округів і флотів мають у своєму складі розвідувальні відділи і потужні сили розвідки, включаючи агентурну. Розвідка західних військових округів і флотів - це вісім незалежних одна від одної агентурних мереж. Я не кажу про інші види розвідки: військову, авіаційну, корабельну, радіо та ін. Жукову слід було наказати начальникам штабів округів і флотів передавати особисто йому найважливіші відомості про противника, створити біля себе невелику групу тямущих офіцерів-аналітиків для обробки інформації, що надходить з флотів і з військових округів. Вже одного цього кроку вистачило б для того, щоб керований Жуковом Генштаб прозрів.

Але можна було обійтися і без групи аналітиків у безпосередньому підпорядкуванні Жукова. Розвідка прикордонних військових округів не тільки збирала інформацію про противника, а й обробляла її. І робила правильні висновки. Приклад: "Відомості про розгортання по той бік кордону наступального угруповання вермахту стали надходити в штаб ЗахОВО ще з початку 1941 року. 4 червня начальник розвідвідділу штабу округу полковник Блохін подав генералу Павлову спецповідомлення «Про підготовку Німеччиною війни проти СРСР» («Красная звезда», 24 липня 2001). Припустимо на мить, що начальник Розвідувального управління Генерального штабу не підпорядковувався начальнику Генерального штабу, що бідний Жуков сидів у темряві та нічого не знав, в цьому випадку він повинен був звернутися до командувачів прикордонними округами, начальників їх штабів, начальників розвідувальних відділів цих штабів: що там про ворога чути? Вже вони ж усі точно начальнику Генерального штабу підкорялися. Як же геній військового мистецтва примудрився так поставити роботу, що на місцях знали про підготовку нападу, а він, керівник, сидів у Москві й нічого не знав?

Одне з двох:

– або Жуков взагалі не цікавився відомостями про ворога, яких було достатньо;

– або він був не здатний робити висновки з цілком очевидних фактів.

Але ж можливості Жукова не обмежувалися тільки розвідкою прикордонних військових округів. Внутрішні військові округи: Архангельський, Московський, Орловський, Північно-Кавказький, Приволзький та інші - теж мали розвідувальні органи, включаючи агентурні мережі на території противника. Слід було і їм віддати той же наказ: найважливішу інформацію про супротивника - на мій стіл!

Крім того, в НКДБ у Жукова особистий друг - Іван Сєров. Його посада - перший заступник народного комісара державної безпеки. В НКДБ власна надпотужна агентурна мережа по обидва боки радянського кордону і у всіх портах, у всіх столицях світу. Ось і сказати б Сєрову: виручай, Ваня! Сталін-кретин у мене розвідку забрав. Таємниць мені можеш не видавати, але хоч натякни, куди справа хилиться. Нападе Гітлер, розгромить Радянський Союз, нас з тобою повісить. Ваня, в твоїх же інтересах натякнути!

Але Жуков і цього не зробив.

Ну а якщо цим не потурбувався, слід було після війни заднім числом в мемуарах повідомити: Генеральний штаб був сліпим, але я боровся! Я пропонував придуркуватому Сталіну, я радив, але він, капловухий, моїх геніальних порад не послухав і розвідувальних структур у складі Генерального штабу не створив.

Дивно, але таких виправдань у мемуарах Жукова теж немає.

Якщо в підводному човні немає перископа, капітан зобов'язаний зробити все, щоб його здобути. Якщо йому перископ не дають, він повинен відмовитися від командування: таким човном командувати не буду. В крайньому випадку, якщо перископа не добув і від командування не відмовився, після невдалого бою він повинен виправдовуватися: я, мовляв, метушився, але дістати прилади спостереження так і не зумів.

Поведінка Жукова - це поведінка унтера, нездатного думати своєю головою. Він навіть не знайшов за потрібне після війни виправдовуватися за свою бездіяльність. Нема розвідки в підпорядкуванні начальника Генерального штабу, і нічого. Отже, так і повинно бути. Нехай так і буде.

– 3 -

Ситуація стає зовсім смішною, якщо ми згадаємо, що у начальника Генерального штабу генерала армії Жукова власна розвідка таки була. Генеральний штаб Червоної Армії мав у своєму складі Розвідувальне управління - РУ ГШ. З 16 лютого 1942 року ця структура була перетворена в ГРУ ГШ. Начальником РУ ГШ у 1941 році був генерал-лейтенант Ф.І. Голіков. Він підпорядковувався безпосередньо начальникові Генерального штабу генералу армії Жукову. Потік розвідувальної інформації з Розвідувального управління Голікова йшов на 8-12 адрес вищих керівників держави й армії. У числі адресатів завжди обов'язково були Сталін, Тимошенко і Жуков. Інший потік інформації від Голікова йшов прямо до Жукова, а вже від нього - до наркома оборони Маршала Радянського Союзу С.К. Тимошенка і Сталіна.

Начальник Розвідувального управління Генерального штабу генерал-лейтенант Голіков був не просто в підпорядкуванні у Жукова, він був його заступником. Це можна перевірити за різними джерелами: РВЕ (Т. 2. С. 585); А. Куценко. Маршалы и Адмиралы флота Советского Союза (М., 2001. С. 111); Маршалы Советского Союза (М., 1996. С. 29).

Але Жуков наполегливо Голікова своїм заступником не називає.

Про те, що в підпорядкуванні Жукова розвідка була, можна дізнатися з будь-якого довідника з історії будівництва Збройних Сил СРСР. У кожному з них перерахування управлінь Генерального штабу йде в суворо встановленому порядку: оперативне, розвідувальне і т.д. Про це повідомляє «Радянська військова енциклопедія» (Т. 2. С. 512): «До складу Генерального штабу увійшли управління: оперативне, розвідувальне, організаційне, мобілізаційне...» Про те ж повідомляє офіційна «Історія другої світової війни 1939-1945»: «На початку 1941 року Генеральний штаб складався з управлінь оперативного, розвідувального, організаційного, мобілізаційного...» (Т. 3. С. 417).

Про те, що в підпорядкуванні Жукова розвідка була, можна прочитати ... в мемуарах Жукова: «За даними Розвідувального управління нашого Генштабу, очолюваного генералом Ф.І. Голіковом... Та інформація, яка виходила від начальника Розвідувального управління генерала Ф.І. Голікова, негайно доповідалася нами Й.В. Сталіну» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 226). Це написано в першому і в усіх інших виданнях.

Якщо автори мемуарів Жукова бачили, що Жуков не здатний зрозуміти структуру армії, якщо він не в силах усвідомити, як цей механізм діє, то треба було захистити великого стратегічного генія від контактів з істориками. А то в мемуарах написано одне, а історикам Жуков розповідав зовсім інше.

Дивує поведінка академіка Анфілова. Жуков з обуренням оголосив, що Розвідувальне управління Генерального штабу начальнику Генерального штабу не підкорялося, і академік цього повірив. Академік міг би розсміятися в обличчя великому стратегу, але чомусь не засміявся.

І «Красная звезда» оголошує на весь світ: Розвідувальне управління Генерального штабу не входило до складу Генерального штабу. «Красная звезда» готова публікувати будь-який абсурд, аби великий стратегічний геній чистеньким залишився.

Жуков - наклепник. Його оповідання - наклеп на Генеральний штаб, на Червону Армію, на нашу країну, на наш народ. Рятуючи себе від ганьби, Жуков оголошує на весь світ, що Червона Армія мала ідіотську структуру. Жуков обливав брудом організаційну структуру органів вищого військового керівництва країни, щоб самому уникнути відповідальності: структура безглузда, а раз так, який попит з начальника глухо-сліпого Генштабу?

– 4 -

Великого стратегічного генія зловив на слові генерал-лейтенант Н.Г. Павленко: «Жуков запевняв мене, що він нічого не знав про план "Барбароса" напередодні війни, що він і в очі не бачив донесення розвідки. Наступного разу я приїхав до Жукова і привіз ті самі повідомлення розвідки про план війни з СРСР, на яких чорним по білому стояли їх: Тимошенка, Жукова, Берії і Абакумова підписи. Важко передати його здивування. Він був просто шокований» («Родина». 1991. No 6-7. С. 90).

Сказавши таке, комуністичний історик Павленко тут же кидається Жукова захищати.

Журнал ставить запитання: «Тобто Жуков, будучи начальником Генштабу, не оцінив важливості інформації?»

Павленко відповідає: «Цілком вірно. Проте в цьому немає його провини. Винна сама система, не здатна адекватно сприймати інформацію. Начальнику Генштабу щодня доводиться підписувати десятки, якщо не сотні різних паперів. Ось Жуков у ряді інших і підмахнув...»

Ось метод комуністичних істориків: всіх описувати дурниками. Як тільки зустрічається незрозумілий або незручний момент, їхня перша реакція: це все від дурості. Вони описали зовсім дурненького Сталіна. Ось і до Жукова черга дійшла: сидить в кабінеті начальник Генерального штабу, папірці підписує, не вникаючи... І ні в чому він не винен. Система винна. Система не здатна адекватно інформацію сприймати.

Система - це циклопічна піраміда. Система - це десятки, сотні, тисячі і мільйони людей: членів Центрального Комітету партії, партійних секретарів союзних і автономних республік, країв, областей, районів, членів уряду, чекістів, розвідників, аналітиків, генералів, адміралів, дипломатів, наркомів республіканських, прокурорів, суддів, офіцерів, старшин, сержантів, солдатів. Ніхто з них до матеріалів Розвідувального управління Генерального штабу не був допущений. Але виходить, що всі вони винні в тому, що прогледіли підготовку Гітлера до вторгнення. До матеріалів Розвідувального управління Генерального штабу був допущений насамперед начальник Генерального штабу генерал армії Жуков. Понад те, він персонально відповідав за роботу Розвідувального управління як прямий і безпосередній начальник. Але виходить, що Жуков не винен. Жуков просто сидів і підписував папери. Не дивлячись. Жуков, як висловився генерал-лейтенант Павленко, підмахував.

Прошу вибачення у своїх читачів: це не мій термін, це не мій стиль, не мій стиль. Але як тільки офіційні комуністичні ідеологи кинулися захищати Жукова таким ганебним методом, я змушений користуватися їх прийомами, їх мовою, їх термінами.

Уявляю, який вереск піднявся б, якби на місці Жукова виявився інший стратег, генерал армії Павлов Дмитро Григорович або, приміром, Маршал Радянського Союзу Кулик Григорій Іванович. А Жукову пробачили: подумаєш, підмахнув разок!

– 5 -

Генерал-лейтенант Павленко оберігає Жукова. Він повідомляє, що Жуков просто підписував документи. Але це не так. Зараз відомі не тільки підписи Жукова під документами, а й матюкальні резолюції. Це означає: Жуков зі змістом доповідей розвідки таки був знайомий - не тільки їх підписував, але й читав. Не тільки читав, а й відомості розвідки переписував у свої документи. Це тягне за собою один дуже неприємний наслідок.

Після війни Жуков із запалом розповідав простакам, що він нібито ще на початку січня 1941 року передбачив німецький план «Барбароса», нібито передбачив, де і як німці будуть наносити головні удари і як будуть розвиватися події. Глянув на карту, та й вирішив, що німці завдадуть головний удар не де-небудь, а з району Бреста на Барановичі.

Знайшлися серед наших маршалів і генералів роззяви, які жуковському базіканню повірили.

На кілька хвилин давайте і ми цим захоплюючим розповідям Жукова повіримо. Нехай так все й було: Жуков, припустимо, німецький план передбачив, передбачив всі дії Гітлера і його фельдмаршалів. І ось через деякий час після геніальних пророцтв радянська військова розвідка здобула цей самий німецький план і поклала на стіл Жукова: все правильно, німці завдадуть удар саме з району Бреста і саме на Барановичі! Далі - на Мінськ, Смоленськ і Москву.

Побачивши таке, Жуков мав галопом нестися до Сталіна: ось я передбачив - на Барановичі, а от розвідка доносить - на Барановичі!

Але великий стратегічний геній повідомленням розвідки не повірив: бути такого не може, щоб Гітлер на Барановичі задумав!

І на повідомленнях розвідки Жуков матюками розписувався.

Товариші придворні історики, поясніть мені, нетямущому, як стикувати вищевикладене? Як поведінку генія тлумачити? Принесли підтвердження його неймовірних прогнозів, а він їм не повірив.

Дорогий читачу, прикинемо: ми щось таке-таке вигадали, але ніхто нам не вірить. Раптом хтось бажане підтвердження несе. І в тому підтвердженні весь ворожий задум розкритий! Ура, Росія врятована! Ми б посланця з такою звісткою розцілували та нагородили б. Я б - соболину шубу з плеча скинув, гінця в неї загорнув б і камінням самоцвітним кишені йому напхав. Радість же яка!

Але генія нам не зрозуміти. Принесли гінці підтвердження його великим пророцтвам, а він гінців - матом. Та втришиї! Щастя на різьблених воротах Генштабу не вішав, хребти не ламав, голови не рубав, на палі не нанизував.

Так ось: здається мені, що не було ніяких геніальних жуковських прогнозів у січні 1941 року про напрямки ворожих ударів. Легенди про геніальну проникливість заднім числом в оборот пущені. І не ким-небудь, а самим же Жуковом і пущені. Тільки стратегічному фанфарону кмітливості не вистачило одні свої вигадки з іншими верстати.

Заява генерала Павленка про те, що Жуков підмахував, зачіпає ще один вельми хворий нерв. Жуков клявся, що на бойових товаришів доносів не писав. Як цьому вірити, якщо він не пам'ятає, що підписував? Якщо він підмахував не дивлячись?

– 6 -

Цікаво простежити еволюцію поглядів Жукова на дане питання.

У листі письменникові В.Д. Соколову 2 березня 1964 року Жуков звинуватив Розвідувальне управління в повній неспроможності: «Наша агентурна розвідка, якою перед війною керував Голіков, працювала погано і вона не зуміла розкрити правдивих намірів гітлерівського верховного командування щодо військ, розташованих у Польщі. Наша агентурна розвідка не зуміла спростувати брехливу версію Гітлера про ненамір воювати з Радянським Союзом» (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. С. 518).

Однак через рік-два спливло чимало документів, які доводили: розвідку ні в чому звинувачувати. Тоді Жуков різко змінив свою точку зору і в мемуарах повідомив, що розвідка працювала чудово, вона розкрила сили німецьких військ, плани їх можливого використання та напрямки можливих ударів. Доповіді розвідки, за словами Жукова, «послідовно відображали розробку гітлерівським командуванням плану "Барбароса", а в одному з варіантів, по суті, відображена була суть цього плану».

Ось як стратегічного генія кидає! У 1964 році одне пише, а в 1969 це ж спростовує.

Вимушено визнавши, що розвідка свою справу зробила, Жукову довелося брехати в іншому: розвідка ж плани Гітлера розкрила, тільки йому, великому стратегу, вона не підпорядковувалась, і про її доповіді він нічого не знав.

Але й цю брехня він сам же і спростував. У тому ж листі письменнику Соколову Жуков дорікає Сталіну в нерозумінні ролі Генерального штабу. Адже Генеральний штаб, як сказано в листі геніального полководця, крім усього іншого, «організовує оперативно-стратегічну розвідку» (Там же. С. 515).

Коло доказів замкнулося.

Жуков оголошує, що розвідка працювала погано. Але в нього ж ми знаходимо докази того, що вона працювала чудово.

Жуков оголошує, що розвідка йому не підпорядковувалась. Але в нього ж ми знаходимо докази того, що головним організатором і керівником розвідки був Генеральний штаб, на чолі якого він сам і стояв.

Жуков копав яму Сталіну: мовляв, він, великий Жуков, вимагав підняти війська за тривогою, приготувати їх до відбиття вторгнення і т.д. і т.ін., а дурний Сталін не дозволяв привести війська в готовність... Але в цю яму сам Жуков і попав. Поміркуємо: чи міг Жуков перед війною вимагати від Сталіна рішучих дій з відбиття німецької агресії, якщо зовсім нічого не знав про підготовку такої агресії? Якщо про задуми Гітлера йому було невідомо? Якщо розвідка йому не підпорядковувалась і не доповідала про зосередження німецьких військ на радянських кордонах?

Тепер заперечимо генерал-лейтенанту Павленку.

По-перше, кожна людина відповідає за кожний свій підпис. Якщо ротний старшина підмахне не дивлячись, то може у віддалені місця загриміти. А може - і під розстріл. Жукова ставили на пост начальника Генерального штабу саме для того, щоб даремно не підмахував.

По-друге, якщо начальнику Генерального штабу доводиться підписувати десятки й сотні документів на день, отже, він - нездара. Такого треба гнати через повну професійну непридатність. Перед добрим начальником - чистий стіл. У хорошого начальника працюють підлеглі. Добрий начальник зобов'язаний так організувати роботу, щоб усю відповідальність перекласти на нижчих, щоб самому не підмахувати. Нехай заступники підмахують.

По-третє, повідомлення розвідки про майбутнє німецьке вторгнення було не одне, вони йшли потоком. Павленко сам каже про ці повідомлення у множині... Ось і виходить, що Жуков Георгій Костянтинович підмахнув не раз.

Він підмахував регулярно.

Розділ 9

Тільки особисто!

Культ особистості Жукова тиснув на всіх нас, в тому числі і на нашого брата.

Маршал Радянського Союзу І.С. Конєв.

Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС і інші документи. С. 487

– 1 -

Те, що мемуари Жукова не витримують жодної критики, було заявлено мною ще на початку 80-х років ХХ століття. Сміливців видати «Криголам» у той час не знайшлося. Але в 1985 році вдалося опублікувати книжку окремими розділами в паризькій газеті «Русская мысль», в журналі «Континент» і британському військовому журналі RUSI (Royal United Services Institute). У розділі про Повідомлення ТАРС від 13 червня 1941 року я висміяв книжку Жукова. Потім «Криголам» був опублікований у Німеччині німецькою мовою, у Франції, в Польщі, Болгарії та інших країнах. Після «Криголама» у всіх моїх книжках про війну я недобрим словом згадував мемуари великого полководця.

У Радянському Союзі в ці роки йшов зворотний процес: культ особистості Жукова розростався і міцнів, мемуари стратега оголошувалися «найбільш правдивою книжкою про війну» і єдиним джерелом знань про неї. Під самий кінець «перебудови», яка насправді була агонією Радянського Союзу, начальник всіх письменників СРСР Герой Радянського Союзу В.В. Карпов опублікував план Генерального штабу Червоної Армії від 15 травня 1941 року. Карпов як вождь ідеологічного фронту комунізму мав доступ до дуже важливих архівів. Цей план мав гриф «Особливо важливо. Цілком таємно. Тільки особисто». Документ був підготовлений у Генеральному штабі Червоної Армії і призначався тільки Сталіну. В ньому йшлося про останні приготування Червоної Армії до раптового нападу на Німеччину. Значення документа Карпов не зрозумів. На думку Карпова, цей план свідчив про вражаючі здібності Жукова. Стратег, мовляв, думав не тільки про оборону і відбиття ворожої навали, а й пішов далі, запропонувавши нанести раптовий удар.

Про існування «Криголама» Карпов в той момент не знав, бо помістив план Генерального штабу від 15 травня 1941 року у своїй книжці про Жукова. Якби в цей час «Криголам» вже з'явився в Росії, Карпов швидше за все від публікації утримався б.

Заради справедливості треба сказати, що до Карпова про цей план згадував генерал-полковник Волкогонов, але цитував дуже скупо.

В даний час план Генерального штабу Червоної Армії від 15 травня 1941 року широко відомий, це звільняє мене від необхідності переписувати його ще раз. Ось тільки окремі витяги з нього:

«Першою стратегічною метою дій військ Червоної Армії поставити - розгром головних сил німецької армії, розгорнутих на південь від Демблін, і вихід до 30 дня операції на фронт Остроленка, р. Нарев, Лович, Лодзь, Крейцбург, Оппельн, Оломоуц. Наступною стратегічною метою вважати: наступом з району Катовіце в північному або північно-західному напрямку розгромити великі сили Центру і Північного крила німецького фронту й оволодіти територією колишньої Польщі та Східної Прусії.

Найближче завдання - розгромити німецьку армію на схід від р. Вісла і на Краківському напрямку, вийти на р.р. Нарев, Вісла й оволодіти районом Катовіце, для чого:

а) головний удар силами Південно-Західного фронту нанести в напрямку Краків, Катовіце, відрізаючи Німеччину від її південних союзників;

б) допоміжний удар лівим крилом Західного фронту нанести в напрямку Сідлець, Демблін, з метою сковування Варшавського угруповання і сприяння Південно-Західному фронту в розгромі Люблінського угруповання противника;

в) вести активну оборону проти Фінляндії, Східної Прусії, Угорщини та Румунії та бути готовими до нанесення удару проти Румунії при сприятливій обстановці.

Таким чином, Червона Армія починає наступальні дії з фронту Чижов, Мотовіско силами 152 дивізій проти 100 дивізій німецьких...

Західний фронт (ЗахОВО) - чотири армії, у складі - 31 стрілецької, 8 танкових, 4 моторизованих і 2 кавалерійських дивізій, загалом 45 дивізій і 21 полк авіації.

Завдання: ...з переходом армій Південно-Західного фронту в наступ, ударом лівого крила фронту в напрямках на Варшаву, Сідлець, Радом, розбити Варшавське угруповання й оволодіти Варшавою, у взаємодії з Південно-Західним фронтом розбити Люблінсько-Радомське угруповання противника, вийти на р. Вісла і рухливими частинами опанувати Радом.

Кордон фронту зліва - р. Прип'ять, Пінськ, Влодава, Демблін, Радом.

Штаб фронту — Барановичі.

Південно-Західний фронт - вісім армій, у складі 74 стрілецьких, 28 танкових, 15 моторизованих і 5 кавалерійських дивізій, а всього 122 дивізії і 91 полк авіації з найближчими завданнями:

а) концентричним ударом армій правого крила фронту оточити і знищити основне угруповання противника на схід від р. Вісли в районі Люблін;

б) одночасно ударом з фронту Сенява, Перемишль, Лютовіска розбити сили противника на Краківському і Сандомирсько-Келецькому напрямках і опанувати районами Краків, Катовіце, Кєльце, маючи на увазі надалі наступати з цього району в північному або північно-західному напрямку для розгрому великих сил північного крила фронту противника й оволодіння територією колишньої Польщі та Східної Прусії;

в) міцно обороняти держкордон з Угорщиною та Румунією та бути готовим до нанесення концентричних ударів проти Румунії з районів Чернівці та Кишинів, з найближчою метою розгромити північне крило румунської армії і вийти на рубіж р. Молдова, Ясси.

Для того щоб забезпечити виконання викладеного вище задуму, необхідно завчасно провести наступні заходи, без яких неможливо нанесення раптового удару по противнику як з повітря, так і на землі:

1. Провести приховане відмобілізування військ під виглядом навчальних зборів запасу;

2. Під виглядом виходу в табори здійснити приховане зосередження військ ближче до західного кордону, в першу чергу зосередити всі армії резерву Головного Командування;

3. Приховано зосередити авіацію на польові аеродроми з віддалених округів і тепер же почати розгортати авіаційний тил;

4. Поступово під виглядом навчальних зборів і тилових навчань розгортати тил і госпітальну базу.

В резерві Головного Командування мати 5 армій і зосередити їх:

– дві армії у складі 9 стрілецьких, 4 танкових і 2 моторизованих дивізій, загалом 15 дивізій, в районі Вязьма, Сичівка, Єльня, Брянськ, Сухиничи;

– одну армію у складі 4 стрілецьких, 2 танкових і 2 моторизованих дивізій, загалом 8 дивізій, в районі Вілейка, Новогрудок, Мінськ;

– одну армію у складі 6 стрілецьких, 4 танкових і 2 моторизованих дивізій, загалом 12 дивізій, в районі Шепетівка, Проскурів, Бердичів та

– одну армію у складі 8 стрілецьких, 2 танкових і 2 моторизованих дивізій, загалом 12 дивізій, в районі Біла Церква, Звенигородка, Черкаси...

Прошу:

1. Затвердити поданий план стратегічного розгортання Збройних Сил СРСР і план намічуваних бойових дій на випадок війни з Німеччиною...

Народний комісар оборони СРСР

Маршал Радянського Союзу С. Тимошенко

Начальник Генерального штабу Ч. А.

генерал армії Г. Жуков«.

Документ написаний від руки генерал-майором А.М. Василевським, майбутнім Маршалом Радянського Союзу. Під документом позначені підписи Тимошенко і Жукова, але їх власноручних підписів немає.

– 2 -

Карпов радів: «А тепер уявіть, що сталося б, якби цей план Жукова був прийнятий і здійснений. В один зі світанків червня тисячі наших літаків і десятки тисяч гармат вдарили б по зосереджених (скупчених) гітлерівських військах, місця дислокації яких були відомі з точністю до батальйону. Ось була б раптовість так раптовість! Мабуть, більш неймовірна, ніж при нападі німців на нас. Ніхто в Німеччині, від рядового солдата до Гітлера, навіть подумати не міг про такі дії нашої армії! Сотні наших літаків, знищених на землі, і сотні тисяч снарядів, кинутих при відступі, - все це обрушилося б на скупчені для вторгнення сили агресорів. А слідом за цим найпотужнішим ударом кілька тисяч танків і 152 дивізії кинулися б на розгубленого противника. Мені уявляється: все, що відбулося в перші дні на нашій землі після ударів гітлерівців, точнісінько так, за таким же сценарієм розгорнулося б на території противника. До того ж гітлерівці абсолютно не мали досвіду дій у таких екстремальних для них ситуаціях. Паніка, безсумнівно, охопила б їх командування й армію» (В. Карпов. Маршал Жуков. Его соратники и противники в дни войны и мира. Литературная мозаика. М., 1992. С. 218).

Книжка Карпова була опублікована, і тут як раз «Криголам» нарешті дійшов до Росії. На основі відкритих, всім доступних матеріалів я довів, що Сталін готував раптовий напад на Німеччину й Румунію. Останній розділ «Криголама» називається «Війна, якої не було». Я описав те, що мало статися: «З району Львова найпотужніший радянський фронт наносить удар на Краків і допоміжний - на Люблін...». А письменник Карпов надав абсолютно таємний особливої важливості план, який усе це підтвердив.

Не знаючи про існування «Криголама», Карпов спробував уявити, що могло б статися після раптового нищівного удару Червоної Армії, і майже через десять років після мене описав ситуацію точно так само, майже тими ж словами.

Різниця полягала в тому, що Карпов знайшов документ і розцінив його як один з можливих, але не прийнятих і нездійснених планів. А я в «Криголамі» довів, що нічого іншого й не задумувалося. З моменту захоплення влади в Росії вожді комунізму не мали ніяких інших планів, окрім панування над світом і поширення своєї кривавої диктатури на всі континенти. Вони чітко і правильно розуміли, що без світового панування їх влада не може довго існувати. Ніщо, окрім світового панування, їх не могло врятувати. А світового панування вони могли досягти тільки в результаті нової світової війни. Заради цього вони допомогли Гітлеру захопити владу. Заради цього вони руками Гітлера розв'язали Другу світову війну. У 1941 році вони готували заключний акт: раптовий удар по Німеччині і захоплення Європи...

Отже, ось «Криголам» і мої теоретичні побудови, а ось - знайдений високопоставленим діячем Комуністичної партії абсолютно таємний особливої важливості план, який все це підтверджує. Карпов, один з провідних ідеологів комунізму, від простоти душевної документ опублікував і все, що міститься в «Криголамі», ненароком підтвердив.

Офіційні ідеологи тут же оголосили «Криголам» фальшивкою, але що робити з планом Генерального штабу від 15 травня 1941 року? Фальшивкою документ Генерального штабу не оголосиш, тоді сам Карпов потрапить до числа прислужників ворожих розвідок і буржуазних фальсифікаторів історії.

Як же бути?

Як нейтралізувати викривальний документ?

– 3 -

Рішень придумали багато.

Негайно виступив колишній співробітник Інституту військової історії Міністерства оборони Н.А. Светлишин і заявив, що про існування плану Генерального штабу він дізнався не від Волкогонова і не від Карпова. Цей план він нібито знайшов ще на початку 60-х років. Потім, у 1965 році, він нібито мав зустрічі з Жуковом і задав йому ряд питань. Жуков Светлишину нібито розповів наступне: «Свою доповідну я передав Сталіну через його особистого секретаря Поскребишева. Мені до цього часу не відомі ні подальша доля цієї записки, ні прийняте за нею рішення Сталіна. А викладений з цього приводу мені урок запам'ятався назавжди. Наступного дня Н.А. Поскребишев, зустрівши мене в приймальні Сталіна, повідомив його реакцію на мою записку. Він сказав, що Сталін був сильно розгніваний моєю доповідною і доручив йому передати мені, щоб я надалі такі записки "для прокурора" більше не писав, що голова Раднаркому більш обізнаний про перспективи наших взаємин з Німеччиною, ніж начальник Генштабу, що Радянський Союз має ще достатньо часу для підготовки рішучої сутички з фашизмом. А реалізація моїх пропозицій була б тільки на руку ворогам Радянської влади» (Н.А. Светлишин. Крутые ступени судьбы. Хабаровск. 1992. С. 57-58).

Незабаром виступив М.М. Яковлєв і, посилаючись на Светлишина, підтвердив, що план Генерального штабу від 15 травня 1941 року був Сталіном відкинутий: «Проте пропозиції Жукова прийняті не були. Тоді він, мабуть, вперше отримав уявлення про неймовірну впертість очільника Радянської держави» (Н. Яковлєв. Маршал Жуков. М., 1995. С. 61).

Ось бачите, який дурний Сталін! Всі біди, виявляється, від його неймовірної впертості. Над цією заявою М.М. Яковлєва ми будемо сміятися трохи пізніше. Спершу розберемося з вигадками Светлишина.

Балада Светлишина про відкинутий план перетворилася на доказ того, що план Генерального штабу існував, але не був прийнятий і навіть ніколи не обговорювався. У 1998 році офіційні кремлівські ідеологи випустили псевдонауковий збірник «1941 рік». Серед авторів-укладачів - вся комуністична еліта: колишній член Політбюро А.Н. Яковлєв, два колишніх прем'єри Е.Т. Гайдар і Е.М. Примаков, ціла рать чекістів. Спираючись на свідчення все того ж Светлишина, вчені товариші заявили: на думку більшості військових істориків, план прийнятий не був.

– 4 -

Збірник «1941 рік» я назвав псевдонауковим.

За свої слова відповідаю. Погортайте його. Почитайте. Найменш значні і нічого не значущі події описані з багаторазовими повтореннями: якийсь таємний агент повідомляє... Сторінок через 30 ми читаємо те ж саме повідомлення, але в іншому викладі: якийсь чекіст переписав повідомлення таємного агента і послав його вищому начальнику. Ще сторінок через 20 знову читаємо той же самий текст і знову в іншому викладі: вищий переписав його і відправляє ще більш високому... Навіщо все це повторювати?

Але ось перед нами документ N315. Дата - 11 березня 1941 року. Назва абсолютно дика «З плану Генштабу Червоної Армії про стратегічне розгортання Збройних сил Радянського Союзу на Заході і на Сході». Чому: з плану? Чому не опублікувати весь план? Дайте нам план війни, а все інше - не важливо. Всю решту нісенітницю можна було б і не публікувати.

Виглядає цей документ дуже серйозно. Поки не почнеш його читати...

На трьох сторінках розписані відомості про ймовірних противників, склад їх сил та можливі задуми дій. Після цього на одній сторінці - основи нашого стратегічного розгортання. Повідомляється, скільки дивізій треба мати для прикриття північного узбережжя, скільки в Закавказзі і Середній Азії, скільки залишити проти Японії, скільки для ведення операцій на заході. Після цього стоять квадратна дужка, три крапки, ще одна дужка. Далі підписи: Тимошенко, Жуков, Василевський.

З додатку дізнаємося, що всього в документі 16 сторінок. Нам же повідомили зміст перших чотирьох, причому на трьох з них - відомості про противника.

Товариші А.Н. Яковлєв, Е.Т. Гайдар, Е.М. Примаков, Р.Г. Піхоя, Л.Є. Решін, Л.А. Безименський, Ю.А. Горьков та інші тримали в руках план війни, але з нами ділитися не стали. Замість цього вони нафарширували книжку дурнуватими повідомленнями продажної чекістської агентури про те, що «багато солдатів симпатизують Радянському Союзу і воювати проти СРСР не хочуть» (1941 рік. М., 1998. Книга друга. С. 281).

А ось на план Генерального штабу від 11 березня 1941 року в офіційних кремлівських ідеологів місця не вистачило. Тому вони його обкремсали, залишивши вступну частину, відрізавши все інше.

Але якщо за заявами Карпова, Светлишина, Волкогонова та інших план Генерального штабу від 15 травня 1941 року - це щось незвичайне, дивне, нестандартне, виняткове, що відрізняється від усіх інших подібних документів, то слід було повністю публікувати попередній план від 11 березня 1941 року і показати : ми в березні 1941 року виключно про оборону думали, і тільки в травні Жукова біс поплутав, і він створив щось нам невластиве, для нашої миролюбної держави неприйнятне, переляканим Сталіном відкинуте без обговорення.

Але в тому-то й річ, що план від 15 травня був розвитком усіх попередніх планів подібного роду, включаючи і той, який вступив у силу 11 березня. Стратегічна обстановка мінялася, відповідно плани коректувались, уточнювались і доповнювались.

Якщо помиляюся, товариші поправлять. Товариші колись опублікують повний текст плану Генерального штабу від 11 березня 1941 року, і ми побачимо, що товариш Сталін мріяв тільки про вічний мир і братерство народів. Поки цього не сталося, будемо припускати зворотне, а творіння «1941 рік», цю грандіозний наукову працю на гарному папері в добротній обкладинці, будемо вважати роботою безсовісних, невмілих і незграбних фальсифікаторів історії.

– 5 -

Дивовижні люди заправляють ідеологією Держави Російської: на думку більшості військових істориків, план був відкинутий... Товариші дорогі, був час, коли, на думку більшості кращих умів людства, Земля стояла на трьох слонах. Варіант - на трьох китах. Запам'ятайте: думка більшості завжди помилкова. Повторюю: завжди!

Перед тим як повторювати слова Светлишина, ви повинні були задати цьому великому першовідкривачеві багато запитань. Чому ви їх не задали?

Адже ситуація дивна. На початку 60-х років співробітник Інституту військової історії Светлишин знав про існування абсолютно таємного особливої важливості документа, але 30 років, до початку 90-х років, зберігав мовчання.

Якщо на початку 60-х років документ Генерального штабу від 15 травня 1941 року все ще становив державну таємницю Радянського Союзу, якщо з нього не було знято гриф «Абсолютно таємно. Особливої важливості. Тільки особисто», то хто і чому допустив до цього документа історика Светлишина?

А якщо з документа гриф таємності було знято ще в ті роки і до нього був допущений історик Светлишин, то навіщо мовчати? І чому в офіційних працях з історії війни про цей виняткової важливості документ не згадувалося?

І що це за дивний збіг: з'явився «Криголам», його потрібно було терміново та нещадно спростовувати, й ось саме в цей момент Светлишин згадав про документ і зламав печатку мовчання на устах своїх. От тільки тут він згадав про зустріч з Жуковом, про свої питання і про відповіді єдиного рятівника.

Якщо Светлишин дійсно обговорював документ з Жуковом, то повинен був сказати великому полководцеві: я, історик, знаю про існування документа, отже, він доступний, отже, і інші про нього можуть знати, чому б вам, Георгій Костянтинович, не розповісти широким народним масам про нього? Якщо в даний момент все це таємно, то напишіть пояснення, запечатайте в конверт і віддайте на зберігання доньки. Коли документ буде розсекречено, вона розкриє пакет, і ми прочитаємо ваше тлумачення того, що сталося. А то на словах ви зараз розповідаєте, але мені через багато десятиліть можуть і не повірити.

Питання: чому історик Светлишин, обговорюючи з Жуковом настільки важливе питання, не залишив тоді ніяких записів? Інститут військової історії Міністерства оборони має таємні фонди. Після зустрічі з Жуковом Светлишин був просто зобов'язаний доповісти начальнику інституту, що мав з Жуковом розмову виняткової важливості. Тут же слід було докладно її записати, засвідчити, опечатати сургучевими печатками і покласти на зберігання до кращих часів.

Якщо ми поважаємо історика Светлишина і хочемо вірити його розповідям, то маємо право запитати про його настільки безвідповідальне ставлення до збереження історичної правди. У 1965 році він не став документально фіксувати свою розмову з Жуковом, чому ж більше ніж через чверть століття ми повинні цій безвідповідальній людині вірити на слово?

Адже розповідь Светлишина - суцільна маячня. Він повірив мемуарам Жукова: справами Генерального штабу Сталін не цікавився, начальника Генерального штабу вислуховував лише зрідка... Тому Светлишин вставив у свою розповідь сталінського секретаря Поскребишева, мовляв, у бідного Жукова доступу до Сталіна не було, він змушений був передавати документ не особисто, а через когось: доповісте, будь ласка, товаришу Сталіну... Але Жуков, як ми тепер знаємо, напередодні війни бував у кабінеті Сталіна вельми часто і проводив у ньому багато-багато годин. Навіщо віддавати документ Поскребишеву, якщо в будь-який день він міг віддати його в руки вождю: ось, товаришу Сталін, що ми пропонуємо!

Якщо Жуков, маючи можливість особисто покласти документ на сталінський стіл, передавав його через когось, то це - поведінка боягуза. Так поводяться люди, у яких немає сміливості особисто доповісти свої пропозиції. Щоб не попадатися на очі начальникам, свої пропозиції вони через когось передають, а потім рішення господаря вислуховують від панського холопа.

– 6 -

Поведінка Жукова більш ніж дивна. Будь-яка нормальна людина, перед тим як розробляти в деталях грандіозний проект, спочатку заручиться підтримкою керівництва. У розмові з вождем Жукову слід було обережно натякнути на інші можливі варіанти: а чи не вчинити нам, товаришу Сталін, трохи інакше? Отримавши негативну відповідь, годі було й город городити.

Скласти план війни - справа неабияка. Крім самого документа Генерального штабу від 15 травня 1941 року, в ньому згадані ще шість документів, включаючи «План намічуваних бойових дій на випадок війни з Німеччиною». Жоден з цих документів поки дослідникам недоступний. І ось вам картина: під керівництвом Жукова й Тимошенко Генеральний штаб Червоної Армії підготував розгорнутий план розгрому Німеччини з усіма теоретичними викладками, обґрунтуваннями, картами, розрахунками, подав його Сталіну, а вже потім з'ясувалося, що Сталіну це абсолютно не цікаво. Невже перед виконанням цього грандіозного проекту Жуков не міг поцікавитися думкою Сталіна і напередодні війни не завантажувати найбільш високопоставлених і талановитих генералів Генерального штабу роботою, яка вищому керівництву не потрібна?

Не менш дивна і поведінка Сталіна. Жуков бував у нього дуже часто, але Сталін (якщо вірити розповіді Светлишина) так і не висловив своєї думки про запропонований план. Жукову не відомі ні доля плану, ні прийняте Сталіном рішення. А своєму секретарю Поскребишеву «розгніваний» Сталін наказав передати Жукову, щоб той надалі нісенітницями не займався.

Уявімо: ось у приймальні сталінського кабінету Поскребишев передає Жукову слова Сталіна. Тут же Жуков заходить у кабінет «розгніваного» Сталіна і починається звичайна робота... Невже Сталін сам не міг сказати Жукову, щоб той не відволікався на сторонні справи? Чому це треба було робити через Поскребишева?

– 7 -

І поясніть мені, чому Жуков документи Генерального штабу називав «моя доповідна» або «моя записка»? Повторюю, мова йде не про один документ, а про комплект, який з якихось причин досі недоступний дослідникам. Документи готував генерал-майор Василевський, виправляв генерал-лейтенант Ватутін, під документом прізвища наркома оборони маршала Тимошенка і начальника Генерального штабу генерала армії Жукова. Іншими словами, в розробленні цього проекту брали участь як підлеглі Жукова, так і його безпосередній начальник. Чому ж комплект документів названий запискою, та ще й моєю?

На комплекті документів гриф: «Цілком таємно. Особливо важливо. Тільки особисто». Звернемо увагу на останні два слова: ТІЛЬКИ ОСОБИСТО! Тепер давайте на хвилину повіримо вигадкам Светлишина: в порушення наказів та інструкцій з ведення таємного діловодства Жуков віддав у чужі руки комплект цілком таємних особливої важливості документів, які мав право віддати тільки особисто Сталіну. Це злочин. Якщо весь цей фантастичний сюжет дійсно мав місце, то Жуков своєю злочинною безвідповідальністю заслуговував розстрілу. В даному випадку Жуков порушив присягу, бо клявся зберігати державну й військову таємницю. Він її не зберігав і зберігати не вмів. До абсолютно таємних особливої важливості документів ставився як до нічого не вартих папірців. Людей розстрілювали за халатне ставлення до куди менш важливих таємниць.

Не менш дивна поведінка Сталіна. Припустимо, що він відкинув план Генерального штабу. Але і знехтуваний план повинен залишатись абсолютно таємним, особливої важливості. Припустимо, з якихось причин ми не прийняли на озброєння новий тип ядерного боєприпасу. Але це зовсім не означає, що зі всієї технічної документації можна тут же зняти гриф таємності. А ось що у Сталіна: абсолютно таємний особливої важливості план він нібито відкинув і тут же розповів його зміст Поскребишеву. І Поскребишев вичитує Жукову: бач до чого додумався, на Німеччину нападати, та ще й найближчим часом! А ми будемо оборонятись, і часу на підготовку в нас досить!

І якщо Светлишину ми повірили на хвилину, щоб тут же викрити його в брехні й дурості, то письменникові М.М. Яковлєву ми не можемо повірити навіть і на хвилину. Яковлєв заявив про «неймовірну впертість очільника Радянської держави», який нібито відкинув геніальний план Жукова. Але не треба забувати, що влада в нас належала народові - робітникам і селянам. На чолі Радянського держави стояв колективний орган - Верховна Рада. Ніякої впертості цей орган ніколи не виявляв. Він схвалював все, що творив товариш Сталін. Причому схвалював завжди, миттєво й одностайно. На чолі Верховної Ради стояла Президія. Але й вона впертістю не прославилась. А на чолі Президії Верховної Ради стояв добрий дідусь Калінін. Головна відмінна риса - дивовижна гнучкість хребта. «Своїм підписом Калінін санкціонував всі дії Сталіна, надаючи беззаконням вигляд законів» (К.А. Залесский. Империя Сталина: Биографический энциклопедический словарь М., 2000. С. 203).

Забувши про нашу небувалу демократію, М.М. Яковлєв називає Сталіна очільником держави. Як можна вірити заявам Яковлєва про «неймовірну упертість», якщо шановний дослідник навіть не знає, які посади займав великий вождь?

* * *

Мені кажуть: можливо, в «Криголамі» все правильно, але де ж документ?

Відповідаю: документ зберігається в Центральному архіві Міністерства оборони РФ (фонд 16, опис 2951, справа 241, аркуші 1-16).

Всі документи часів війни в новій демократичній Росії розсекречені. Це дуже гарна новина.

А от погана: замість грифів «Таємно», «Цілком таємно», «Цілком таємно. Особливої важливості» і «Абсолютно таємно. Особливої важливості. Тільки особисто», які зняті з документів часів війни, введений новий нешкідливий гриф «Видачі не підлягає». Так що можете радіти: ніяких таємниць про війну більше немає. Правда, до найцікавіших і найважливіших документів війни доступу як не було, так і немає. У російській мові для цієї ситуації є дуже мудрий вираз: що в лоб, що по лобі.

А якщо серйозно, то ми - єдиний у світі народ, який абсолютно не пам'ятає Другу світову війну й нічого про неї не знає. Ми єдині, кого війна зовсім не торкнула і не схвилювала. На офіційному рівні в нас не було й немає ні книжок, ні підручників, ні досліджень, ні статей, ні фільмів про війну. Фальшивки типу «Доля людини» - не в рахунок. Війну не вивчали ні у військових училищах, ні в інститутах, ні у військових академіях, ні в Академії наук. Ми - єдина у світі країна, в якій вивчення війни категорично заборонене.

Як можна вивчати історію війни, якщо Горькови, Гайдари, Піхої, Примакови та Безименські сидять на сторожі архівів, видаючи нам тільки те, що їм вигідне в даний момент?

Розділ 10

Як Жуков намагався догодити Сталіну

Жуков небезпечна і навіть страшна людина... Я 30 років працюю з Жуковом. Він самовладна деспотична, безжалісна людина... Я бачив, яке неймовірне хамство проявив Жуков до ряду людей, у тому числі великих вольових людей.

Маршал Радянського Союзу Р.Я. Малиновський.

Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС і інші документи. С. 487

– 1 -

Починаючи з «Криголама», у всіх своїх книжках про війну я показую жахливі й дикі суперечності в мемуарах Жукова. Офіційні кремлівські ідеологи не залишилися в боргу. Головний їхній аргумент: від життя, наймиліший, відстаєш! Ми давно відкинули шість кон'юнктурних видань мемуарів Жукова й орієнтуємося тільки на єдино вірне і правдиве сьоме видання, а ти все як і раніше на перше видання посилаєшся.

Йшов час. З'ясувалося, що сьоме видання виявилося настільки ж спотвореним проклятою цензурою, як і всі попередні. Та ж доля спіткала і восьме, і дев'яте видання. Але знову в мене кидають зброєю пролетаріату: ми-от вловлюємо дух часу, борзо переписуєм історію відповідно до найправдивішого десятого видання, а ти все ніяк від першого відмовитися не можеш.

Довелося зізнатися самому собі: мене загнали в глухий кут. Як виграти цю гонку? Вони - в Москві. Виходить новітнє видання «Спогадів та роздумів», яке спростовує всі попередні, і спритні цінителі Жукова тут же виправляють свої погляди на хід війни відповідно до останніх вказівок. А я далеко. Поки до мене нове видання дійде, кремлівські ідеологи його вже кон'юнктурним оголошують і працюють з новим, найправдивішим.

Що ж робити?

Вихід напрошувався досить простий: зібрати всі видання мемуарів Жукова, прочитати, порівняти, вловити тенденцію, на цій основі видавати прогноз розвитку. Знаючи, як деформувалися мемуари вчора та позавчора, можна передбачити, в який бік їх вигне завтра. Використовуючи елементарний аналіз, можна заглянути в майбутнє, можна дізнатися, в який степ прийдешнього дня занесе великого мемуариста. Найбільший стратег усіх часів і народів володів (якщо йому вірити) науковим передбаченням. Ось його ж, це саме передбачення, я й узяв на озброєння. Використовуючи оте, можна опинитися попереду тих, хто ще тільки чекає виходу новітнього, єдино вірного видання.

Так я став провісником.

Що ж виявилося? Виявилося, що в даній ситуації бути провісником - справа нехитра. Нове, не знаю яке за рахунком, видання мемуарів видатного полководця тільки готується до друку, а я вже сьогодні вдивляюсь у непроникну імлу майбутнього і бачу прийдешні зміни. Відкриваю секрет ясновидіння: треба уважно читати те, що сьогодні пишуть захисники Жукова у своїх книжках, статтях і дисертаціях. Треба вдивлятися, вчитуватися, прислухатися до їх аргументи. У цьому - ключ. Те, що захисники Жукова кажуть сьогодні, завтра обов'язково буде знайдене в забутих рукописах полководця, і новітнє видання буде виправлене відповідно до духу часу.

Розберемо на прикладі.

– 2 -

Не один Светлишин обговорював з Жуковом план Генерального штабу від 15 травня 1941 року. Слідом за ним про зустрічі з єдиним рятівником згадав академік Анфілов: «На початку 1965 року я, тоді полковник, старший викладач кафедри історії війн та військового мистецтва Військової академії Генерального штабу, зустрівся з Г.К. Жуковим» («Красная звезда», 26 березня 1996 р.). У 1995-1996 роках у багатьох газетах і журналах Анфілов розповів, що план Генерального штабу від 15 травня 1941 року він розкопав не на початку 60-х років, а ще до Светлішіна - в 1958 році. І ось при зустрічі з Жуковим в 1965 році Анфілов нібито поставив питання про цей документ. На що Жуков нібито відповів: «Ми цей проект не підписали, вирішили заздалегідь доповісти його Сталіну. Але він прямо-таки закипів, почувши про попереджувальний удар по німецьких військах. "Ви що, з глузду з'їхали, німців хочете спровокувати?" - роздратовано кинув Сталін. Ми послалися на складну біля кордонів СРСР обстановку, на ідеї, що містилися в його виступі 5 травня... "Та я сказав це, щоб підбадьорити присутніх, щоб вони думали про перемогу, а не про непереможність німецької армії, про що сурмлять газети всього світу", - прогарчав Сталін» («Куранти», 15-16 квітня 1995 р.).

«Красная звезда», «Военно-исторический журнал», багато інших газет і журналів багаторазово повторили слова Сталіна: «Та я сказав це, щоб підбадьорити присутніх...» І все, здавалося б, встало на свої місця: Жуков запропонував план, роздратований Сталін категорично з обуренням його відкинув. Чи є про що сперечатися?

Є.

Елементарна чесність вимагає від усіх, хто повторює цю нісенітницю, повідомити читачам, що це - слова не Сталіна. Це слова Анфілова, якому нібито сказав Жуков, якому нібито сказав Сталін.

Перед тим як повторювати балади Анфілова, редактори й видавці повинні були задати наймудрішому академіку все ті ж питання: а чому ж ти мовчав 37 років - з 1958 по 1995 рік? Пописав гори книжок про початок війни і про велич Жукова, але про цю розмову мовчав. Добре, в 1965 році про це говорити було не прийнято. Але в кінці 80-х, коли бушувала так звана гласність, базікати можна було про що завгодно. Чому не розповів тоді? А от розвалився Радянський Союз, і тут взагалі в перші місяці можна було робити все, що подобається. Але тільки після того, як Карпов опублікував план Генерального штабу від 15 травня 1941 року, а прості люди, прочитавши «Криголам», змогли гідно оцінити значення цього документа, тут тільки Анфілов і прокинувся. Тут тільки й згадав, що він про цей план знав давно, що він з Жуковом його обговорював, що Жуков розповів про сталінське кипіння і гарчання.

Більш важливе питання: чому після зустрічі з Жуковом у 1965 році військовий історик Анфілов ніде ніяк не зафіксував пояснення великого полководця? Якщо він тоді дану тему не вважав важливою, то нема чого через 30 років, у 1995 році, оголошувати себе хранителем історичних свідоцтв екстраординарного значення. А якщо він тоді пояснення Жукова вважав важливим, то слід було зафіксувати зміст розмови на папері та здати на зберігання у Військово-історичний відділ Генерального штабу.

І ще. Анфілов мав Жукову сказати: ось я, військовий історик, розкопав план Генерального штабу від 15 травня 1941 року, не виключено, що й після мене хтось на нього наткнеться, тому, Георгій Костянтинович, вам би слід самому про це розповісти в мемуарах, щоб потім якийсь пройдисвіт, який-небудь кочегар з криголама не надумав би перекручувати нашу славну історію.

Незрозуміла поведінка і самого Жукова. Припустимо, приходить у 1965 році до нього Светлишин, каже про знайдений план. За ним у тому ж році приходить Анфілов, каже про той же план. А Жуков якраз засів за мемуари. Як громадянин і патріот, Жуков мав на такі розмови реагувати. Жуков був просто зобов'язаний внести ясність, щоб у нащадків не залишилося ні найменшої можливості перекручено трактувати героїчну історію Радянського Союзу. Навіть не посилаючись на документ, Жуков міг би сказати щось досить певне: були в нас і інші варіанти, і інші задуми, але Сталін їх відкинув. От і все. Одне тільки речення.

Але Жуков цього не сказав.

З цього можна зробити тільки два висновки.

Перший. Жуков не піклувався про честь своєї Батьківщини і своєї армії. Він бачив, що виплив документ, який можна витлумачити у вкрай невигідному для Радянського Союзу світлі. Але Жуков не зробив абсолютно нічого для того, щоб вибити козирний туз з рук майбутніх злостивців. Не зробив нічого, щоб припинити можливість для майбутніх противників комунізму використовувати цей кричущий компромат як викривальний матеріал і доказ агресивної сутності комунізму взагалі та сталінської диктатури зокрема.

Другий висновок. Ні Анфілов, ні Светлишин і ніхто інший в той час доступу до цього плану не мали і великого стратега розпитуваннями на дану тему не турбували. Жуков був упевнений у непорушності комунізму, тому не турбувався про те, що свідчення про злочинний характер режиму коли-небудь з'являться на світло. Ось чому він нічого не робив для того, щоб знешкодити цю бомбу сповільненої дії під героїчною історією Країни Рад.

Першовідкривачами треба вважати не Светлишина й Анфілова в кінці 50-х і початку 60-х років, а Волкогонова і Карпова наприкінці 80-х. Один про нього згадав, а другий опублікував майже повністю, не розуміючи, що це не підтвердження жуковської геніальності, а звинувачення режиму. А коли спохватилися, було пізно.

Ось тому й були зроблені вкрай непереконливі спроби оголосити, що документ же був, та тільки в дію не був приведений.

Ось тому й потрібні були сольні виступи лжесвідків: а от мені Жуков за чаєм повідав... Правда, я тоді зафіксувати його слова не спромігся, але тепер же пригадую...

– 3 -

Цікаво, що офіційна пропаганда посилається одночасно як на Светлишина, так і на Анфілова: обидва говорили з Жуковом, обидва в 1965 році, обом він розповів, що план був Сталіном відкинутий.

В основному розповідь двох великих дослідників збігається, але в деталях не стикується. Вони один одного спростовують і викривають. Анфілову Жуков нібито сказав «ми не підписали», а Светлишину - «моя записка». Дрібниця. Дрібничка. Але значеннєва різниця величезна. У першому випадку Жуков говорить про колективну творчість, у другому - називає себе єдиним автором.

Светлишину Жуков нібито розповів, що Сталін йому своє рішення так і не повідомив, своє незадоволення «розгніваний» Сталін передав через секретаря Поскребишева. А ось Анфілову той же Жуков у тому ж році нібито розповідав, що Сталін своє незадоволення висловив особисто. При цьому «кипів» і «гарчав».

Розуміючи, що викрити лжесвідків не складає ніяких труднощів, стовпи вітчизняної ідеології звернулися до думки «більшості військових істориків», які й підтвердили: план був відкинутий Сталіном. А доказ? Тут у них відповідь готова: немає підпису Сталіна!

Товариші вчені, доценти з кандидатами, давайте згадаємо одну просту річ: усі заходи, які заплановані в документі Генерального штабу від 15 травня 1941 року, були виконані.

1. В кінці травня - початку червня було проведене приховане відмобілізування військ під виглядом навчальних зборів запасу. Додатково було призвано 813 тисяч резервістів. З глибини країни їх таємно перевезли в західні прикордонні військові округи. За рахунок цього полки, бригади і дивізії у прикордонних районах були довкомплектовані за штатами воєнного часу.

2. Під виглядом виїзду до таборів було проведене приховане зосередження військ ближче до західного кордону. Всі армії, про які йде мова в документі, були розгорнуті в глибині країни й таємно перекидались у райони, зазначені у плані Генерального штабу від 15 травня 1941 року. Більша частина дивізій на 22 червня 1941 року перебувала в русі - в ешелонах або похідних колонах. Крім цього, до західних кордонів залізницями перекидалось одночасно 47 тисяч вагонів військових вантажів.

3. Авіаційні полки та дивізії з віддалених військових округів таємно перекидалися на польові аеродроми поблизу кордону. Там же був розгорнутий авіаційний тил - сотні тисяч тон авіаційного палива, бомб, патронів, снарядів, запасних частин, продовольства і всього іншого.

4. Під виглядом навчальних зборів і тилових навчань були розгорнуті тил сухопутних військ і госпітальна база. Ось тому одне з безлічі свідчень. У перші дні війни один тільки Західний фронт тільки в Західній Білорусії втратив 3 управління госпітальних баз армій, 13 евакоприймачів, 3 автосанітарні роти, 3 санітарні склади, 44 госпіталі, в тому числі 32 хірургічні, крім того, евакуаційні госпіталі на 17 тисяч ліжок і 35 інших санітарних частин та установ (Генерал-полковник медичної служби Ф.І. Комаров. ВИЖ. 1988. No 8. С. 43). При цьому було втрачене медичне майно, яке не піддається обліку: хірургічний інструмент, бинти, медикаменти, госпітальні намети та інше. А у східній частині Білорусі практично нічого не залишилося. «Формовані санітарні установи фронту на території східної Білорусії залишилися без майна» (Там же).

Навіщо балакати про те, підписаний документ чи ні, якщо все, що в ньому міститься, виконувалося або вже було виконано?

Уявіть собі, що вас всіх, шановні товариші вчені, зігнали в кар'єр і за ваші злочини перед народом, за спотворення і перекручення нашої історії, за брехню, за вірну службу сатанинському антинародному режиму розстріляли. А потім раптом з'ясовується, що вирок же не підписаний. Це, звичайно, жахливо. Але вам від цього легше?

Все, що передбачено у плані Генерального штабу, було в точності здійснено. Тому не має ніякого значення, підписував Сталін документ чи не підписував, гарчав він при цьому чи не гарчав. Відсутність підписів узагалі ніякої значення не має. Аргумент цей фальшивий. Ним користуються захисники Гітлера і Сталіна. Гітлер винищив мільйони людей. А підпису його не виявлено. Хіба цього достатньо, щоб оголосити його безвинною овечкою? На початку 30-х Сталін винищив мільйони людей у Радянському Союзі. Але немає підпису. І немає документів, у яких він би наказував знищувати мільйони людей. Якщо немає підпису, та взагалі документа такого немає, отже, невинен? Чи ніякого знищення не було?

– 4 -

І ось ще «більшості військових істориків» питання: А ХТО ЦЕЙ ПЛАН ВИКОНАВ?

Припустимо й повіримо, що розгніваний Сталін кипів і гарчав. Тимошенко й Жуков засвоїли урок, від свого плану тут же відмовились і більше до цього питання не поверталися. План був написаний від руки в одному примірнику. План ліг в архів. Про нього знали п'ять осіб: Сталін, Тимошенко, Жуков, Ватутін і Василевський. Якщо повірити фантазіям Светлишина, то зміст плану було відомий ще й сталінському секретарю Поскребишеву. Припустимо, що Тимошенко, Жуков, Ватутін і Василевський злякалися сталінського гарчання, від виконання плану відмовились і ніколи більше про нього не згадували. Як же сталося, що командувачі далекими військовими округами в Сибіру і на Північному Кавказі, на Уралі і на Волзі, не змовляючись, сформували сім нових армій і рушили їх у західні райони країни відповідно до невідомого їм плану? Як сталося, що хтось підняв авіацію на Алтаї і Далекому Сході, у Приволзькому, Московському, Архангельському, Орловському й у всіх інших військових округах і перекинув її на прикордонні аеродроми? Хто мав право призивати сотні тисяч резервістів і переправляти їх на тисячі кілометрів до самих кордонів? Хто біля кордонів розгорнув на ґрунті склади і сховища з десятками мільйонів снарядів і мільярдами патронів? Хто й чому завантажив десятки тисяч вагонів військовим спорядженням і відправив на захід? Місцева ініціатива? Та нарком шляхів сполучення товариш Каганович не дав би стільки паровозів та вагонів місцевим начальникам. І Жукову не дав би. І Тимошенку. Він їм не підкорявся. Він підпорядковувався тільки Сталіну. І тільки за його наказом міг проводити цю найграндіознішу залізничну операцію в усій людській історії.

Що ж виходить? Сталін гарчить, кипить, стукає кулаками й тупає ногами, а командувачі округами й арміями, командири полків, бригад, дивізій і корпусів всупереч заборонам вождя виконують плани, які їм невідомі. Сталін оголошує, що виконання такого плану було б «тільки на руку ворогам Радянської влади», але вся Червона Армія піднята на ноги і план виконує.

Так, можливо, всі вони до кордонів заради оборони йшли, їхали і летіли?

А ось це розмова за рамками наукового підходу. План раптового нападу на Німеччину - ось він. Нехай і непідписаний. А де план оборони? Покажіть його. Згоден на будь чернетку, брудну, ніким не затверджену і не підписану.

Мені кажуть: можна з «Криголамом» погоджуватися, можна сперечатися, але де підтверджувальний документ? Дозвольте тим же обухом стукнути в лоб «більшість військових істориків»: а де ж документ, дорогі товариші? Де план оборонної війни? Де плани оборонних операцій?

Проти мене виступив генерал-полковник Ю.А. Горьков із серією нищівних статей під дзвінкою назвою «Кінець глобальної брехні». Генерал-полковник опублікував плани прикриття державного кордону на період зосередження військ і оголосив: ось вони, плани оборони країни! Нещасний генерал просто не розуміє різниці між обороною країни і прикриттям кордону. Невже планами прикриття кордону вичерпувалися наші стратегічні задуми? Невже вся оборона великої держави зводилася до того, щоб прикрити кордон, тобто силами армії підтримати прикордонників, причому тільки на період, поки йде зосередження головних сил? А коли головні сили зосередяться, то за якими планам їм діяти?

О, товаришу генерале, о, найгідніший супротивнику, для вашого відома: поки йшло зосередження німецьких військ на наших кордонах, по той бік діяв точно такий же план прикриття. Війська в ешелонах, у похідних колонах, в районах розвантаження гранично вразливі, майже беззахисні. Тому райони зосередження треба прикривати передовими частинами, які завчасно висунуті до переднього краю або кордону. Це не суперечить наміру завдати раптового удару, а підтверджує його.

Отже, загадка: як могло статися, що Сталін у гніві, кипінні та гарчанні відкинув план Генерального штабу, Тимошенко і Жуков рвонули під козирок і від плану відмовились, а командувачі як усіх прикордонних, так і всіх внутрішніх округів, не знаючи плану та не здогадуючись про його існування, всі раптом кинулися його виконувати? І його таки виконали. Тільки трішечки не встигли. Гітлер завадив. Де ж розгадка?

А розгадав цей ребус сам генерал-полковник Горьков в тій самій серії викривальних статей «Кінець глобальної брехні». Він роз'яснив, за якими планами діяли командувачі, штаби і війська військових округів. Генерал-полковник повідомив: «Стратегічний план, розроблений у Генеральному штабі Червоної Армії і схвалений 15 травня 1941 політичним керівництвом держави, займає чільне місце стосовно оперативних матеріалів військових округів» (ВІЖ. 1996. No 2. С.2).

Ось воно! Стратегічний план був затверджений. Політичне керівництво країни - це товариш Сталін. Саме відповідно до стратегічного плану з волі Сталіна діяли всі нижчі командири й командувачі.

Щоб не виникла підозра, що допущена обмовка, генерал-полковник Горьков ту ж думку повторив у іншій статті: «Особливе місце тут відводиться останньому оперативному плану війни... розробленому Генштабом Червоної Армії за станом на 15 травня 1941 року. І це цілком природно. Адже саме з цим планом ми вступили у війну. Ним керувалися командувачі військами округів і їхні штаби, діяли війська» (Чи готував Сталін попереджувальний удар проти Гітлера в 1941 році / / В кн.: Війна 1939-1945. Два підходи. М., 1995. С. 58).

Генерал-полковник Горьков повідомив, що план був схвалений Сталіном, що план нападу на Німеччину від 15 травня 1941 року був єдиним, ніякого іншого не було і що саме ним керувалася Червона Армія в перші дні війни. І тільки після цього генерал задумався над своїми словами. І тільки після цього зрозумів, що маху дав. Як же бути? Брати свої слова назад? Та жодному разі! І у своїх наступних публікаціях генерал-полковник Горьков вніс уточнення: стратегічний план від 15 травня 1941 року був схвалений Сталіном, але з нього «був вилучений розділ про нанесення попереджувального удару».

Ох, товаришу генерале, мені б ваш талант викручуватися! Прочитавши ваше уточнення, я провів експеримент. Запрошую вас, товаришу генерале, і всіх охочих його повторити. Я взяв план від 15 травня і гострий олівчик та почав з плану викреслювати все, що стосується раптового нападу на Німеччину і Румунію.

Непотрібне викреслив. А що залишилося? Залишилися дата - 15 травня 1941 року - і відомості про противника. Більше нічого. Спробуйте самі повторити мій досвід. Не забудьте повідомити, що залишиться, якщо з плану нападу на Німеччину прибрати агресивно-наступальну складову.

– 5 -

Тепер повернемося до заяв Анфілова. 5 травня 1941 року в Кремлі Сталін виступив перед випускниками військових академій. Потім виголосив кілька тостів, уточнюючи свою думку. Загальний тон: досить говорити про мир, вистачить базікати про оборону, пора брати ініціативу в свої руки, пора переходити в наступ.

Якщо вірити Анфілову, то Жуков, почувши сталінські промови, тут же кинувся складати план раптового нападу на Німеччину. А потім раптом виявилося, що Сталін зовсім і не хотів на Німеччину нападати, він просто хотів підбадьорити переляканих випускників військових академій.

Якщо цьому вірити, то Сталін - повний ідіот. Сам він, як розповідав Жуков, жахливо боявся війни. Виходить, і випускники військових академій, і весь вищий командний склад Червоної Армії, який був присутній на прийомі в Кремлі, всі ці тисячі кращих офіцерів, генералів, адміралів і маршалів теж від страху тремтіли до такої міри, що їх треба було підбадьорювати. Але замість того, щоб армію свою поставити в оборону, за лічені тижні і дні викопати окопи і траншеї, встановити міни, натягнути колючий дріт, бідний Сталін оголошує: до біса оборону, досить! Не потрібна нам оборона!

Підбадьорив...

Анфілов роз'яснює нетямущим: газети всього світу сурмили про непереможність німецької армії, і ось Сталін вирішив підбадьорити випускників військових академій, мовляв, не так страшний чорт ...

Тут тільки одна невідповідність. Газети всього світу, можливо, й сурмили, та тільки у випускників військових академій до тих газет доступу не було. І не було в ті роки ворожих радіоголосів. І не було в переважної більшості радянських людей у той час радіоприймачів, а були чорні тарілки репродукторів. Тому слухати вони могли тільки гімн пролетарів усього світу «Інтернаціонал», з якого починався робочий день і ним же завершувався. А ще вони слухали вісті з полів, промови товариша Сталіна та інших товаришів, пісні про широкі простори та непереможну Червону Армію. Якби й були в ті роки ворожі радіоголоси і якби були радіоприймачі, то й тоді, згадуючи 1937 рік, побоялися б червоні командири ті голоси слухати. Вони читали «Правду», «Известия», «Красную звезду», читали багато ще всякого до «Крокодила» і «Мурзилки» включно і могли почерпнути інформацію тільки про могутність Радянського Союзу та його доблесної, непереможної Червоної Армії.

Тому товаришеві Сталіну у виступі перед випускниками військових академій не було потреби спростовувати те, про що сурмили газети всього світу.

– 6 -

А тепер припустимо на мить, що червоним командирам раптом стали доступні газети всього світу. Вранці прокидається слухач Військової академії імені Фрунзе, а йому - каву в ліжко і свіжу газетку. Прямо з Багдада. Розкриває, а в ній що не стаття, то про непереможність німецької армії. Гарно написано. Арабською в'яззю... Але якщо й не арабською в'яззю, а цілком знайомими латинськими літерами... Розкриває він шведську газету. Або, наприклад, парагвайську... Є у нас військова академія, яка готує офіцерів Генерального штабу з пристойним знанням мов, та тільки прийом у Кремлі для випускників цієї академії проводиться окремо. І кажуть там зовсім інші промови. А ось спростовувати зміст «газет усього світу» в присутності випускників усіх інших дев'ятнадцяти академій у товариша Сталіна підстав не було. І нема чого йому було підбадьорювати випускників Академії моторизації і механізації ім. Сталіна, Військово-транспортної ім. Кагановича або Військово-електротехнічної ім. Будьонного, бо знав товариш Сталін: немає у товаришів випускників доступу до «газет усього світу», а якщо і був би, то не кожен з них знає, якою мовою говорить Уругвай, а якою — Бразилія.

Промова і тости Сталіна 5 травня 1941 року - це не спростування статей в «газетах всього світу», бо навесні 1941 року «газети всього світу» про непереможність німецької армії не писали. Британські газети того часу доступні будь-якому досліднику. І будь-який дослідник, сподіваюся, мене підтримає. Головний мотив британської преси: вистоїмо! І нехай Гітлер не приндиться! І нехай ніздрі не роздмухує!

Цей тон - не пусте хизування. І це не бравада. Королівські військово-повітряні сили відбили всі спроби німецьких ВПС здобути панування в повітрі над Британськими островами. «Битва за Британію» (яку комуністична пропаганда помилково називає «Битвою за Англію») завершилася перемогою британських ВПС. І навіть не в тому річ, що рахунок збитих літаків і загиблих екіпажів був на користь Британії. Головне в тому, що Гітлеру треба було домогтися панування в повітрі, а йому цього не дозволили, його авіацію з британського повітряного простору рішуче вибили і викинули. І весь світ це бачив. Не маючи панування ні на морі, ні в повітрі, ніяких шансів на перемогу в Гітлера не залишалося. Тривала блокада? Та він сам від неї задихався. Не було в нього часу на блокаду, бо час працював проти нього. Про це писали газети не тільки Великобританії, Канади, Австралії, Південної Африки, але й усього іншого світу. І це досить легко перевірити будь-кому, хто цікавиться тим періодом історії.

За спиною Великобританії стояли Сполучені Штати. І там, в Америці, була повна ясність: не маючи ресурсів, можна розраховувати тільки на блискавичну війну, але блискавична війна у Гітлера явно не вийшла, вплутався у війну восени 1939 року, зараз на дворі весна 1941 року, а кінець «блискавичної» не проглядається.

Можливо, про непереможність німецької армії сурмили газети Китаю? Не знаю. Не перевіряв. Але не думаю. Вже дуже далека та Німеччина і та Європа. І багато у китайців своїх турбот. А ось газети Японії, точно знаю, про це не сурмили. Зізнаюся, з японською мовою в мене не дуже. Але книжки мої в Японії опубліковані. Там теж була дискусія. Там теж був інтерес. І є у мене знайомі японські історики. Є в кого спитати. За їхніми словами, нічого подібного в японських газетах у 1941 році не було. І ось чому. «Дружба» Японії з Німеччиною була досить дивною. У серпні 1939 року, в ті самі дні, коли в Монголії йшли запеклі бої між радянськими та японськими військами, уряд Німеччини, не попередивши Японію, підписав у Москві пакт про ненапад. З дипломатичної, військової і навіть з чисто етичної точок зору це був кричущий акт зради свого союзника. Тому японські газети описували без захвату наступні за цим військові перемоги Німеччини. А до весни 1941 року стало остаточно ясно, що Німеччина потрапила в пастку.

Але можна й не читати японських газет того часу і думки істориків не питати, щоб знати: не сурмили японські газети про непереможність німецької армії. І не могли сурмити. Просто тому, що після Халхін-Гола в Японії дуже тверезо оцінювали незламну міць Червоної Армії.

Є й інші, навіть більш вагомі індикатори. Японія, як відомо, перед Німеччиною в боргу не залишилася. 13 квітня 1941 року міністр закордонних справ Японії Іосуке Мацуока підписав у Москві радянсько-японський договір про нейтралітет. Пікантність ситуації в тому, що він їхав не в Москву, а в Берлін. Але через Москву. У Москві Мацуока провів попередні переговори з радянським урядом. Потім прибув до Берліна, але Гітлеру про переговори в Москві не повідомив. На зворотному шляху з Берліна заглянув у Кремль на годинку, підписав договір про нейтралітет з Радянським Союзом, на пероні Ярославського вокзалу розпрощався з товаришом Сталіном і поїхав додому. У Німеччині про майбутнє підписання договору ніхто не підозрював. Це був удар у відповідь японського «союзника». Ріббентроп дав вказівку німецькому послу в Токіо зажадати пояснень від японського уряду...

Ось вам поведінка головного німецького «партнера» за пару місяців до нападу Німеччини на Радянський Союз. Якщо Японія таємно від Німеччини домовляється зі Сталіном про нейтралітет, то чого можна очікувати від неї далі?

А для нас цей випадок - доказ того, що в Японії німецьку армію непереможною не вважали і про це на весь світ не сурмили.

Так про які ж «газети всього світу» нам розповідає академік Анфілов? Можливо, про непереможність Німеччини писали газети окупованої Гітлером Європи? Але хто ті газети читав? І хто їм вірив?

Не тільки політикам, економістам, дипломатам, військовим було ясно, що Гітлер з самого початку потрапив у безвихідний глухий кут. Це було ясно простим людям з вулиці. Ветеран війни Віктор Коган був у той час студентом: «Пам'ятаю, коли Англія залишилася один на один з Гітлером, у Ленінградському фізико-технічному інституті говорили, що становище Гітлера блискуче і... безнадійне» («Вести», 8 червня 1998 р.).

Отже, всім - від японського імператора до пітерських студентів, від британських домогосподарок до президента США - було ясно, що Гітлер приречений. А академік Анфілов нам розповідає, що Сталіну, вищому командному складу Червоної Армії та випускникам військових академій це було неясно. Слухачі радянських військових академій, начитавшись уругвайських і марокканських газет, були настільки залякані розповідями про непереможність німецької армії, що Сталіну довелося їх підбадьорювати... закликаючи відмовитися від оборони.

Розповіді Анфілова - це вигадка жадібної, продажної, злої та дурної людини.

– 7 -

Жуков у розповідіі Анфілова виглядає ще більш непривабливо. Він нібито вважав, що Червона Армія до відбиття агресії не готова, що сил на оборону немає. «Ми не маємо на кордонах достатньо сил навіть для прикриття. Ми не можемо організовано зустріти й відбити удар німецьких військ» (Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 258). Але от стратег почув промову Сталіна і всупереч своїм переконанням, забувши всі справи й турботи, відсунувши невідкладні завдання оборони країни, кинувся терміново писати новий план війни. Тільки вловив нові віяння, і тут же, не маючи ніяких вказівок вождя, всупереч власній думці флюгером розвернувся у протилежному напрямку і через десять днів несе готовий план наступу, хоча знає, що не те що на оборону, але навіть і на прикриття немає сил. Він несе Сталіну план не той, який вважав за потрібне, а той, який міг би сподобатися Сталіну.

Але от досада: не догодив!

Далі - краще. Жуков сперечатися не став і від своєї нової думки тут же відмовився. Важлива деталь. Жуков каже, що написав новий план війни на догоду Сталіну... але чомусь не став його підписувати.

У Радянському Союзі діяли п'ять золотих правил, дотримання яких дозволяло вижити в будь-якій обстановці:

1. Не думай!

2. Якщо подумав, не кажи!

3. Якщо сказав, не пиши!

4. Якщо написав, не публікуй!

5. Якщо опублікував, відмовся!

І ось вам блискучий зразок слідування цим заповідям.

З одного боку, Жуков гордо заявляє: моя записка! З іншого - написана ця записка рукою Василевського, а підпису Жукова під нею немає.

З одного боку, він усією душею намагається догодити Сталіну, на льоту хапаючи і засвоюючи слова й думки вождя і тут же втілюючи їх у грандіозні плани. З іншого - свій підпис під цими планами поставити забув. Так, про всякий випадок.

І цей холуй повинен бути прикладом для наслідування? Це в нього ми повинні вчитися послужливо вигинати спини і підмахувати, коли накажуть?

– 8 -

Короткий підсумок: документ про підготовку нападу на Німеччину знайдений, опублікований, широко відомий. Документ про підготовку країни до відбиття ворожого вторгнення не відомий, не знайдений, не опублікований.

Я згоден на непідписаний. Але де він?

А якщо коли-небудь його і вдасться виявити, то доведеться пояснити, чому при геніальному плануванні вся армія 22 червня 1941 діяла без планів. І чому в перший день війни ніхто про оборону не думав, а Жуков підписував директиви на наступ. Найдивовижніше: 22 червня 1941 року Жуков підписав директиву на наступ одночасно трьох фронтів, у складі яких було тринадцять армій. За розповіддю Жукова, він підписав не зі своєї волі, а за наказом Сталіна.

Чудеса:

5 травня 1941 року Сталін вимагає від випускників військових академій і всього вищого командного складу Червоної Армії перестати і думати про оборону, а готуватися тільки до наступу.

15 травня розгніваний Сталін нібито гарчить на Жукова і про наступ наказує забути.

22 червня Сталін вимагає від Червоної Армії переходу в рішучий наступ. Про оборону - ні слова.

З цих трьох подій перша і третя багаторазово документально підтверджені.

А друга, про гарчання Сталіна, відомо тільки з багаторазово викритих у брехні Светлишина і Анфілова.

* * *

Цей розділ я почав із заяви про те, що передбачити майбутні перетворення мемуарів Жукова досить легко. Свідоцтва Светлишина і Анфілова - аж надто відверта брехня. А прийдешнім поколінням треба все ж таки буде довести, що план Генерального штабу Червоної Армії від 15 травня 1941 року був Сталіном відкинутий. Передрікаю: незабаром буде знайдений ще один шматок тексту, який свого часу не пропустила цензура. І ось у новітньому, найправдивішому виданні мемуарів видатного полководця ми прочитаємо його власну версію подій. Мертвому Жукову належить самому особисто розповісти про неймовірну впертість Сталіна, про те, як документ, призначений особисто Сталіну, Жуков передавав у чужі руки, і про те, як розгніваний Сталін кипів і гарчав.

Розділ 11

Хто захоче класти свою голову?

Тут знаходиться меморіальний комплекс «Батьківщина маршала Жукова», творці якого... висунуті на здобуття Державної премії Російської Федерації імені Г.К. Жукова... І ось ми в Музеї Жукова міста Жукова.

«Красная звезда», 19 лютого 1999 р.

– 1 -

У 1943 році на Курській дузі німецькі війська мали важкі танки. Завдання військ - проламати оборону Червоної Армії.

Червоній Армії належало німецьку армію зупинити. Радянські війська спиралися на польові укріплення, тобто на звичайні окопи та траншеї. Червона Армія була укомплектована ненавченими резервістами. Заперечать: але в них уже був бойовий досвід. Заперечення відметемо: солдати, сержанти і молодші офіцери Червоної Армії, які воювали восени 1941 року, у своїй більшості до 1942 року не дожили. А ті, які воювали в 1942 році, не дожили до 1943 року. Вижили тільки ті, хто був у тилу і на пасивних ділянках фронту. Їх досвід був обмежений. Так було і потім. У 1944 році воювали ненавчені резервісти. І в 1945-му. У бойових підрозділах солдати, сержанти і офіцери довго не жили, бо не було в них можливості набути досвіду. Приклад: влітку 1944 року в операції «Багратіон» Червона Армія втратила 765 813 осіб убитими, пораненими і зниклими без вісті. «Красная звезда» (22 червня 2004 р.) пояснює причину: війська комплектувалися солдатами, «не мали попередньої військової підготовки». Цікаво звернути увагу на запис у щоденнику генерала армії А.І. Єременка в березні 1945 року: очікують вирішальних боїв, а війська дуже слабо підготовлені.

Але в червні 1941 року Червона Армія була кадровою. Укомплектована навченим особовим складом, призваним за два попередні роки. Якщо ненавчені резервісти на Курській дузі зупинили важкі німецькі танки, то кадрова армія в 1941 році цілком могла зупинити ворожий наступ, тим більше, що тоді ніяких важких танків ні в кого в світі, крім Червоної Армії, не було. І могла спертися Червона Армія в 1941 році не на траншеї, а на надпотужні укріплені райони.

Що ж сталося? Чому в 1943-м резервісти у звичайних окопах і траншеях змогли зупинити важкі танки, а в 1941 році навчена кадрова армія в надпотужних довготривалих оборонних спорудах не втримала легкі танки? В чому справа? А ось у чому:

«Донесіть для доповіді наркому, на якій підставі частини укріплених районів КОВО отримали наказ зайняти передпілля. Така дія може негайно спровокувати німців на збройне зіткнення і загрожує всякими наслідками. Таке розпорядження негайно скасуйте і доповісте, хто конкретно дав таке самочинне розпорядження. Жуков. 10.06.41 р.».

За наказом Жукова ще на початку травня 1941 року війська були виведені з укріплених районів. Жуков уважно стежив за тим, щоб ні в УРах, ні поряд з ними не було радянських військ. 11 червня він відправив усім командувачам західних військових округів вказівку: «Смугу передпілля без особливої на те вказівки польовими і УРівськими частинами не займати».

І 22 червня вийшло так: уздовж всього західного кордону укріплені райони - без військ, а війська - без укріплених районів, без траншей і окопів.

Жуков не просто віддавав злочинні накази, виконання яких обернулося загибеллю кадрової армії, але він ще й душив будь-яку ініціативу нижчих: доповісте, хто конкретно дав таке розпорядження... Понад те, під градом звірячих наказів Жукова нижчі командири просто втрачали здатність до самостійних дій. У Жукова виживав той, хто нічого не робив. Той, хто робив, потрапляв в розряд злочинців. Потім, після війни, Жуков оголосив: укріплені райони знаходилися дуже близько від кордону, війська були нестійкими, впадали в паніку. Але якби не накази Жукова, а вони сипалися каменепадом, війська знаходилися б у залізобетонних фортифікаційних спорудах. І були б вони стійкими, і не було б їм причин впадати в паніку.

– 2 -

Я жодною мірою не перегинаю палицю, називаючи дії Жукова злочинними.

Виконання наказу Жукова обернулося загибеллю й полоном кадрової Червоної Армії, а наслідком цього були втрата величезних територій і загибель десятків мільйонів людей. Стаття 58-1 КК РРФСР чітко визначала ознаки, за якими та чи інша особа могла бути засуджена за цією статтею. Серед цих ознак - «підрив або ослаблення зовнішньої безпеки СРСР». Як інакше кваліфікувати накази Жукова? Саме так: і підрив, і ослаблення зовнішньої безпеки.

Пункт 4 тієї ж статті передбачав «вищу міру соціального захисту - розстріл» за «надання яким би то не було способом допомоги тій частині міжнародної буржуазії, яка, не визнаючи рівноправності комуністичної системи, що приходить на зміну капіталістичній системі, прагне до її повалення». І тут голова будь-якого трибуналу без усяких натяжок міг би підписати громадянину Жукову вишку без оскарження: Гітлер прагнув до повалення комуністичної влади, а Жуков своїми наказами йому абсолютно свідомо допомагав.

Як же виправдати жахливий злочин Жукова, який спричинив загибель десятків мільйонів людей?

Великий історик Светлишин знайшов рішення. Він нібито Жукова зустрічав, він нібито Жукову питання задав, а єдиний рятівник Вітчизни йому нібито відповів: «10 червня 1941 року нарком оборони Маршал Тимошенко і я як начальник Генштабу були викликані до Сталіна, який у різкій формі звинуватив нас у провокуванні війни. Тут же в кабінеті Сталіна і під його диктовку мною була написана, а потім відправлена командувачам прикордонних військових округів телеграма... я був упевнений, що якби не підписав продиктовану Сталіном телеграму, то присутній при цьому Берія негайно заарештував би мене...» (Н.А. Светлишин. Круті сходи долі. Хабаровськ, 1992. С. 55-56).

У цій розповіді звернемо увагу на відсутність згадок про протести Жукова. Але й погроз не було ні з боку Сталіна, ні з боку Берії. Просто єдиний рятівник Вітчизни був упевнений, що його тут же заарештують... Тільки присутності і вигляду наркома внутрішніх справ було достатньо для безстрашного полководця, щоб без протестів і заперечень підписати наказ, який занапастив кадрову Червону Армію.

Для того щоб переконатися, наскільки серйозною була загроза особистій безпеці Жукова, давайте відкриємо «Журнал запису осіб, прийнятих Й.В. Сталіном». А то ж може вийти, що 10 червня 1941 року Жуков був у кабінеті Сталіна в один час, а грізний нарком Берія, якого так боявся безстрашний полководець, в інший.

Відкрили. Переконалися.

10 червня 1941 року Берія знаходився в кабінеті Сталіна з 22 години 30 хвилин до 00 годин 15 хвилин. Жукова в цей час у кабінеті Сталіна не було. І взагалі в цей день Жукова в кабінеті Сталіна не було. Отже, свої злочинні накази він писав не в кабінеті Сталіна, не під його диктовку і не під загрозою арешту.

В кабінеті Сталіна Жуков був наступного дня, 11 червня. Двічі. Але в цей день там був відсутній Берія.

Але припустимо, що все було так, як розповів Светлишин. Що ж виходить? На одній чаші терезів - безпека країни і життя десятків мільйонів людей, а можливо, і повне винищення всього народу, на іншій чаші - ілюзорна можливість арешту.

І єдиний рятівник Вітчизни тут же вирішує: так чорт з нею, з Вітчизною, чорт з ними, з мільйонами, аби мене не чіпали.

Розуміючи, що поясненням Светлишина Жукова не виправдати, «Красная звезда» (19 червня 2001 р.) застосувала інший трюк: «10 червня 1941 року Генштаб був змушений направити військовій раді КОВО наступну телеграму...» Ось так все просто: Генштаб був змушений... Так чому ж він змушений віддавати ідіотські накази? Хто його змушував на шкідницькі підривні дії проти власної армії, народу і країни? І виходить у товаришів з «Красной звезды», що геніальний начальник Генштабу тут ні при чому. Весь Генштаб винен. Але в Генштабі тисячі людей. Хто ж саме злодій і шкідник? А ніхто. Шифровка підписана одним ім'ям: Жуков, але стараннями «Красной звезды» він відсунутий в тінь, а весь Генштаб у дурнях.

Гаразд. Припустимо, що Жукова хтось змусив і боягузливий, слабовільний полководець підкорився. На цей варіант теж є заперечення. У 1957 році вожді, як люті пси, зчепилися в бійці за владу. Вигнані з вершин пояснили, що за Сталіна доводилося підписувати злочинні накази попри своє бажання: час такий був. На це гордий Жуков заявив, що він - не такий, що він - виняток. Сам він проти своєї волі злочинних наказів не підписував. І ось з'ясовується: підписував. Одна тільки шкідницька шифровка Жукова від 10 червня за своїми наслідками була більш згубною, ніж сотні наказів Хрущова, Молотова, Маленкова і Кагановича про масові розстріли.

– 3 -

Потрібно звернути увагу на дику дурість наказу Жукова: «Така дія може негайно спровокувати німців на збройне зіткнення...» Маячня. Логіка Жукова: якщо ми власні укріплені райони будемо тримати порожніми, якщо в них не буде військ, то Гітлер не нападе. Запитаємо: ну і як? Збулися пророцтва геніального військового мислителя? Ось Гітлеру донесли, що радянські укріплені райони не зайняті військами, і що: він тут же скасував рішення про проведення операції «Барбароса»?

Здоровий глузд не на боці Жукова. Все було якраз навпаки. Уявімо собі іншу картину: в кожному укріпленому районі вздовж всього кордону - постійні гарнізони. У кожному доті - по п'ять, десять, п'ятнадцять бійців із засобами зв'язку, оптикою, запасом боєприпасів, продовольства, води, медикаментів та іншого. Попереду і на флангах кожного УРу - протитанкові рови, надовби, непролазні сплетення колючого дроту і непрохідні мінні поля. Крім того, на додаток до постійних гарнізонів у кожному укріпленому районі закопалася в землю стрілецька дивізія, а то й корпус або навіть армія, які за три-чотири місяці перед війною прокопали сотні кілометрів перекритих траншей, побудували і замаскували сотні бліндажів, тисячі окопів і укриттів . А в проміжках між укріпленими районами - польова оборона військ: десять-п'ятнадцять ліній траншей і відсічних позицій, протитанкові та протипіхотні загородження, гармати в укриттях і вкопані в землю танки. А в глибині радянської території, вздовж старого державного кордону, - ще одна лінія укріплених районів, зайнятих як постійними гарнізонами, так і польовими військами. А на Дніпрі - річкова флотилія. А по східному березі Дніпра - третя лінія стратегічної оборони... В цьому випадку Гітлер і його генерали подумали б, нападати їм або утриматися. Повна ж відсутність оборони відповідно до геніальних рішень великого військового діяча - це якраз і є провокація. Це запрошення агресору: нападай - військ у наших укріплених районах немає, мінних полів ми не ставили, а колючий дріт самі порізали, захоплюй наші укріпрайони голими руками.

Накази Жукова не дати приводу для нападу і не піддаватися на провокації - шизофренія в чистому вигляді. Якщо німецькі війська не мають наказу почати війну, то ви можете їх як завгодно провокувати - вони війну не почнуть. А якщо у них є наказ війну почати, то ви можете скільки завгодно демонструвати свою миролюбність - не допоможе.

– 4 -

Тим часом командувачі прикордонними округами й арміями не перестаючи вимагали дозволу зайняти оборону. Ось про те ж просить командувач Західним особливим військовим округом генерал армії Д.Г. Павлов. Але! «20 червня 1941 року шифрограмою за підписом заст. начальника Оперативного управління Генштабу Василевського Павлову було повідомлено, що прохання його доповіли наркому і останній не дозволив займати польових укріплень, оскільки це може викликати провокацію з боку німців» («Красная звезда», 24 липня 2001 р.).

І тут все так просто: заст. начальника відділу Генштабу Василевський винен, і нарком оборони Тимошенко винен, а начальник Генерального штабу Жуков не згаданий. Цікаво, що вимоги генерала армії Павлова та інших командувачів прикордонними округами зайняти оборону зафіксовані, а подібних вимог Жукова ніхто ніяк знайти не може. Про що ж думав мозок армії і його геніальний, майже святий начальник?

Жуков думав про те, як би відібрати у військ боєприпаси. І віддавав відповідні накази: в полках і дивізіях першого ешелону вилучити патрони і снаряди. Щоб на провокації не піддавалися.

18 червня командувач Прибалтійським особливим військовим округом віддав наказ про підвищення готовності військ ППО. Реакція Жукова: «Вами без санкції наркома дано наказ по ППО про введення положення No 2... ваше розпорядження викликає різні чутки та нервує громадськість. Вимагаю негайно скасувати віддане розпорядження, дати пояснення для доповіді наркому. Жуков».

Герой Радянського Союзу письменник Карпов так пояснює дії святого генія: «Начальник Генерального штабу Жуков, всупереч своєму бажанню і переконанням у необхідності привести армію в повну бойову готовність, був змушений віддавати ось такі вказівки...» (В. Карпов. Маршал Жуков. Його соратники і противники у дні війни і миру. Літературна мозаїка. М., 1992. С. 219).

І знову виправдання знайдено: він був змушений. А можна було б висловити цю думку ще простіше: слинько! Усі, хто знав Жукова, одноголосно стверджують: це був абсолютно безвольний тип, слимак, своєї думки не мав. Ось про це Карпову слід було прямо і голосно сказати.

Підписів Сталіна під цими наказами немає. І немає ніяких вказівок на те, що Сталін вимагав від Жукова такі накази слати у війська. Але Сталін винен.

Підписів наркома оборони Маршала Радянського Союзу С.К. Тимошенко під цими шкідницькими шифровками теж немає, як немає вказівок, що він вимагав від Жукова всупереч його совісті і розуміння обстановки цю гидоту писати. Але й Тимошенко винен.

Під цими документами немає підписів наркома внутрішніх справ Берії та наркома державної безпеки Меркулова. Але вони винні.

Всі, хто виконував накази Жукова, - теж винні. Але ж вони всього лиш зберігали вірність Військовій присязі, бо 23 лютого 1939 дали клятву «беззаперечно виконувати всі військові статути й накази командирів, комісарів та начальників». У липні 1941 року за виконання наказів Жукова їх нещадно розстрілювали, а зараз настільки ж нещадно висміюють: дурненькі, до чого додумалися, вірність присязі зберігали, ну хіба не придурки!

І тільки один Жуков, підпис якого стоїть під цими наказами, ні в чому не винен.

– 5 -

Отже, Жуков розумів, що зараз вдарить війна, але своїми шкідницькими розпорядженнями забороняв армії готуватися до відсічі ворога. Жуков до самого останнього моменту під загрозою смерті забороняв командувачам прикордонних округів і армій робити хоч щось для підготовки до відбиття гітлерівської навали.

А що Жуков міг зробити?

В тому-то й річ, що нічого робити було не треба. Не було б наказів Жукова, мудрі командувачі військами західних військових округів Павлов, Кирпонос та інші самі б впоралися, самі відбили б вторгнення. Якби тільки Жуков не в'язав їх ланцюгами заборон.

Заперечують: але ж від Жукова вимагали згори!

Ось тут я змушений не погодитися. Хто вимагав? Сталін вимагав? Тимошенко? Чи Берія? Ніяких слідів сталінських вимог захисникам Жукова поки знайти не вдалося. А злочинні накази Жукова - ось вони, стосами.

Але навіть якщо Сталін і вимагав, то і в цьому випадку жоден трибунал таке виправдання не зміг би вважати переконливим. Якщо командир взводу поставив підпис під злочинним наказом, то він і несе відповідальність. І нікого не цікавить, наказував усно йому ротний чи не наказував. Підпис твій - відповідай. Навіть якщо б і командир батальйону усно наказав, передавай його наказ також усно, а підписувати навіщо?

У Жукова було безліч способів не робити того, що він вважав шкідливим і згубним.

Перший. Треба було вимагати від наркома оборони маршала Тимошенка затверджувального підпису: я, Жуков, з такими рішеннями категорично не згоден, але в силу своєї безвільності змушений їх підписувати, добре, підпишу, але тільки після тебе, Семене Костянтиновичу.

Другий. Вимагати затверджувального підпису Сталіна: такі рішення ведуть країну, народ і армію до загибелі, я, безвольний Жуков, підписую, але тільки після вас, товаришу Сталін, і після наркома Тимошенка.

Третій. Можна було б і волю проявити: ви наполягаєте, ви і підписуйте, а мені вибачте.

Чим ризикував Жуков? Кар'єрою? Життям?

Але припустимо, що Сталін за непокірність відсторонив Жукова з посади начальника Генерального штабу. Що ж у цьому поганого? Сам Жуков пише, що ця посада не для нього. Сам пише, що не створений для штабної роботи, що протестував і відбивався, коли його на цю посаду призначали. Коли так, ось тобі привід піти: звільніть, товаришу Сталіне, не здатний я з такою хитромудрою справою впоратися! Та й для Генерального штабу було б полегшення. Немає нічого страшнішого, ніж командир, який ненавидить свою роботу і ясно розуміє, що для неї не створений.

– 6 -

Виступаючи в редакції «Військово-історичного журналу» 13 серпня 1966 року, Жуков дав виправдання своєї поведінки: «Хто захоче класти свою голову? Ось, припустимо, я, Жуков, відчуваючи навислу над країною небезпеку, віддаю наказ: "Розгорнути". Сталіну доповідають. На якій підставі? На підставі небезпеки. Ану, Берія, візьми його до себе в підвал» («Огонек». 1989. No 25. С. 7).

Ніхто Жукову Берією і підвалом не погрожував, але обережний стратег передбачав, що справа може прийняти і такий оборот, тому розсудливо мовчав і покірно підписував злочинні накази, зі змістом яких був нібито не згоден. Він знову і знову ретельно підмахував.

Адже якщо він дійсно передбачав, що ось зараз нападуть, то можна було б і ризикнути - зі Сталіном публічно не погодитись, і нехай заберуть до Берії в підвал. Нападе Гітлер, тоді вдячний народ згадає: так, був Георгій Костянтинович сміливою людиною...

Шкода, не проявив стратег високого героїзму, тому захисникам Жукова доводиться тепер доблесні подвиги стратега списувати з його мемуарів або створювати самим.

А я тим часом змушений звернутися до документа, під яким у Радянському Союзі підписувався практично кожен громадянин чоловічої статі. Цей документ - Військова присяга. У червні 1941 року присязі зрадив начальник Генерального штабу РККА генерал армії Г.К. Жуков. Адже він теж клявся захищати свою Батьківщину «мужньо, вміло, з гідністю і честю, не шкодуючи своєї крові і самого життя». Мужність солдата - йти вперед під картеч та на ворожі багнети. Мужність начальника Генерального штабу - мати свою думку і відстоювати її. Чого б це не коштувало. У першій половині 1941 року порятунок десятків мільйонів людей залежав від чесності та принциповості начальника Генерального штабу. І від його особистої хоробрості. Він міг врятувати всіх. Він розумів, що зараз нападуть, але нічого не робив для захисту своєї Батьківщини. Навпаки, він зловмисно шкодив. У його становищі дії по захисту Батьківщини полягали в тому, щоб проти злочинних наказів виступити з гідністю і честю, як цього вимагала присяга. Принаймні зберігати нейтралітет відносно своєї Батьківщини і свого народу, не підписувати самому шкідницькі директиви.

Перед Жуковом стояв вибір: виступити на захист своєї Батьківщини, не шкодуючи крові та самого життя, чи рятувати шкуру ціною зради своєї армії, країни і народу. І Жуков став на шлях зради Батьківщини.

Жуков від захисту Батьківщини ухилився. Зрадивши присягу, Жуков сховався в рятівному догідництві: підпишу, що накажете, підмахну, що повеліли, тільки б вціліти, тільки б не висловити думки, з якою міг би не погодитися Сталін.

Якби Жуков не злякався, якби не зрадив присяги, то вихід у нього був гідний і чесний: цю гидоту не підпишу! І не здумайте мене лякати Берією і підвалом, я сам застрелюся, але під шкідницькими наказами, які ведуть мій народ, мою країну і армію до загибелі, ви мого підпису не доб'єтеся навіть тортурами. Своєму народу не зраджу!

Але Жуков змінив.

* * *

Жуков засудив генерал-лейтенанта Власова за те, що той потрапив у полон. Цей момент ми будемо обговорювати трохи пізніше. Підкреслю, не за всі подальші дії Жуков засудив Власова, а саме за те, що в полон потрапив. Жуков вважав Власова боягузом і наполягав на тому, що йому треба було застрелитися до того, як потрапив у безвихідне становище.

Але порівняємо дії Власова і Жукова. Власов був захоплений у полон, але цим він нікому шкоди не завдав. А Жуков, розсилаючи у війська злочинні накази, занапастив кадрову Червону Армію, віддав противнику незліченні військові запаси і 85% військової промисловості країни, за цим наступили багатомільйонні жертви і руйнування багато чого з того, що країна створювала століттями.

І якщо вже хтось штовхав Жукова на підписання цих божевільних наказів, то треба було просто вимагати відставки, у крайньому випадку - застрелитися. Але тут спрацювала інша філософія: хто захоче класти свою голову...

За Жуковом, у безвихідному становищі Власову слід було застрелитися. А самому Жукову, коли не було ніякого безвихідного становища, слід було за всяку ціну рятувати шкуру.

Навіть ціною загибелі всієї армії, народу і країни.

Розділ 12

Як Жуков будив Сталіна

Інший факт: директива про приведення військ західних військових округів і флотів у бойову готовність, віддана в ніч на 22 червня. Як би її сьогодні не тлумачили, її не можна уподібнити тим простим чітким командам «До зброї», «До бою», які перетворюють військовослужбовця і військовозобов'язаного у воїна, тому ясному сигналу «Країні - мобілізаційна готовність!», який піднімає весь народ на війну. У ній стільки неясності. Стільки заплутаності. І це в той час, коли з різних джерел надходили відомості про точну дату нападу ворога.

ВИЖ. 1989. No 6. С. 37

– 1 -

«Журнал запису осіб, прийнятих Й.В. Сталіном» викриває не один каскад жуковської брехні, а декілька.

Ось дві розповіді геніального полководця.

Перша. Ввечері 21 червня він, геніальний стратег, нібито абсолютно ясно зрозумів, що німецький напад неминуче відбудеться в найближчі години, бо «повідомлення німецьких перебіжчиків остаточно розвіяли всі ілюзії» (ВІЖ. 1995. No 3. С. 41).

Друга розповідь. «О 3 годині 30 хвилин начальник штабу Західного округу генерал В.Е. Климовський доповів про наліт німецької авіації на міста Білорусії. Хвилини через три начальник штабу Київського округу генерал М.А. Пуркаєв доповів про наліт авіації на міста України. О 3 годині 40 хвилин зателефонував командувач Прибалтійським військовим округом генерал Ф.І. Кузнецов, який доповів про нальоти ворожої авіації на Каунас та інші міста. Нарком наказав мені телефонувати Й.В. Сталіну. Дзвоню. До телефону ніхто не підходить. Дзвоню безперервно. Нарешті чую сонний голос чергового генерала управління охорони» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 247).

Приймемо до уваги і першу розповідь, і другу. Після цього заглянемо в журнал, в якому реєструвалися відвідувачі сталінського кабінету.

– 2 -

21 червня 1941 року Жуков був у кабінеті Сталіна з 20.50 до 22.20. Коли ж остаточно розвіялися всі ілюзії і геніальний полководець зрозумів, що напад неминучий?

Припустимо, що Жуков це зрозумів до того, як увійшов до кабінету Сталіна, тобто до 20.50. У цьому випадку його поведінка незрозуміла. Стратег раптом збагнув, що ось зараз, через кілька годин, буде завдано смертельного удару Радянському Союзу, в результаті якого загинуть десятки мільйонів людей, а країна скотиться в третій світ, ніколи не зможе оговтатися від страшної рани і в кінцевому підсумку розсиплеться на шматки. Як же в цій обстановці великий полководець відпустив Сталіна спати? Якщо він раптом зрозумів, що війна ось зараз вдарить, то треба було хапати Сталіна за штани, кричати і верещати: Стій, гаде! Спати не пущу! Піднімай армію! Дзвони в усі дзвони!

Тепер припустимо, що «останні ілюзії розвіялися» і думка про неминучість німецького нападу осяяла Жукова в ході наради в кабінеті Сталіна. Але і в цьому випадку Жуков повинен був діяти так само: будь-якими словами, аж до мату, будь-якими діями, аж до мордобою, утримати Сталіна на бойовому посту і змусити діяти відповідно до обстановки. Як же Жуков описує цей останній вечір у сталінському кабінеті? А ніяк не описує. І виходить нісенітниця. Якщо він, великий, все розумів, а дурний Сталін нічого не розумів, то за логікою речей повинно було б статися грандіозне зіткнення: Жуков кричить, Сталін кричить, Жуков доводить, Сталін не вірить, члени Політбюро, пригнувши голови, бояться підняти очі на сутичку двох оскаженілих велетнів. І в мемуарах ця сцена мала б бути центральною, вузловою, ключовою, стрижневою.

Але немає цієї сцени в мемуарах. І виходить, що кмітливі-проникливий Жуков все зрозумів, відсидів покірно півтори години в кабінеті Сталіна, побажав вождю добраніч, щасливих снів і пішов...

– 3 -

І зовсім вже смішним виходить розповідь стратега, якщо згадаємо, що 22 червня 1941 року о 0 годин 30 хвилин у війська пішла «Директива No 1» за підписами Тимошенка і Жукова: «...Завдання наших військ не піддаватися на жодні провокаційні дії... Ніяких інших заходів без особливого розпорядження не проводити».

У нього, великого, всі ілюзії розвіялися, він зрозумів, що зараз нападуть, і тут же заборонив своїм військам відкривати вогонь! Йому, геніальному, ясно, що зараз завдадуть смертельного удару країні, і ось він своєю директивою в'яже руки всім командувачам фронтів і армій, всім командирам корпусів, дивізій, бригад, полків і всім нижчим, забороняючи стріляти, накладаючи заборону на БУДЬ-ЯКІ дії!

Останній варіант. Думка про неминучий напад прийшла в голову Жукова після того, як він розпрощався зі Сталіном. О 22.20 Жуков вийшов з кабінету. Пройшов через кілька бар'єрів охорони, перетнув Івановську площу Кремля, дійшов до своєї машини, виїхав з Кремля (знову через контроль), доїхав до Генерального штабу, піднявся до себе, розібрав купу паперів, прочитав донесення, порівняв-зіставив, і раптом - осяяння: так вони ж зараз нападуть!

Цей варіант не пройде. Жуков розповідав, що ввечері остаточно розвіялися всі ілюзії і він все зрозумів, а в цьому варіанті справа до півночі хилиться.

Але навіть якщо й так, навіть якщо Жуков все зрозумів, вже попрощавшись зі Сталіном, чому ж він йому відразу не зателефонував? Чому шкідницьку директиву підписав?

Він ще й не те розповідав! О 0 годині 30 хвилин 22 червня Жуков телефоном доповів Сталіну, що директива, яка забороняла командирам усіх рангів що-небудь робити, пішла у війська (див.: Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 263) . Через десятиліття після тих подій своїм шанувальникам він гордо віщав: увечері 21 червня я все зрозумів, у мене всі ілюзії розвіялися! А 22 червня 1941 року о 0 годині 30 хвилин найбільший полководець говорив зі Сталіном, але про розвіяні ілюзії доповідати чомусь не став. Мабуть, не хотів вождю на сон грядущий настрій псувати. І товариш Сталін пішов спати.

Розтлумачте мені ситуацію, роз'ясніть: увечері 21 червня Жуков зрозумів, що напад неминучий, а Сталіна почав будити телефонними дзвінками 22 червня після 3:00 40 хвилин... Та не з власної ініціативи надзвонював, а тому, що йому нарком оборони Тимошенко наказав.

– 4 -

Уявляю собі ту ж саму ситуацію в Америці. Ось якийсь стратегічний геній хвалиться: вже такий я розумний, вже такий я хитрий, увечері 10 вересня 2001 року ніхто нічого не знав і не розумів, а я, розумний, зрозумів, що завтра вранці неодмінно самогубці захоплять літаки і завдадуть ударів по Нью-Йорку і Вашингтону. Весь вечір просидів я в кабінеті президента, але нічого йому не розповів, потім він пішов спати, а я директиву настрочив, щоб ніхто нічого проти терористів не робив і на їх провокації не піддавався, і вранці - вони вдарили! Як я й передбачав. Президенту я телефонувати не збирався, але мій вищий начальник наказав: розбуди і порадуй...

Ось ви смієтеся, а мені не до сміху. Адже саме це нам великий стратег Жуков розповідає. До цього додає, що давно збирався Сталіну стратегічну ситуацію змалювати, та тільки можливості такої не випало, бо Сталін справами Генерального штабу мало цікавився.

У мене два пояснення поведінки Жукова. Нехай кожен вибирає, що подобається.

Перше пояснення: Жуков - злочинець. Він знав, що напад неминуче здійсниться в найближчі години, але своєю боягузливою бездіяльністю і своєю злочинною директивою в останні години миру поставив армію, країну і весь народ під смертельний удар. За такі дії, вірніше бездіяльність, належить розстріл за статтею 193 КК РРФСР (бездіяльність влади).

Друге пояснення. Жуков - хвалько. Увечері 21 червня 1941 року він про можливість німецького нападу не здогадувався. Це після війни в ньому дивовижна прозорливість проявилася.

Заднім числом.

Розділ 13

У нього не було повноважень!

На запитання про роль Хрущова відповів: «Він займав таке положення, що не міг не приймати рішень про репресії».

«А ти мав до них якесь відношення?» - Запитала я.

«Ні. Ніколи», - твердо, дивлячись мені в очі, відповів батько.

Елла Жукова.

Ера і Елла Жукови. Маршал перемоги. Спогади та роздуми. М., 1996. С. 149

– 1 -

Отже, увечері 21 червня 1941 року Великий стратег зрозумів: зараз нападуть! На це в книзі «Тінь перемоги» я смиренно зауважив: якщо так, то треба було діяти. Треба було піднімати армію по тривозі. Якщо ілюзії розвіялися, чому нічого не робив?

Комуністичні ідеологи і тут знайшли пояснення: так у нього ж не було повноважень!

Товариші дорогі, якщо ми знаємо, що будинок замінований і в будь-який час вибухне, якщо ми знаємо, що в будинку люди, то які потрібні повноваження, щоб підняти тривогу?

Якщо нам наказано точно тримати курс, але бачимо, що наш корабель зараз вріжеться в айсберг, невже не рванемо кермо, намагаючись ухилитися? Невже спочатку побіжимо повноваження просити, а вже потім курс міняти?

Якщо знаємо, що літак зараз врубався в хмарочос, чи потрібно питати у когось дозвіл на те, щоб включити сирену і вигнати людей з будівлі?

Припустимо, нам відомо: безграмотні і безладні дії операторів ядерного реактора ведуть до вибуху, від якого постраждають сотні тисяч людей, а мільйон квадратних кілометрів території на сотні й тисячі років буде непридатний для проживання людей і тварин, - невже будемо чекати формального дозволу на необхідні дії по запобіганню злочину?

21 червня 1941 мова йшла не про вибух будинку, не про корабель, нехай і величезний, не про хмарочос і навіть не про чорнобильський реактор. Питання стояло про життя десятків мільйонів людей, про колосальні втрати і руйнування. Скажу більше: це було питання про існування величезної країни і народів, які її населяють. Великий геній стратегії, як він заявляє, ясно розумів, що катастрофа невблаганно і стрімко насувається, але нічого не зробив для її запобігання, бо повноважень йому не вистачило.

Віддавати злочинні накази військам Жуков повноваження мав, а скасувати власні заборони у нього повноважень не виявилося.

– 2 -

У ніч на 22 червня Жуков, який нібито повністю зрозумів, що напад неминучий, підписує Директиву No 1: «Не піддаватися на жодні провокаційні дії... ніяких інших заходів без особливого розпорядження не проводити». Ця директива прямо забороняла вводити в дію план прикриття державного кордону і піднімати війська по тривозі: буде особливе розпорядження з Москви - оголосіть тривогу, не буде - поплатитеся головами, якщо оголосите.

І на такі дії у Жукова повноваження теж були, а ось скасувати власні накази повноважень у нього не виявилося.

Цією хитрою грамотою Жуков відмазував себе від відповідальності: з одного боку, військам бути в готовності, з іншого - жодних заходів не проводити! Що б не трапилося, Жуков осторонь: він дав і такі розпорядження, і прямо протилежні. А командувачі на місцях в будь-якому випадку винні: підняв війська по тривозі - розстріл, не підняв - теж розстріл.

Генерал-полковник І.В. Болдін у 1941 році був генерал-лейтенантом, заступником командувача Західного фронту. Він повідав про розмови з Москвою рано вранці 22 червня. Командувач фронту генерал армії Д.Г. Павлов кричав у трубку: «Війна! Дайте дозвіл діяти! Дайте дозвіл відкрити вогонь артилерії! Дайте дозвіл збивати німецькі літаки!»

А у відповідь: не піддавайся на провокації!

Через деякий час слідує друга розмова з Москвою. Відповідь та ж: не піддаватися! Начальник розвідки Західного фронту полковник Блохін доповідає: проти Західного фронту одночасно діють у даний момент більше тридцяти піхотних, п'ять танкових, дві моторизовані і одна десантна дивізії, сорок артилерійських і п'ять авіаційних полків противника. Це не провокація!

Але Москва твердо стоїть на своєму.

Через деякий час третя розмова з Москвою. Потім четверта.

Замість командувача фронту генерала армії Павлова з Москвою говорить генерал-лейтенант Болдін.

Але відповіді все ті ж: артилерійський вогонь відкривати заборонено, ніяких дій не робити! На провокації не піддаватися! (І.В. Болдін. Сторінки життя. М., 1963. С. 84-85; ВИЖ. 1961. No 4. С. 65.)

І тоді командувач Західного фронту генерал армії Павлов робить подвиг. Він більше не питав повноважень. Він просто відмовився виконувати накази Москви. Взявши на себе всю відповідальність, своїм наказом по суті оголосив Німеччині війну у відповідь. Без цього героїчного рішення розгром радянських військ був би більш грандіозним. За цей подвиг Павлова слід нагородити другою Золотої Зіркою. Але Золоті Зірки дісталися Жукову, який нібито ще увечері 21 червня знав, що напад неминучий, але продовжував завзято вимагати від військ на провокації не піддаватися.

22 червня 1941 року о 7 годині 15 хвилин Жуков написав Директиву No 2, яка дозволяла ведення бойових дій, щоправда, з обмеженнями.

О 21 годині 15 хвилин у війська була спрямована Директива No 3 за підписами Тимошенка, Маленкова і Жукова, яка вимагала від військ Північно-Західного, Західного і Південно-Західного фронтів негайного переходу в рішучий наступ. Військам Північно-Західного і Західного фронтів ставилося завдання «під кінець 24.6 опанувати районом Сувалки». Південно-Західний фронт отримав завдання «під кінець 24.6. оволодіти районом Люблін».

Жуков оголосив після війни: ворог був сильніший! Жуков розповідав, що нібито ще влітку 1940 року він розумів, що ворог сильний, а ми воювати не готові. Коли так, віддавай наказ на оборону! А якщо сил немає і на оборону, віддавай наказ на відхід. Росія велика, котитися можна аж до Москви, потроху вимотуючи ворога. Але в перший день війни Жуков разом з Маленковим і Тимошенком підписав самогубний наказ на захоплення польських міст Сувалки і Люблін, причому без підготовки, у фантастично короткі терміни. Наказ цей нічого, крім загибелі і ганьби, Червоній Армії не приніс і принести не міг. І підписувати такий злочинний наказ у Жукова теж повноваження були.

Можна й тут заперечити: час був такий, доводилося підписувати злочинні накази проти своєї волі... Але сам Жуков це і спростовує. За його розповідями, Сталін 22 червня був нібито розгублений, він ні на чому не наполягав, бо не знав, що робити. Якщо так, то, не питаючи повноважень, Жуков повинен був узяти кермо влади в свої руки і діяти. Але ні.

На розумні речі повноважень у Жукова не було, а на дурні та злочинні - скільки завгодно.

Якщо дивитися в корінь, то накази Жукова про те, щоб вивести війська з укріплених районів, знизити ступінь готовності протиповітряної оборони, не піддаватися на провокації та ніяких заходів не проводити, - це смертний вирок Росії.

– 3 -

В 1957 році Жуков здійснив державний переворот. Більшість у Президії ЦК КПРС (так у той час іменувалося Політбюро, тобто вищий орган комуністичної диктатури) повстало проти Хрущова. А Жуков виступив на його боці. Жуков вигнав з комуністичного Олімпу найвпливовіших вождів: Молотова, Маленкова, Кагановича і Шепілова, який пристав до них. І ні в кого стратег повноважень не питав. Він просто і дохідливо пояснив, що Збройні Сили перебувають під його особистим і повним контролем.

Для того, щоб лютий звір не кинувся на господаря, його ведуть на двох повідках: якщо він вправо рване, його зліва утримають, кинеться вліво - його відтягнуть вправо. Саме так комуністична диктатура на повідках-розтяжках тримала Збройні Сили. З одного боку - особливі відділи, з іншого - політвідділи. З одного боку - контроль ГБ, з іншого - контроль партії.

Після знищення свого друга й соратника кривавого Берії та його оточення, після потужного кровопускання в компетентних органах та їх різкого ослаблення Жукову конче був потрібен ХХ з'їзд КПРС. І він його провів у союзі з Хрущовом. На цьому з'їзді народу показали дещо з діянь товариша Сталіна, тим самим мазнули брудом і кров'ю як мундир невсипущих органів, так і напіввійськовий френч партії, яку товариш Сталін очолював 30 років. Обидва стримувальні повідці ослабли, і ось Жуков оголосив очманілим вождям, що очолювані ним Збройні Сили ні Центральному Комітету, ні його Президії більше не підкоряються. І компетентним органам вони теж підкорятися не мають наміру: накаже Жуков - танки будуть тиснути і шматувати, а накаже - замруть, і жоден з місця не зрушиться. Оголосивши, хто в домі господар, Жуков почав зганяти з вершин влади невгодних і неслухняних. Повалення йшло під прапором «відновлення соціалістичної законності і ленінських норм партійного життя».

Але Жуков був незнайомий з працями великого Нікколо Макіавеллі, який рекомендував: бий наповал! Удар повинен бути або смертельним - або від удару утримайся.

Жуков цього не знав. Він розігнав більшість Президії, а меншість в особі Хрущова залишив. 22 червня 1957 року Жуков виказав свою історичну промову на пленумі ЦК. Виступ був недолугим. Жуков наївно розкрив свої карти. Зокрема, він заявив: «На ХХ з'їзді партії, як відомо, за дорученням Президії ЦК тов. Хрущов доповів про масові незаконні репресії та розстріли, що стали наслідком зловживання владою з боку Сталіна. Але тоді, товариші, з відомих міркувань не були названі Маленков, Каганович, Молотов, як головні винуватці арештів і розстрілів партійних і радянських кадрів »(Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС і інші документи. С. 157).

Кожен з присутніх ці слова повинен був розуміти так: у лютому 1956 року Хрущов і Жуков викрили Сталіна як найбільшого лиходія. Але тоді з якихось міркувань не чіпали найближчих його соратників. Тепер, у червні 1957 року, черга дійшла до них, і їм теж пригадали злочини. А що далі буде? В будь-який момент Хрущов і Жуков можуть пригадати будь-кого. Адже всі присутні на пленумі ЦК у червні 1957 року - сталінські пташенята. Кожного особисто вождь вибирав. У кожного заслуги перед Сталіном. Кожен кров'ю вимазаний.

Тут же наймудріший Жуков про це і заявив: «У тов. Хрущова, як і в кожного з нас, є недоліки і деякі помилки в роботі, про які Хрущов з усією притаманною йому прямотою і чистосердечністю розповів на Президії. Але, товариші, помилки Хрущова, я б сказав, не давали жодної підстави звинувачувати його хоча б у найменшому відхиленні від лінії партії».

Жукову вистачило розуму хвицнути навіть Хрущова, свого єдиного союзника в боротьбі за владу. Вийшло - всі в лайні, і тільки Георгій Костянтинович - весь у білому. Заляпані все, починаючи з Хрущова, але чистенький Жуков його поки великодушно прощає.

Хрущов міг робити висновки з промови Жукова: рік тому сподвижники Сталіна Молотов, Каганович і Маленков не були названі злочинцями, а зараз Жуков їм пригадав злочини. Сьогодні Жуков не називає злочинцем Хрущова, хоча він такий же кривавий соратник Сталіна, як і інші в оточенні вождя. А що, якщо завтра Жуков думку свою змінить?

На закінчення Жуков заявив: «Потрібно сказати, що винні й інші товариші колишні члени Політбюро. Я вважаю, товариші, що ви знаєте, про кого йде мова, але ви знаєте, що ці товариші своєю чесною роботою, прямотою заслужили, щоб їм довіряв Центральний Комітет партії, вся наша партія, і я впевнений, що ми їх будемо надалі за їх прямоту, щиросерді визнання визнавати керівниками». Пленум відповів бурхливими оплесками. А Жуков додав про винних: «Тут, на Пленумі, не втаюючи, вони повинні сказати все, а потім ми подивимося, що з ними робити» (Там же. С. 161).

Саме на цьому свого часу звернув шию Робесп'єр. Своїх соратників він гнав на гільйотину по одному і групами, а боягузлива більшість народних обранців відповідала криками захоплення. Кожен тремтів за свою шкуру і, коли з'ясовувалося, що на сьогодні пронесло, радів і верещав від щастя. І ось одного разу Робесп'єр оголосив: я виявив у нашому колі ще кілька ворогів народу, яким давно пора відрізати голови, завтра ми так і зробимо, але поки імен не називаю.

Природно, що кожен таке зауваження прийняв на свою адресу. Тому в усі поки ще не відрізані голови одночасно прийшла на перший погляд парадоксальна думка: а чому б Робесп'єру голову не відрізати? Так і вирішили.

Жуков пішов по тій же стежці: ось цих я виганяю, але й інші теж винні, імен не називаю, ви самі, товариші, їх знаєте, але так вже й бути - на сьогодні прощаю, хай поки вважаються керівниками, а там подивимося.

Жуков не зрозумів, що з цього моменту всі присутні на пленумі ЦК КПРС (а було їх 265 загартованих у підкилимних сутичках бійців) стали його смертельними ворогами, а бурхливі оплески - стадний прояв страху. Але саме цей страх збив їх в злісну зграю, саме страх об'єднав їх усіх у прагненні позбутися Жукова.

Жуков уявив себе господарем. У своєму колі, навіть у сім'ї, він не приховував, що наступним буде Хрущов. І сучасні жерці культу Жукова не приховують: він мав намір довести до кінця лінію ХХ з'їзду КПРС, тобто викрити всіх злочинців. Але злочинцями були всі вожді партії - від Центрального Комітету до самих низів і околиць.

Довести до кінця лінію ХХ з'їзду означало тільки одне: Жуков мав намір змінити весь керівний шар, бо всі керівники були обрані Сталіном, усі були зав'язані з його владою кривавою круговою порукою.

Окрім, зрозуміло, великого стратега, який, як він заявляв, ніяких злочинів при Сталіні не вчинив.

– 4 -

Там же на пленумі ЦК КПРС Жукову було кинуто звинувачення: сам такий! Якщо покопатися в архівах, то під злочинними наказами можна знайти і твій підпис! На це стратег гордо відповів: «Копайте! Мого підпису ви там не знайдете!» А донькам своїм, дивлячись в очі, великий полководець твердо відповідав, що до репресій відношення не мав. Ніколи!

І захисники Жукова піднеслися: ось він у нас який чистенький! Просто святий!

Заперечимо: якщо злочинець заперечує провину, то з цього зовсім не випливає, що він чистий. Тим більше, що звинувачення йому кинули без доказів.

«Мого підпису не знайдете», - кричав Жуков у червні 1957 року, а в 1953 році скинув Берію за те, що той хотів припинити будівництво соціалізму в Східній Німеччині. Рецепт Жукова: тиснути народ танками, поки не зрозуміють переваг соціалістичного способу виробництва. Він страшенно хотів викрити злочини попереднього вождя: у Сталіна був поганий соціалізм, а в мене буде гарний! Соціалістичний експеримент буду продовжувати за будь-яку ціну і нікого з клітки не випущу!

25 лютого 1956 року в Москві закрився ХХ з'їзд КПРС, який нібито засудив культ особи Сталіна, а вже 9 березня Жуков віддав наказ про розстріл мирної демонстрації в Тбілісі. У листопаді того ж 1956 року стратег підписав наказ за всяку ціну поставити Угорщину на коліна. Заодно - і Польщу.

Якщо б наважився виступити хтось ще, то їх теж тиснув би танками. Свій перший орден великий рятівник Вітчизни отримав за каральні експедиції. Вбивати російських селян - це він не відносив до розряду репресій. Якщо не вважати пенсійних брязкалець, то свої останні нагороди на бойовому посту - четвертий орден Леніна і четверту Золоту Зірку Героя - Жуков отримав 1 грудня 1956 року. Офіційно - до ювілею, а насправді за те, що за чотири тижні до цього втопив у крові Угорщину. Це теж до розряду репресій він не відносив.

Звернемо увагу і на дрібну деталь: на пленумі ЦК КПРС «кристально чесний воєначальник викрив душогубів на основі підібраних йому матеріалів» (Н. Яковлєв. Маршал Жуков. М., 1995. С. 278). Особливо звертаю увагу на слова: підібраних йому матеріалів.

Суть ось у чому: Жуков зовсім не стверджував, що злочинних документів не підписував. На пленумі соратникам по Центральному Комітету він сказав щось інше: запізнилися, хлопці! У 1953 році я скинув Берію, з тим щоб на чолі компетентних органів поставити друга свого Ваню Сєрова. Так ось він часу даремно не втрачав, на кожного з вас завів папку і за три роки зібрав у них папери з вашими підписами. І тепер ми з Ванею будемо викривати всіх, хто нам не бажаний. А все, що я підписував, і все, що сам Ваня підписував, уже згоріло. Так що копайте, не знайдете!

Але знайшли.

* * *

Ми дещо забігли вперед. Хронологічно ми ще в червні 1941 року. А в 1957 рік заглянули тільки для того, щоб показати: скасувати власні накази, які не дозволяли армії захищати країну і народ, у Жукова не було повноважень. Дати наказ танкам вдарити по агресору - нема повноважень, а повернути танки проти сусідніх народів і верховного керівництва країни - так це будь ласка.

Розділ 14

З опорою на документи

Розчулює, що, мріючи про «об'єктивну історію», озброєні «документами», керівники історичних «центрів» і «академій» висмоктують «факти» з жуковських мемуарів і «Короткої історії Великої Вітчизняної війни».

Володимир Бешанов. Десять сталінських ударів.

Мінськ, 2003. С. 753.

– 1 -

Великий римський історик Корнелій Тацит висміяв улюблений прийом фальсифікаторів військової історії: подвигами прикривати ганьбу і злочини. Замість того, щоб правдиво описувати хід війни, фальсифікатори описують окремі героїчні звершення. І не в тому річ, що ці подвиги прикрашені або просто вигадані, а в тому біда, що описами дійсних або вигаданих подвигів вони затуляють, затемнюють і підміняють справжню історію. Лукавий царедворець, який складає бажану владі версію, у випадку, коли факти не можна перекрутити, просто їх випускає. Він мовчить про причини війни, сили сторін, стан і становище військ, про задуми та плани полководців, про втрати, про результати боїв і воєн. Замість цього: подвиги, подвиги, подвиги.

Все, що висміював Тацит, через дві тисячі років знайшло повне і всеосяжне втілення в історії війни, яку деякі зі злого наміру або з простоти душевної називають «великою» і навіть «вітчизняною». З першого дня війни і ось уже більше 60 років нам розповідають про героїзм, героїзм і ще раз про героїзм, але історію війни так і не спромоглися написати. Та історія війни, яку писали за Сталіна, вважалася пристойною тільки в його присутності. Варто було Сталіну піти, і тут же її забули. Причому забули підозріло швидко. Про цей варіант історії просто перестали згадувати. Начебто ніколи й не було такого варіанту.

При Хрущові ті ж придворні бешкетник деборини-мінци-тельпуховскі склали нову, цього разу об'єктивну і правдиву історію війни. Але й вона правдивою та об'єктивною була тільки до того моменту, поки «нашого дорогого Микиту Сергійовича» не скинули. І тут же виявилося, що друга версія війни брехлива і необ'єктивна. Чистий сором. І чим швидше її забудемо, тим краще для нашого самопочуття.

При Брежнєві вигадали третю версію. Але всім було ясно: Брежнєва вона не переживе. Помре разом з ним. І будуть над нею сміятися. Так і вийшло.

З того часу ніякої офіційної історії війни у нас немає, незважаючи на те що це була найстрашніша і найкривавіша війна в історії людства. Дивно: війна ніби «велика» і навіть ніби «вітчизняна», але історія у неї чомусь непристойна. А пристойну написати не виходить. Якщо разом скласти всі книжки про ту війну, то вершини штабелів, відповідно до законів фізики, покриються снігом і оповиються туманом, по схилах з вершин поповзуть льодовики. Скласти книжки разом, можливо, і вдалося б, але от доладна історія з усіх цих книжок ніяк не вимальовується, не виписується, незважаючи на півстолітнє намагання багатотисячних вчених колективів, табунів письменників, режисерів, агітаторів, пропагандистів, незважаючи на витрачені мільярди рублів і доларів.

Така ситуація починає турбувати навіть найтвердокам’яніших комуністів. Герой Радянського Союзу письменник В.В. Карпов: «Сумно і незрозуміло інше. В Росії до цього часу немає справжньої і правдивої Історії Вітчизняної війни, хоча скоро будемо відзначати 60-річчя Великої Перемоги» («Литературная газета». 2004. No 17).

Володимир Васильович Карпов, передрікаю: історія війни, яку ви називаєте «вітчизняною», ніколи не буде написана. Просто тому, що спочатку треба вивчити явище, а потім робити висновки та давати цьому явищу назву. А у вас навпаки. Ви спочатку придумали назву, а потім намагаєтеся під неї підігнати факти. Однак багато фактів несумісні з поняттям «вітчизняна війна», вони в цю назву просто не вміщаються, вони волають і виламуються з неї Конфуцій сказав: правильно назвати - означає правильно зрозуміти.

Пропоную: давайте не розкидатися високопарними термінами. Правильну назву тій війні можна буде знайти лише після того, як будуть відкриті архіви, після того, як темрява проясниться. Після того, як буде написана її історія. Така історія, в якій все стикується. Така історія, над якою не будуть сміятися. Така історія, від якої не буде смердіти брехнею. Якщо відкинути казенний патріотизм, то ситуація виглядає досить просто: дві перших у світі соціалістичні держави рвалися до світового панування. Вони були схожі одна на одну, як два важких ялових чоботи. Тільки у одного чобота кінчик носака, як і належить, розвернений трохи вліво, а в іншого - трохи вправо.

Цікаво, що фюрери обох цих держав ходили в чоботях. Можливо, хто-небудь придумає більш точну назву, але поки, за відсутністю кращої, пропоную цю війну називати Першою Соціалістичною.

– 2 -

Брехати про війну почали з першого дня. І вже шість десятків років ніяк не вгамуються. Увечері 22 червня 1941 року диктор Юрій Левітан громовим голосом на всю країну, на весь світ прочитав у мікрофон «Зведення Головного Командування Червоної Армії за 22 червня 1941 року». Сенс: Ура! Ми ламаєм! Гнуться німці!

Наступного дня прозвучало ще одне зведення Головного Командування. З 24 червня стали передавати не зведення Головного Командування, а повідомлення Радянського Інформбюро. По одному повідомленню в день. Радінформбюро було вигадано для того, щоб народ не сміявся над Головним Командуванням Червоної Армії.

З 29 червня до кінця війни передавали по два повідомлення Інформбюро. Кожен день гриміло ранкове повідомлення. У ньому оспівували подвиги. Потім йшло вечірнє повідомлення. У ньому оспівували нові подвиги. Часто між ранковим і вечірнім - ще й екстрене повідомлення. У ньому оспівували...

Ось найперше, найскромніше зведення з цієї запаморочливої серії. Те саме, яке прозвучало ввечері 22 червня 1941 року: «Зі світанку 22 червня 1941 року регулярні війська німецької армії атакували наші прикордонні частини на фронті від Балтійського до Чорного моря і протягом першої половини дня стримувалися ними. У другій половині дня німецькі війська зустрілися з передовими частинами польових військ Червоної Армії. Після запеклих боїв противник був відбитий з великими втратами. Тільки в Гродненському і Кристинопольському напрямках противнику вдалося досягти незначних тактичних успіхів і зайняти містечка Кальварія, Стоянув і Цехановець (перші два за 15 км і останнє за 10 км від кордону). Авіація противника атакувала ряд наших аеродромів і населених пунктів, але всюди зустріла рішучий відсіч наших винищувачів і зенітної артилерії, які завдавали великих втрат противнику. Нами збито 65 літаків противника» (Повідомлення Радянського Інформбюро. Видання Радінформбюро. М., 1944. Т. 1. С. 3). Про наші втрати не повідомлялося. Треба думати, 22 червня 1941 року Червона Армія втрат не мала.

А тепер прикинемо: хто складав ці настільки суворі і настільки правдиві повідомлення? Юрій Левітан лише зачитував те, що йому давали. Він тільки озвучував, як сказали б новоявлені ревнителі витонченої словесності. Але не Левітан все це вигадував. Потік суворої, гіркої правди струменів з надр Головного Командування Червоної Армії. А конкретно? З Генерального штабу. Всі відомості про свої війська і війська супротивника, про успіхи і поразки, про стан військ і їх переміщення, про втрати та багато іншого стікаються в Генеральний штаб і там обробляються. Бо Генеральний штаб - мозок армії.

Ось цей мозок, з'ясувавши обстановку, оцінивши, всебічно проаналізувавши і зваживши ситуацію, що склалася, на кінець першого дня радянсько-німецької війни видав початкову порцію правдивої та об'єктивної інформації.

До цього треба додати, що начальником Генерального штабу Робітничо-Селянської Червоної Армії на 22 червня 1941 року був генерал армії Жуков Георгій Костянтинович. Саме він став головним борцем за правду. Саме він відкрив крани, з яких задзюрчали-потекли потоки і струмені чистої іскристої правди про бої і битви.

Ці крани так більше ніколи й не були перекриті.

– 3 -

А ось тільки шматочок зі зведення 23 червня: «...Всі атаки противника на Володимир-Волинському та Бродському напрямках були відбиті з великими для нього втратами. На Шауляйському і Рава-Руському напрямках противник вклинився з ранку в нашу територію, у другій половині дня контратаками наших військ був розбитий і відкинутий за держкордон; при цьому на Шауляйського напрямку нашим артвогнем знищено до 300 танків противника. У повітряних боях і вогнем зенітної артилерії протягом дня на нашій території збитий 51 літак противника; один літак нашими винищувачами посаджений на аеродром в районі Мінська. За 22 і 23 червня нашими військами взято в полон близько п'яти тисяч німецьких солдатів і офіцерів. За уточненими даними за 22. VI, всього було збито 76 літаків противника, а не 65, як це зазначалося в зведенні Головного Командування Червоної Армії за 22. VI. 41 р.» (Повідомлення Радянського Інформбюро. Видання Радінформбюро. М., 1944. Т. 1. С. 3).

Отже, до 300 німецьких танків знищено тільки за 23 червня. На одному тільки Шауляйського напрямку. Але ж це десята частина всіх танків, які Гітлер кинув проти Радянського Союзу. Але ж і на інших напрямках наша славна армія в той день німецькі танки палила і кришила. Якщо так далі піде, то Гітлеру танків і на тиждень не вистачить. А про наші втрати знову - ні слова. Все добре, прекрасна маркізо.

Правда, в тому ж повідомленні від 23 червня тихо сказано, що «після запеклих боїв противнику вдалося потіснити наші частини прикриття і зайняти Кольно, Ломжу і Брест». Не оточені наші частини і не розбиті - потіснені. І не головні сили потіснені, а тільки частини прикриття. Ось, мовляв, зараз головні сили підійдуть... Цікаво й інше: не Брест, Кольно і Ломжу зайняв супротивник, а нікому не відомі Кольно і Ломжу, ну і разом з ними - ворота країни Брест. Так буде й далі: наші війська залишили Захудалівку, Тьмутараканьки... і Смоленськ; Вшиварівку, Нікудишкіно... і Київ.

І тут же слідом за скоромовкою про залишення міст - повідомлення про неймовірні німецькі втрати. А у нас - без втрат. А у нас - суцільний безпробудний героїзм. А у нас - подвиги, подвиги, подвиги.

Мені заперечують, що в перший день війни за наказом Сталіна Жуков вилетів на Південно-Західний фронт. Його в Москві не було. Перші повідомлення Головного Командування готувалися в його відсутність. Що заперечити?

По-перше, начальником Генерального штабу був Жуков. І саме він відповідав за все, що творилося в Генеральному штабі і в його присутності, і в його відсутність. Інакше що це за начальник, якщо в його присутності все прекрасно, але варто йому крок за поріг, як його підлеглі кидаються в розгул і чинять неподобства.

По-друге, вся країна слухала радіо, вся країна читала газети. Навіть перебуваючи за межами столиці, Жуков мав чути голос Москви і реагувати - підняти телефонну трубку і рикнути своїм підлеглим у Генеральному штабі: припиніть брехати! Або кажіть правду, або мовчіть! Але начальник Генерального штабу генерал армії Жуков ніяк не реагував на одкровення авторів переможних реляцій. І процес, розпочатий при Жукові, пішов.

Мене закликають писати з опорою на документи. Так і роблю: цитую самі що ні є офіційні документи. «Зведення Головного Командування Червоної Армії за 22 червня 1941 року» - крутіше не придумаєш. Ніяк не збагну: чому мої шановні опоненти не спираються на настільки гідне джерело? Чому ця шорстка, жорстка правда про перші бої в науковому обігу не циркулює?

– 4 -

Далі ми побачимо, що 22 червня 1941 року Жуков все ж знаходився в Москві.

Версія про його поїздку в перший день війни на Південно-Західний фронт вигадана заднім числом, щоб уникнути відповідальності за безвідповідальні, злочинні, шкідницькі дії вищого керівництва держави та армії в найдраматичніший момент війни. Ніякої перевірки ця версія не витримує.

Всім, хто ліпить пам'ятники Жукову, настійно рекомендую на гранітних постаментах вирубувати повний текст «Зведення Головного Командування Червоної Армії за 22 червня 1941 року». Просто заради поваги до правди історії. В цьому випадку безсмертна слава великого полководця буде міцно стояти не на героїчних билинах, які сам він і вигадав, а на монолітному документальному фундаменті. Це будуть лаври з опорою на документ.

І зовсім було б добре, якби екскурсоводи, вказуючи рукою на кінну статую Єдиного, розповідали допитливим про наслідки публікації і передачі в ефір «Зведення Головного Командування Червоної Армії за 22 червня 1941 року».

Першим наслідком було те, що Червона Армія прямо в момент початку війни повністю втратила довіру до свого Головного Командуванню. Бійці і командири бачили своїми очима, що діється на фронті, на своїй шкурі відчули мудрість геніальних стратегів, і тут же вони чули солодкі промови про небувалі перемоги, про збиті німецькі літаки і спалені танки. Комуністи ошукували селянина починаючи з 1917 року. З одного боку, «Декрет про мир». А з іншого - «Перетворимо війну імперіалістичну на війну громадянську!». З одного боку - земля селянам! З іншого - продрозверстка. Земля твоя, тільки все, що на ній виросте, загребуть комісари. Потім і землю забрали... Щороку селянина обдурювали. І кожного дня. Йому брехали про врожаї та про турботу партії. Йому брехали про великі досягнення і про світле завтра, яке все ніяк не наставало. У нього пухли діти від голоду, а йому брехали про страждання трудящих у Парижі та Амстердамі. І ось 22 червня над палаючими радянськими аеродромами, над спаленими міріадами танків, над покинутими штабелями снарядів і патронів, над ордами втікачів - бійців і командирів задзвеніли радісні вісті про нові перемоги... І почалася масова добровільна здача в полон кадрової Червоної Армії. Солдатів здавалися по одному і групами. Здавалися взводами і ротами. Здавалися сотнями, тисячами. Здавалися бригадами, дивізіями і корпусами. Здавалися десятками і сотнями тисяч. Шкода тільки, що найбільший стратег у своїх «Спогадах та роздумах» не став про це ні згадувати, ні роздумувати.

Влітку 1941 року кадрова Червона Армія чисельністю в 4 мільйони без особливого опору здалася, крім усього іншого, тому, що одним повідомленням було підірвано довіру солдата до своїх командирів і командувачів від взводного до Верховного.

А над країною гриміли радісні вісті. Населення країни було навмисно дезорієнтоване. Якщо голові колгоспу (начальнику цеху, секретарю райкому, начальнику райвідділу НКВС) повідомляють, що обстановка важка, то він приймає одні рішення і діє відповідним чином. А якщо Москва переможно оголошує, що все йде дуже добре, що загрози немає і не передбачається, то голова (і всі інші) приймає зовсім інші рішення і діє зовсім іншим чином.

Брехня очолюваного Жуковом Генерального штабу на короткий період підняла ентузіазм народу. Саме так літр випитої горілки може вселити впевненість у своїх силах і небувалу відвагу, підняти бойовий дух і вибити з голови турботи. Тимчасово. Але тим страшніше похмілля, коли вранці розколюється голова, коли раптом народжуються спогади про якісь вельми неприємні події, які трапилися вчора.

Крім «Зведення Головного Командування», яке було передане відкрито для всього світу, в той же день 22 червня о 21.15 закритими каналами на командні пункти п'яти фронтів була передана абсолютно таємна Директива No 3. У ній командувачам фронтів повідомлялося: "Противник, завдавши удари з сувалкинского виступу на Оліта і з району Замостя на фронті Володимир-Волинський, Радехів допоміжні удари в напрямках Тильзит, Шауляй і Сідлець, Волковиськ, протягом 22.6, зазнавши великих втрат, досяг невеликих успіхів на зазначених напрямках.

На решті ділянок держкордону з Німеччиною і на всьому держкордоні з Румунією атаки противника відбиті з великими для нього втратами..."До цієї директиві ми повернемося пізніше. Зараз звертаю увагу тільки на те, що підпису Сталіна під нею немає. Але є підпис Жукова. великий стратегічний дезінформатор обдурював не лише народ через відкриті канали, а й своїх найближчих підлеглих через закриті канали урядового зв'язку.

Якби командувачам фронтів і армій сказали правду про розгром від моря до моря, то вони приймали б одні рішення. Але Жуков їх обдурив. І кожен думав: це в мене проблеми, а сусідні фронти утримують кордон. Коли так, про фланги можна не піклуватися.

Грандіозні оточення цілих радянських армій і навіть фронтів влітку 1941 року стали можливими, крім усього іншого, ще й тому, що Генеральний штаб свідомо і навмисно обдурював бойових командирів вищого рангу.

Ці ж шкідницькі директиви Генерального штабу підстьобували фронтових командирів на власну брехню. Якщо у всіх успіхи, а в мене розгром, то чи не краще не поспішати з доповіддю? Дивишся, завтра, коли німця по всьому фронту до Берліна поженуть, мені легше стане. Фронтових командирів обдурювали, тому вони не дбали про відведення військ. Тому вони завчасно не готували тилових рубежів. Тому вони не повертали назад ешелони з боєприпасами і не вивозили все те, що було зібрано біля кордонів. Кожен жив очікуванням переламу в найближчі дні та години.

Обдурюючи командувачів фронтів і армій, Генеральний штаб сам ставав жертвою обману. Туфта множилася на туфту і покривалася туфтою.

– 5 -

Через п'ять місяців війни, 26 листопада 1941 року, Радінформбюро оголосило, як було заявлено, «неспростовні дані»: «з 22 червня по 21 листопада німецька армія на радянсько-німецькому фронті втратила вбитими, пораненими і полоненими близько 6.000.000 осіб, більше 15.000 танків, близько 13.000 літаків і до 19.000 гармат». Дивно, але раптом виявилось, що і у нас теж були деякі втрати. Їх відкрито і прямо оголосили, без приховування: «Убитими 490 000, пораненими до 1.112 тис., зниклими безвісти 520 тис. Втрати танків - 7.900. Літаків 6.400. Гариат — 12.900» (Повідомлення Радянського Інформбюро. Видання Радінформбюро. М., 1944. Т. 1. С. 375).

І ці переможні цифри знову і знову супроводжувалися повідомленнями про подвиги, подвиги, подвиги. Подвиги описували з любов'ю. Зі смаком. Наприклад, такі. «Взвод сержанта тов. Поросенкова протягом одного бою тричі ходив у багнетну атаку на противника і винищив понад 150 німецько-фашистських окупантів. Сам тов. Поросенков заколов в цьому бою 11 ворожих солдатів» (Там же. С. 412)

«Червоноармієць тов. Воробйов підкрався до німецького бліндажа і влучними пострілами знищив 2 вартових. Німців, які вибігли з бліндажа тов. Воробйов закидав гранатами. В цьому бою відважний червоноармієць винищив 25 фашистських солдатів» (Там же. С. 419). Сам він, зрозуміло, живий і неушкоджений. До нових боїв готується. До нових подвигів і звершень.

А ось ще: «Червоноармійці-кухарі Чадін та Іванов були оточені десятьма німецькими автоматниками. Сміливі червоноармійці вступили в бій з ворогами. Тов. Чадін заколов багнетом 3 німецьких солдатів, а тов. Іванов застрелив офіцера, інші вороги почали втікати» (Там же. С. 447).

Товариш Чадін, майстерно володіючи гвинтівочкою з граненим багнетом, в порядку живої черги колов, як поросят, переляканих німецьких окупантів, а ті, капловухі, не зметикували пальнути разок з автомата.

І в тому ж дусі - шість томів. 2384 сторінки. Масовий героїзм позамежних масштабів.

Але ж і це не все. Шість томів повідомлень Радінформбюро, які видали в 1944 році, - це вже прочищена правда, залишкова. Те, що передавали на радіо і друкували в газетах у 1941 році, через три роки було профільтровано й опубліковано в куди більш пристойному вигляді. До 1944 року були геть забуті тисячі неймовірних подвигів і звершень, якими з початку війни радянські генерали і комісари дивували світ. Кожен сам у цьому може переконатися. Треба погортати «Правду» і «Красную звезду» за 1941 рік, за 1942-й - відкривається суцільна фантастика. Наші доблесні бійці один на один йшли на німецькі танки, сокирами гнули гарматні стволи, граблями зупиняли мотоциклістів з кулеметами, підлітки з вилами і косами брали в полон по взводу автоматників. Ох, чого там тільки не було! У 1944 році найгероїчніші (тобто найсмішніші) діяння перших двох років війни в шеститомник не потрапили.

Потроху було забуто й те, що публікували в 1944 році. Історію відшліфували до сліпучого блиску. І нічого в ній не залишилося, крім подвигів. Правда, з сотень тисяч вибрали десяток, здавалося б, найдостовірніших.

А прелюдією епопеї стала героїчна оборона Брестської фортеці.

– 6 -

Про оборону Брестської фортеці написані тони книжок, знято більше десяти художніх та документальних фільмів, фортеці надано звання «Фортеця-герой», на її території споруджено грандіозний меморіальний комплекс. Замовник не скупився. Грошей, цементу і сталі відпустив досхочу. І архітектори постаралися: в небо встромили стометровий гранований багнет, розсадили по периметру циклопічні монументи героїв, на березі річки Мухавець стомлений залізобетонний солдат небувалих розмірів черпає каскою воду... Монумент називається «Спрага». Захисникам фортеці не вистачало не тільки снарядів і патронів, не тільки хліба і бинтів, а й води. За кожний ковток доводилося платити відром солдатської крові. Цей момент у фільмі «Безсмертний гарнізон» яскраво зображений: повертаються поранені бійці із завдання і в підземному шпиталі викладають на стіл штук десять солдатських фляжок з водою. Медсестра: та ви що! У мене сотні поранених! Цього не вистачить ні напоїти, ні промити рани. І тоді командир розвідників: чи знаєш ти, скільки наших людей полягло біля річки, щоб ці фляги наповнити?!

На подвигу захисників Брестської фортеці виховані цілі покоління радянських людей. Я теж у дитинстві дивився «Безсмертний гарнізон», я теж грав у війну, захищав форти і каземати від нападів ворогів. У міру дорослішання інтерес до оборони Брестської фортеці не слабшав, а підсилювався. Ясності не додавалося. Навпаки, вона спадала. Вона розчинялася. А нерозуміння густішало.

Почнемо от з чого. Що за титул такий «фортеця-герой»? Мати - героїня, і фортеця повинна бути героїнею. Як же інакше, якщо жіночий рід?

Гаразд, це причіпки не по суті. Звернемося до головного: чому Брестська фортеця була так швидко, так бездарно і так ганебно кинута? Чому гарнізон не зупинив противника, не затримав, не завдав шкоди? Чому все про оборону фортеці ясно тільки до того часу, поки невідомі деталі? Чому виникає зворотна пропорція: чим більше знаєш про цей героїчний епізод, тим менше розумієш те, що трапилося?

– 7 -

Комуністичні агітатори пояснили просто: фортеця застаріла, XIX століття, сил було мало, а у німців величезна перевага.

Засумнівався.

Фортеця дійсно була побудована в XIX столітті. Однак і попередній, і подальший досвід доводить: звичайнісінькі траншеї можуть бути непереборним кордоном. Вся Перша світова війна - приклад. До початку Другої світової війни багато що змінилося. Але якщо дивізія перебуває у траншеях, то танки їй не страшні, й авіацією піхоту в траншеях не злякаєш. І артилерією - теж. Приклад - Курська дуга. У Другій світовій війні німецька гаубична артилерія практично нічим не відрізнялася від артилерії Першої світової війни. За допомогою такої артилерії піхоту з траншей не вибити. А стрільба з гармат і поготів військам в окопах не страшна.

Якщо ж між нашими траншеями виявлялися які-небудь міцні споруди і будівлі: цегляні будинки з підвалами, каналізаційні тунелі, кам'яні паркани, залізничні насипи і т.д. - тоді піхоті зовсім легко оборону тримати. Будь-які міцні будівлі полегшують становище оборони і ускладнюють задачу наступальної сторони. Приклад: руїни Сталінграда. Або руїни Берліна. Звичайні житлові будинки, вокзали, заводські та тюремні корпуси, навіть майже повністю зруйновані, якщо їх захищають вміло й мужньо, стають нездоланною перешкодою для наступаючого противника. Берлін обороняли старі, інваліди і діти, але вони спалили стільки червонозоряних танків, скалічили і вбили стільки радянських солдатів і офіцерів, що Берлінську стратегічну наступальну операцію Червоної Армії можна сміливо вважати програною. Тепер давайте уявимо, що в Берліні або поруч з ним, крім будинків, палаців, вокзалів, тюрем і заводів, була б ще й справжня фортеця з сотнями казематів, з бастіонами і бетонними фортами, з рясними запасами боєприпасів, продовольства і всього іншого. У що б тоді обійшовся Червоноій Армії той ганебний штурм?

Або давайте уявимо, що на Курській дузі, крім траншей, які перекриті торішніми кукурудзяними стеблами і хмизом або взагалі нічим не перекриті, у Червоної Армії є ще і справжня фортеця із зовнішнім периметром оборони в 40 кілометрів, з міцними підземеллями, які не дістанеш ніякої бомбою , ніяким снарядом, з непробивними стінами, з земляними валами десятиметрової висоти, підходи до яких прикриті глибокими каналами і ровами. Ану вирішимо, як легше було б оборонятися - маючи траншеї і фортецю або маючи одні тільки траншеї?

І попередній досвід волає про те ж. Взимку 1939/40 року Червона Армія воювала в Фінляндії. У радянських командирів було достатньо можливостей переконатися: легше наступати там, де немає ніяких будов, ніж там, де є звичайні кам'яні або цегляні будинки. Кожен такий будинок, якщо його захищає навіть зовсім невеликий гарнізон, може бути перетворений в опорний пункт. Не так легко з ним впоратися.

А в Бресті - не кам'яний будинок, не розбитий завод, а фортеця! Справжня. Внутрішнє ядро фортеці - цитадель на острові. Перед фронтом цитаделі - судноплавна, тобто досить широка, річка Західний Буг. З тилу і флангів цитадель омивають протоки річки Мухавець, яка в цьому місці впадає в Західний Буг. До речі, річка Мухавець - теж судноплавна. Отже, довкола вода. Вже одне це робить цитадель майже неприступною. Спробуйте прорватися через глибокі водні перешкоди, якщо по вас садять із сотень амбразур через непробивні стіни. А стіни цитаделі були дійсно непробивними. Весь периметр Центрального острова був оперезаний єдиною двоповерховою цегляною будовою кільцевої форми. Протяжність цього кільця - близько двох кілометрів. Товщина стін - майже два метри. В одній тільки центральній кільцевій будівлі - 500 казематів, в яких можна було розмістити 12 000 солдатів з усіма запасами, необхідними для тривалої оборони. Під казематами знаходився ще один підземний поверх, який міг служити сховищем запасів і притулком для особового складу. Ще нижче, на другому глибинному поверсі, були викопані підземні ходи під цитаделлю, під річками і укріпленнями-прикриттями на сусідніх островах. Ці ходи дозволяли проводити маневр резервами з будь-якої частини фортеці в будь-яку її частину. Деякі підземні тунелі виходили на кілька кілометрів за межі території фортеці.

Брестська фортеця вважалася шедевром інженерного мистецтва. Німецькі генерали називали її «Східним Верденом» або «Російським Карфагеном». При будівництві цитаделі використовувалися найбільш передові на той час технології. Кладка фортечних стін була такою, що стіни і через століття після завершення будівництва витримували потрапляння практично будь-яких артилерійських снарядів. У стінах були прорізані вузькі бійниці, які дозволяли обстрілювати водну поверхню перехресним вогнем з будь-яких напрямів. На зовнішній стороні цитаделі були влаштовані напівбашти з бійницями для флангового обстрілу ближніх підступів до стін.

Центральний острів з усіх боків був прикритий трьома іншими островами: Прикордонним (Західним), Госпітальний (Південним) і Північним. На кожному з цих островів було зведено укріплення, яке становило собою ланцюг потужних бастіонів висотою до 15 метрів. Між бастіонами був насипаний земляний вал загальною протяжністю понад шість кілометрів і висотою більше десяти метрів. З внутрішнього боку валів і бастіонів у товщі ґрунту були влаштовані склади, командні пункти, притулки для особового складу, вогневі точки, які дозволяли тримати під обстрілом весь простір перед фортецею на багато кілометрів. Кожне з укріплень-прикриттів своїми розмірами перевершувало цитадель, в кожному можна було розмістити кілька тисяч солдатів і все необхідне для тривалої оборони. Підходи до бастіонів і валу були, в свою чергу, прикриті рукавами і протоками річок, каналами і широкими ровами, заповненими водою. Всі підступи до бастіонів і земляного валу прострілювались багатошаровим перехресним вогнем з різних напрямків. Вали і бастіони трьох передмостових укріплень прикривали собою цитадель, не дозволяючи супротивнику вести по ній вогонь прямою наводкою. Щоб прорватися до цитаделі, противнику треба було форсувати не одну, а кілька водних перешкод: спочатку через канали й рови пробитися в одне з укріплень, штурмом його взяти, а вже потім форсувати основну водну перешкоду, щоб висадитися біля цитаделі, під її стінами, де нічим прикритися від згубного вогню з усіх боків.

Крім усього цього, бастіони і вали на багатьох напрямках були прикриті ще одним рядом десятиметрових земляних валів і ровів глибоких, заповнених водою. Брестська фортеця справедливо вважалася однією з найсильніших фортець Європи. Ряд західних корифеїв фортифікації ставили її на перше місце.

Фортеця постійно вдосконалювалася. В кінці XIX століття навколо неї було зведено дев'ять фортів. Кожен з них становив собою самостійну фортецю з круговою обороною. Призначення цих фортів - не дозволяти противнику наближатися до фортеці й обстрілювати її з близької відстані. Кожен з фортів мав досить потужну артилерію. Кожен був підготовлений для тривалої оборони в умовах повної ізоляції. Кожен міг підтримати вогнем сусідні форти і всю фортецю.

На початку ХХ століття на віддалі 6-7 кілометрів від основного ядра фортеці було зведено друге кільце, на цей раз залізобетонних фортів. Загальний обвід оборонної лінії збільшився до 45 кілометрів.

Брестська фортеця була першокласною для свого часу. Це визнає навіть «Радянська військова енциклопедія» (Т. 1. С. 590).

І не могла першокласна фортеця початку ХХ століття застаріти до 1941 року. Не застаріли ж форти і бастіони Кенігсберга до 1945 року. Напевне, скільки солдатської крові довелося заплатити червоним маршалам за штурм тих бастіонів. В кінці Другої світової війни Червоній Армії довелося штурмувати міста-фортеці Бреслау, Бромберг, Будапешт, Глагоу, Грудзендз, Губен, Кюстрін, Краків, Кельце, Кольберг, Котбус, Летци, Лодзь, Марієнбург, Млава, Модлін, Нейсе, Нейштеттін, Оппельн, Піллау, Познань, Радом, Ратібор, Руммельсбург, Спала, Торунь, Хелмно, Хмільник, Фордон, Форст, Фюрстенберг, Франкфурт, Шнейдемюль, Штольпе, Шпремберг, Штеттін, Ельбінг та інші, включаючи все той же Брест. І за кожну фортецю довелося платити кров'ю, кров'ю і кров'ю. І ось хоч хто-небудь з радянських маршалів обізвав би одну з цих фортець застарілою! Але ж тільки Кенігсберг міг за потужністю зрівнятися з Брестською фортецею. Решта - слабші і старші.

У тому, що Брестська фортеця не застаріла, радянські командири переконалися у вересні 1939 року під час спільного радянсько-німецького розділу Польщі. Брестську фортецю обороняв героїчний польський гарнізон, а гітлерівці і сталінці під командуванням Ґудеріана і Кривошеєва її штурмували. І коли вам будуть показувати руїни Бреста, пам'ятайте: це не тільки сліди штурму 1941 року, а й сліди «визвольного походу» 1939 року. Не тільки німецькими снарядами пошкоджені стіни. Тут і сталінська артилерія попрацювала на славу в тісній взаємодії з гітлерівською.

У 1944 році Брестську фортецю штурмував Рокосовський. Вона вже була порядно розбитою. Але дводенний штурм захлинувся в крові радянських солдатів. Бо навіть розбита Брестська фортеця становила собою грізну твердиню.

А в 1941 році німецька піхота увірвалася в цитадель вранці першого дня війни.

* * *

Повторюю: будь-яка фортеця, будь-який форт, елеватор, монастир годяться для оборони. Там, де є фортеця, оборону організувати легше, ніж там, де її немає. Ще приклад: фортеця Шлісельбург, вона ж - Горішок, вона ж - Нотебург. Ця фортеця була заснована в XIV столітті, останній раз модернізувалася в якості фортеці на початку XVII століття. З початку XVIII століття фортеця Шлісельбург служила в'язницею. Але ось у ході Другої світової війни її знову довелося боронити. Фортеця-в'язниця витримала облогу з 8 вересня 1941 року до 18 січня 1943 року, але так і не була захоплена німецькими військами. Фортеця Шлісельбург не йшла ні в яке порівняння з Брестської фортецею. Це дійсно давня і справді застаріла фортеця. Але її втримали. Дивно, але фортеці Шлісельбург ніхто не надав геройського звання. Чому така відмінність від Брестської фортеці?

Тому, що у Бресті геройським званням було потрібно прикрити жорстоку ганьбу.

Розділ 15

Героїчна ганьба

Історія Країни Рад повна мерзенних таємниць і нісенітниць, які при найближчому розгляді складаються в моторошну, але правдиву картину.

Віктор Ковальчук.

«Сегодня» (Київ), 29 травня 2001 р.

– 1 -

У червні 1941 року в районі Бреста знаходилася та сама радянська 4-я армія, яка у вересні 1939 року штурмувала Брестську фортецю, а потім переможним маршем пройшла по вулицях Бреста разом з дивізіями Ґудеріана.

У червні 1941 року по той бік кордону виявився все той же Ґудеріан. У момент початку війни у складі 4-ї армії, якою командував генерал-майор А.А. Коробков, було два корпуси (28-й стрілецький та 14-й механізований), дві окремі стрілецькі й одна авіаційна дивізії, 62-й укріплений район, Кобринський бригадний район ППО, 120-й гаубичний артилерійський полк РГК.

Загалом у складі 4-ї армії було вісім дивізій: чотири стрілецькі (6, 42, 49, 75-а), дві танкові (22-а, 30-а), одна моторизована (205-а), одна авіаційна (10-а). Брестський укріплений район за своєю потужністю і значенням теж прирівнювався до дивізії, комендант укріпрайону - генерал-майор. Крім того, в Бресті перебували 33-й інженерний полк окружного підпорядкування, окружний військовий госпіталь, численні тилові частини і склади, а також частини НКВС.

Оперативна побудова 4-ї армії - у два ешелони. У першому - одна танкова і чотири стрілецькі дивізії, у другому - танкова і моторизована дивізії. Аеродроми 10-ї змішаної авіаційної дивізії були винесені майже до самого кордону. Деякі перебували за вісім кілометрів від прикордонних стовпів.

Але комуністичні історики не вгамовуються. Вони стверджують, що Брестську фортецю довелося ганебно покинути тому, що нікому було її захищати. Ось зразок їх творчості: «Важке становище склалося на лівому крилі Західного фронту. На чотири стрілецькі дивізії 4-ї армії, призначені для оборони кордону в районі Бреста, навалилося десять дивізій правого крила групи армій "Центр", у тому числі чотири танкові» (Історія Великої Вітчизняної війни Радянського Союзу. М., 1961. Т. 2 . С. 18).

Здавалося б, ворог сильніший: десять ворожих дивізій, у тому числі чотири танкові, проти чотирьох радянських стрілецьких дивізій. Однак лукаві історики, розповідаючи про абсолютну перевагу німецьких військ, у даному випадку «забули» про радянську 22-у танкову дивізію, яка перебувала в Бресті, про 62-й укріплений район і про саму Брестську фортецю. І позаду «чотирьох радянських стрілецьких дивізій» не порожнеча. Позаду - 30-а танкова і 205-а моторизована дивізії 14-го мехкорпусу, важкий гаубичний артилерійський полк РГК і бригадний район ППО з 85-мм зенітними гарматами, які пробивали німецькі танки того часу наскрізь із будь-якої відстані.

Разом:

десять дивізій, у тому числі чотири танкові і одна кавалерійська, - на німецькому боці;

укріплений район, фортеця і сім дивізій, в тому числі дві танкові і одна моторизована (з танками), - на радянському боці.

Генерал-полковник Л.М. Сандалов, який у 1941 році був полковником, начальником штабу 4-ї армії, визнає: «З наведених даних видно, що армія мала у своєму розпорядженні великі сили. Якщо врахувати, що смуга прикриття державного кордону армії не перевищувала 150 кілометрів, з яких близько 60 км були майже не придатні для дій військ, то армія могла створити оборону з великою щільністю військ і техніки на 1 км фронту» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. М., 1989. С. 55).

– 2 -

Коли нам розповідають про десять німецьких дивізій, які діяли проти радянської 4-ї армії в районі Бреста, то забувають уточнити, що німецькі танкові дивізії не могли форсувати Західний Буг у першому ешелоні. У німецькій армії взагалі не було плаваючих танків. А танків, які могли форсувати водні перешкоди по дну, на всю німецьку армію було 168. Після виходу на берег танк слід було розгерметизувати. На це йшло 30 хвилин. У ці хвилини танки були зовсім беззахисні. В основному це були Pz-III F. Озброєння - 37-мм гармата. А «найзастаріліший» радянський танк Т-26 мав 45-мм гармату. Їх танки беззахисні на нашому березі, а нашим танкам під воду лізти не треба - заряджай і бий!

Форсування водної перешкоди, тим більше судноплавної річки, завжди ставить наступальну сторону у крайнє невигідне становище. А стороні оборони це дає додаткові й досить суттєві переваги.

Німецькі танкові дивізії, як, втім, і піхотні, мали величезні та дуже перевантажені тили. За кожною колоною танків рухались набагато довші колони вантажних автомашин дуже низької прохідності. І якщо деякі танки і могли переправитися через річки по дну, то більшості танків, всім автомашинам та гужовим возам були потрібні мости.

Через Західний Буг у смузі 4-й армії були два залізничних (Брест і Сім’ятичі) і чотири автомобільних мости (Дорогичин, Кодень, Домачево, Влодава). «Ці мости перебували під охороною 89-го (Брестського) прикордонного загону, який ... ніяких завдань з підготовки цих мостів до руйнування не отримав. В результаті в перший же день війни всі переправи і мости противник захопив у справному стані» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 47).

Навіть якщо вважати, що на Брестському напрямку у німецької сторони була деяка перевага сил, то потрібно пам'ятати: без мостів цю перевагу було неможливо реалізувати. Переправа однієї тільки німецької піхоти без танків, артилерії, штабів, тилових підрозділів та іншого під вогнем Брестської фортеці, укріпленого району, чотирьох стрілецьких і однієї танкової дивізій означала б катастрофу для німецьких військ. Чесна людина має шукати причину розгрому радянських військ в районі Бреста не в тому, що німецька сторона мала чисельну перевагу, а в тому, що Червона Армія не підірвала мости через Західний Буг.

– 3 -

22 червня 1941 року о 4 годині 10 хвилин почався обстріл Бреста та Брестської фортеці. В артилерійській підготовці брала участь артилерія німецької 45-ї піхотної дивізії та 12-го армійського корпусу. Крім того, вогонь по фортеці вели дев'ять легких і три важкі батареї, батарея великої потужності і три дивізіони мортир. (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. Мінськ, 2002. С. 227). Сили, треба визнати, величезні, проте і радянським військам у Бресті було чим відмахнутися.

У Бресті знаходився штаб 28-го стрілецького корпусу 4-ї армії. У складі корпусу - дві стрілецькі дивізії (6-а і 42-а), два корпусні артилерійські полки (447-й і 455-й), зенітно-артилерійський дивізіон, розвідувальна ескадрилья та інші частини. Кожен корпусний артилерійський полк мав по 36 152-мм гаубиць і гаубиць-гармат. 447-й корпусний артилерійський полк перебував у Бресті, у Північному військовому містечку. 455-й - на окружному артилерійському полігоні за 5 кілометрів на південь від Бреста. У двох полках - 18 важких вогневих батарей. Корпусні артилерійські полки - контрбатарейні. Боротьба з артилерією супротивника - їх основне призначення. Цих двох полків цілком вистачало для того, щоб придушити німецькі мортири і важкі гаубиці. Після цього Брестській фортеці більше ніщо загрожувати не могло. Мінометами та легкими гаубицями фортецю не візьмеш. І танки їй не страшні.

Тут же у Бресті перебували штаби 6-ї і 42-ї стрілецьких дивізій. Кожна стрілецька дивізія - це п'ять полків (три стрілецькі та два артилерійські - гарматний і гаубичний), два окремі дивізіони (протитанковий і зенітний) і п'ять окремих батальйонів (розвідувальний, саперний, зв'язку, автотранспортний, медико-санітарний).

Тут же у Бресті - штаб 22-ї танкової дивізії 14-го механізованого корпусу. У складі цієї дивізії - чотири полки (два танкові, артилерійський, мотострілецький) і сім окремих батальйонів і дивізіонів.

Отже, в місті, у фортеці і в найближчих околицях знаходилися сім артилерійських полків - два корпусні та п'ять у складі дивізій. Крім того, протитанкові дивізіони, тринадцять батарей полкової гарматної і протитанкової артилерії, 372 полкових, батальйонних і ротних мінометів.

Простіше кажучи, артилерії було достатньо. Більше ніж достатньо. І боєприпасів - теж. Наприклад, 6-а стрілецька дивізія, яка перебувала у Брестській фортеці, мала в півтора рази більше боєприпасів, ніж потрібно, крім цього - 34 вагони боєприпасів понад всякі норми. А 42-а стрілецька дивізія, що дислокувалася там же, теж мала боєприпасів у півтора рази більше, ніж треба, понад те - ще 9 вагонів (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 47).

У Бресті знаходилося управління 62-го укріпленого району. У складі укріпрайону, крім іншого, були п'ять артилерійсько-кулеметних батальйонів по 1500 осіб у кожному (Там же. С. 55).

Але ж і це не все. Трохи північніше Бреста перебувала 49-а стрілецька дивізія. Південніше - 75-а. І в кожній теж по п'ять полків, у тому числі по два артилерійські.

Але, можливо, дивізії не були повністю укомплектовані? Ні, це не так. «Стрілецькі дивізії, що знаходяться в прикордонній смузі, були майже повністю укомплектовані і мали належне за штатом озброєння» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 30). «До червня 1941 року з'єднання і частини, що входили до складу 4-ї армії, були в основному укомплектовані особовим складом і бойовою технікою в межах штатних норм» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 55).

Ось ці норми: у кожній стрілецької дивізії бійців і командирів - 14 483, 16 плаваючих танків, 13 бронемашин, 78 гармат і гаубиць калібром 76 -, 152-мм, 12 зенітних гармат калібром 37 -, 76-мм, 54 протитанкові гармати калібром 45 -мм, 150 мінометів калібром 50 -, 120-мм, 392 ручні та 166 станкових кулеметів, 558 автомашин, 99 тракторів, 3039 коней. Крім частин і підрозділів Червоної Армії, у Брестській фортеці знаходився прикордонний загін НКВС і 132-й окремий конвойний батальйон НКВС. Прикордонний загін за чисельністю дорівнює стрілецькому полку. Це 2500-3000 осіб. Проте прикордонні загони комплектували набагато кращим людським матеріалом. В середньому кожен з п'яти прикордонних загонів, які в 1941 році знаходилися на державному кордоні в Білорусії, мав на озброєнні 1300 самозарядних гвинтівок, 500 автоматів, 80 ручних і 40 станкових кулеметів, 80 автомашин (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 111).

«Словом, у Бресті накопичилася величезна кількість військ» (Л.М. Сандалов. На Московському напрямку. М., 1970. С. 58).

Але якщо комусь все ще ввижається тотальна німецька перевага в районі Бреста, нагадаю, що навесні 1941 року в тил 4-ї армії підвезли 480 152-мм гаубиць-гармат МЛ-20 (ВІЖ. 1971. No 7. С. 19) . МЛ-20 важила 7270 кг. Максимальна дальність стрільби - 17 400 метрів. Вага снаряда - 43,6 кг. 480 гаубиць-гармат - це 120 важких вогневих батарей. Нічого рівного або близького ні за кількістю, ні за якістю на німецькій стороні не було.

До кожної з цих гармат було заготовлено по десять боєкомплектів. Один боєкомплект - 60 снарядів і 60 зарядів. Загальна кількість снарядів і зарядів, викладених на ґрунт для цих гармат, легко розрахувати. Один боєкомплект з 60 снарядів і 60 зарядів помножимо на 10. А потім - на 480.

Тільки цих 480 гаубиць-гармат і тільки цих десяти приготованих боєкомплектів було достатньо для швидкого і повного розгрому угрупування противника. Тим більше що на тому боці не було ні фортеці, ні укріпленого району.

– 4 -

І от, незважаючи на таке скупчення радянських військ (і масовий, як нам розповідали, героїзм), у перші години війни відбулися досить дивні події: «До 7 години частини 45-ї і 34-ї піхотних дивізій 12-го німецького армійського корпусу зайняли Брест» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 84).

У них дві піхотні дивізії, а в нас у Бресті дві стрілецькі й одна танкова дивізії.

У них у піхотних дивізіях по одному артилерійському полку, а в нас у стрілецьких дивізіях - по два артилерійські полки, та ще один артилерійський полк у танковій дивізії.

У них на озброєнні дивізійної і корпусної артилерії - гаубиці часів Першої світової війни, тільки дещо модернізовані. У радянських дивізіях найсучасніші гармати, рівних яким у той час не було ні в кого у світі.

Їм важко, вони наступають. Нам легко - ми обороняємося.

Їм втричі важче, вони не просто наступають, вони форсують потужну водну перешкоду - річку Західний Буг. Для них річка - важкоздоланна перешкода. А нам зовсім легко, для нас річка - зручний оборонний рубіж.

Перша хвиля наступаючих не має з собою важкої зброї, і запас боєприпасів не може бути більшим. А наші війська - при всьому важкому озброєнні. І запаси боєприпасів невичерпні. Брест і Брестська фортеця забиті складами полкового, дивізійного, корпусного, армійського, окружного і центрального підпорядкування.

У них в піхотних дивізіях немає жодного танка, а в нас у стрілецьких дивізіях є танки. А крім цього, у нас ціла танкова дивізія! Ось де момент! Ось де можливість повеселитися. Тиснути танками беззахисну німецьку піхоту!

Але де ж вона, 22-а танкова дивізія 14-го мехкорпусу 4-ї армії Західного фронту?

– 5 -

Пекуче питання: як могла радянська танкова дивізія допустити форсування Західного Бугу німецькою піхотою?

Відповідь дає генерал-полковник Л.М. Сандалов: «Під час артилерійської підготовки 34-а німецька піхотна дивізія завдала великих втрат нашій 22-й танковій дивізії, що розміщувалася в Південному військовому містечку Бреста за 2,5-3,5 км від державного кордону. Це містечко перебував на рівній місцевості, добре проглядалося з боку противника... Загинула і отримала поранення велика кількість особового складу... Цьому сприяло скупчене розташування частин дивізії... Дивізія втратила також більшу частину танків, артилерії та автомашин, більше половини всіх автоцистерн, майстерень і кухонь. Від вогню противника загорілися і потім вибухнули артилерійський склад і склад пального і мастильних матеріалів дивізії... Значна частина артилерії дивізії була знищена вогнем противника або через відсутність засобів тяги залишилася в парках» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 76-77). «Невдала дислокація 22-ї танкової дивізії і нерозумно запланований вихід дивізії в район Жабінка привели в перші години війни до величезних втрат в особовому складі і до знищення більшої частини техніки і запасів дивізії» (Там же. С. 35).

Книжка генерал-полковника Сандалова вийшла в розсекреченому варіанті в 1989 році. Але писав він її в 1961-му. У ті часи всю правду він сказати не міг. Правда відкривається зараз. 22-а танкова дивізія перебувала не за 2,5-3,5 кілометрів від державного кордону, а «безпосередньо біля кордону» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 52).

Про героїзм захисників Брестської фортеці розказано багато. Навіть занадто. А ми поговоримо про дику ганьбу так званої оборони Брестської фортеці. Це де і коли ще таке траплялося, щоб піхотна дивізія рознесла в прах і пір'я танкову дивізію? І це при тому, що танкова дивізія перебувала в крайнє вигідному положенні - перед її фронтом широка судноплавна річка.

Законні питання: а як взагалі танкова дивізія виявилася біля самого кордону, і який сенс її там тримати? На ці питання комуністичні агітатори придумали відповідь: танкова дивізія (як і всі інші) перебувала біля самих кордонів з єдиною метою - відбити вороже вторгнення.

Така відповідь розрахована на недоумкуватих. Нормальна людина спитає: якщо завдання дивізії відбивати вторгнення, чому ж вона його не відбила? Та й чи можливо? 22-у танкову дивізію поставили в таке становище, при якому ніякі дії у відповідь навіть теоретично неможливі. Вся бойова техніка дивізії - на відкритій місцевості біля кордону. Противник бачить гігантські скупчення танків, артилерії, транспортних машин, складів та іншого. Противнику досить відкрити раптовий вогонь навіть з дуже легких мінометів, і тоді жоден радянський танкіст не зможе пробратися до свого танка. Або можна просто кулеметами обійтися. Саме це командир 34-ї німецької піхотної дивізії і зробив. Інтенсивним вогнем кулеметів, мінометів і гаубиць він проламав 22-у танкову дивізію. Але ж не просто німецька піхотна дивізія розтрощила радянську танкову дивізію. Вона розгромила її за 3 години.

– 6 -

Заперечують: по місту, фортеці і величезних скупченнях радянських військ був нанесений не тільки потужний артилерійський удар, але ще й авіаційний. Це правда. Однак і тут було чим відбитися. Кожен радянський стрілецький, танковий і механізований полк мав у своєму складі по одній роті зенітних кулеметів. Велика частина танків 22-ї танкової дивізії мала зенітні кулемети на баштах. Кожна з п'яти дивізій першого ешелону 4-ї армії мала власний зенітно-артилерійський дивізіон. Крім цього, у командира 28-го стрілецького корпусу - ще один зенітний дивізіон. На додачу до цього Брест і околиці прикривав Кобринський бригадний район ППО. У його складі 11-й батальйон повітряного спостереження, оповіщення і зв'язку і шість зенітних дивізіонів - 69, 202, 218, 296, 298, 301-й.

І понад те - 10-а змішана авіаційна дивізія: 241 бойовий літак, у тому числі 138 винищувачів. Крім цієї авіаційної дивізії, «для дій на брестсько-барановичівському напрямку могли бути залучені до однієї бомбардувальної (приблизно 180 середніх бомбардувальників) і половини винищувальної (близько сотні винищувачів) авіаційних дивізій окружного підпорядкування» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. З . 55).

Але удар німецької авіації виявився нищівним.

А чудеса тим часом тривали: «До 9 години фортеця була повністю оточена» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 228).

Та як же таке могло статися! Минуло тільки 5 годин війни, і ось уже місто зайняте, а величезна фортеця оточена. А два кільця фортів навколо фортеці? А дві стрілецькі й одна танкова дивізія у Бресті і в самій фортеці? Вони що робили?

«Загони 45-ї піхотної дивізії форсували Буг і ввірвалися на Західний і Південний острови. Тільки ріденький ланцюжок прикордонників захищав їх... Густі ланцюги автоматників наповнили два острови» (там же).

«24 червня був створений штаб оборони фортеці та єдине командування на чолі з комуністом капітаном І.М. Зубачовом і полковим комісаром Е.М. Фоміном» (РВЕ. Т. 1. С. 590). Комісара сюди приплели до того, щоб підкреслити керівну і спрямувальну роль рідної Комуністичної партії. З цією ж метою згадали і партійність капітана Зубачова. Але ці трюки й фінти не можуть заступити головного: обороною першокласної, однієї з найсильніших у Європі фортеці, зовнішній оборонний обвід якої становив 45 кілометрів, командував капітан, а штаб оборони був створений на третій день війни.

Як таке розуміти? Фортеця була піддана артилерійському нальоту в перші хвилини війни. З цього, власне, війна і почалася. Чому ж штаб оборони був створений на третій день? А до війни про що думали? І чому обороною фортеці командує капітан? Де командири і штаби двох стрілецьких і однієї танкової дивізій? Де комендант укріпленого району? Де командири і штаби шести стрілецьких, чотирьох артилерійських, двох танкових, одного мотострілецького і одного інженерно-саперного полків? Де командир та штаб прикордонного загону? Де командири і штаби 46 батальйонів і 19 артилерійських дивізіонів?

А де вище командування? 6-а і 42-а стрілецькі дивізії - це 28-й стрілецький корпус. Командир корпусу повинен був командувати обороною. Де ж він був? І що робив його штаб?

22 червня 1941 року в Бресті перебували:

– Генерал-майор Попов В. С. - командир 28-го стрілецького корпусу;

– Дивізійний комісар Шликов Ф.І. - Член Військової ради 4-ї армії;

– Генерал-майор Пузирьов М. І. - комендант 62-го укріпленого району;

– Генерал-майор артилерії Дмитрієв М.П. - Начальник артилерії 4-ї армії;

– Генерал-майор Лазаренко І.С. - Командир 42-ї стрілецької дивізії;

– Генерал-майор танкових військ Лякані В.П. - Командир 22-ї танкової дивізії.

Там же знаходилися полковники на генеральських посадах:

– Серьогін П.С. - Заступник командира 28-го стрілецького корпусу;

– Лукін Г.С. - Начальник штабу 28-го стрілецького корпусу;

– Попсуй-Шапко М.А. - Командир 6-ї Червонопрапорної Орловської стрілецької дивізії.

І ось вам героїчний епізод: обороною міста Бреста не керував ніхто, а обороною Брестської фортеці - капітан. Однак, як повідомляє енциклопедія, «централізоване управління було незабаром порушене» (РВЕ. Т. 1. С. 590). Іншими словами, обороною Брестської фортеці теж ніхто не керував.

Екскурсоводи у фортеці-герої вам про все це неподобство не розкажуть.

Вам розкажуть про подвиги.

– 7 -

Тепер відкриємо книжку Г.К. Жукова - видатного полководця всіх часів і народів. Брест - ворота країни. Про бої в районі Бреста в будь-якому виданні книжки Жукова - 13 рядків. Про що? Про тотальну німецькому перевагу і про небувалий героїзм радянських військ. Жуков змушений визнати, що, крім двох радянських стрілецьких дивізій у районі Бреста і двох стрілецьких дивізій у самому Бресті, в місті перебувала ще й 22-а танкова дивізія. А от про те, чому вона там опинилась, і про те, як вона була розбита німецькою піхотною дивізією, Жуков розповісти забув.

У противника (якщо вірити Жукову) в цьому районі була 5-6-разова перевага. Цю заяву непогано було б підперти цифрою, але превеликому полководцю не до дрібниць. Він про героїзм: «Проте зламати опір захисників Брестської фортеці ворогу не вдалось, обложені герої дали гідну відсіч. Для німців Брестська епопея виявилася чимось абсолютно несподіваним. Бронетанковим військам групи Ґудеріана і 4-й німецькій польовій армії довелося обійти місто» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 266).

Тут найбільший полководець дещо прибрехав. Німецькі дивізії не обійшли місто Брест, а взяли його. Будь-який довідник з історії війни дає офіційну дату: Брест покинутий Червоною армією 22 червня 1941 року. А учасники подій настільки ж офіційно уточнюють: о 7 годині ранку. Більш того, і ця дата, і цей час підтверджені документально. Об 11.55 ранку 22 червня штаб 4-ї армії направив у штаб Західного фронту і в Генеральний штаб «Бойове донесення No 05», в якому доповідав: «6-та сд змушена була до 7.00 22 червня 1941 року віддати з боями Брест» (ВИЖ . 1989. No 5).

Якщо ми не віримо і цьому документу, повіримо самому Жукову. Керований ним Генеральний штаб у «Зведенні Головного Командування Червоної Армії за 23 червня 1941 року» офіційно на весь світ оголосив про те, що Брест залишений. Ми тільки що читали в попередньому розділі: «Після запеклих боїв противнику вдалося потіснити наші частини прикриття і зайняти Кольно, Ломжу і Брест».

Нічого собі... частини прикриття.

Але ось через чверть століття Георгій Костянтинович раптом схаменувся і оголосив, що «обложені герої дали гідну відсіч», що німцям Брест був не по зубах, вони його нібито не змогли захопити і були змушені обійти стороною.

І все ж Жуков фальшивить не весь час. Іноді він каже правду: «Для німців Брестська епопея виявилася чимось зовсім несподіваним». Золоті слова. Свята правда.

В районі Бреста було шість мостів через Західний Буг, у тому числі два залізничних. І всі вони потрапили в руки німецької армії неушкодженими. Це для німецької армії було повною несподіванкою.

Радянська артилерія, незважаючи на абсолютну кількісну і якісну перевагу, вогню в перші години війни не відкривала. Бо виконувала наказ Жукова: на провокації не піддаватися. І це було абсолютно несподіваним для німців.

Радянська танкова дивізія перебувала біля самого кордону. Німецька піхотна дивізія розбила її за кілька годин. Такого німці не очікували.

Радянські аеродроми знаходилися біля самого кордону. Вони були забиті літаками. Але льотчики мали наказ вогню не відкривати, натомість помахуванням крил примушувати ворожі літаки до посадки. Це для німецьких льотчиків було несподіванкою. Вони на такі дії відповідали помахуванням...

У незахищеному місті Бресті біля самого кордону виявилися штаб радянського корпусу, штаб укріпленого району, штаби двох стрілецьких і однієї танкової дивізій. І все це було накрите одним ударом. Управління військами в районі Бреста з першої хвилини не здійснювалося ніким. Це для німців було повною несподіванкою.

Через три дні стрімкого просування, якому ніхто фактично не перешкоджав, на окружному полігоні в районі Барановичі німецькі війська захопили 480 новеньких, прямо із заводу, 152-мм гаубиць-гармат МЛ-20 і по десять боєкомплектів для кожної з цих гармат. У травні ці гармати для новосформованих артилерійських полків Резерву Головного Командування вивезли на полігон, а особовий склад ще не наспів. Це був справжній скарб. Для німецьких артилеристів - цілковита несподіванка. Радянські гаубиці-гармати МЛ-20 використовувалася німецької артилерією на всіх фронтах до самого останнього дня війни.

І ось начальник Генерального штабу Жуков відповідальність за все це неподобство списує на командувача 4-ю армією генерал-майора Коробкова.

Неначе Коробков, а не Жуков визначав місця дислокації дивізій і їх штабів.

Неначе Коробков вибирав місця будівництва нових аеродромів.

Неначе Коробков мав право в мирний час рухати танкові дивізії до кордонів. Прямо під удар. Під розгром.

Неначе Коробков, а не Жуков висунув у прикордонний район сотні важких гармат для формованих полків Резерву Головного Командування, але не перейнявся забезпечити їх розрахунками і тягою.

Неначе Коробков, а не Жуков повинен був ставити перед урядом питання про завчасне знищення не потрібних в оборонній війні мостів через прикордонні річки.

Неначе Коробков, а не Жуков підписував директиви: «Жодних інших заходів без особливого розпорядження не проводити».

Неначе Коробков, а не Жуков віддавав під трибунал усіх, хто порушував драконівські накази не піддаватися на провокації, у відповідь вогню не відкривати, а замість вогню помахувати крильцями.

Розділ 16

Хто і як готував оборону Бреста?

Основним недоліком окружного і армійського планів була їх нереальність.

Генерал-полковник Л.М. Сандалов.

Перші дні війни. М., 1989. С. 31

– 1 -

Ведуть туристів по Брестській фортеці: подивіться направо, подивіться наліво, це - цитадель, це - острів Прикордонний, а це - Госпітальний...

Все ясно, все зрозуміло. Тільки от...

На острові Прикордонному в Тереспольському укріпленні Брестської фортеці на західному березі Західного Бугу знаходився 132-й окремий батальйон військ НКВС. У музеї оборони фортеці вам розкажуть про специфіку цього батальйону. Він був конвойним. Будь-який довідник (наприклад, «Велика Вітчизняна війна. Енциклопедія». М., 1985. С. 110) ці відомості підтверджує. Відстань від казарм 132-го окремого конвойного батальйону НКВС до державного кордону вимірювалася десятком кроків.

Я нічого не розумію. Хай хоч хто-небудь мені пояснить, навіщо тюремних вертухаїв посадили до кордону ближче, ніж прикордонників? Якщо готувалися до раптового нищівному удару по Німеччині, тоді все ясно. У разі нападу Червоної Армії на Німеччину тут був би розгорнутий приймальний і пересильний пункт військовополонених і класово ворожого елементу. Фортечні рови, каземати і бастіони - це споруди, за конструкцією і за духом споріднені з тюремним і каторжним централами. Здавна фортеці служили в'язницями. Так, побудована Петром Петропавлівська фортеця вже при ньому служила в'язницею. Але ніякі бойові звершення і подвиги в її послужному списку не значаться.

Брестська фортеця в якості пересильного табору цілком згодилася б. І транспортування полонених із Бреста проблеми не становила. Брест - ворота Радянського Союзу. Звідси могутня магістраль веде прямо в Москву, а це найбільше залізничне транспортне перехрестя світу. Іншого такого потужного залізничного вузла на цій планеті не знайти. З Бреста - на Москву, а далі - куди завгодно, жени худоб’ячими ешелонами хоч сто тисяч ворогів, хоч мільйон. Поруч із пересильним табором Брест можна було б влаштувати фільтраційні табірні пункти. Два кільця фортів навколо фортеці цілком для цього згодилися б. Стіни там глухі, непробивні. Нехай кричать у камерах тортур, ніхто не почує. Тут і розстрільні пункти можна було б організувати. Урочище Борки або Відьми Лисячі на південь від Бреста просто природою створені для такої справи. Можна, звичайно, ворогів розстрілювати і подалі від кордону. До речі, якщо від'їхати на схід по цій магістралі, то саме поруч з нею ми знайдемо найзнаменитіші (з відомих) розстрільні місця Радянського Союзу: Куропати під Мінськом, Катинь під Смоленськом.

Але якщо напад на Німеччину не готувався, тоді призначення 132-го окремого конвойного батальйону НКВС, а головне, його розташування - чистий ідіотизм, якщо не шкідництво.

– 2 -

Поряд з островом Прикордонним - острів Госпітальний. На цьому острові знаходився центральний госпіталь Західного особливого військового округу. Як накажете це розуміти? Країна знала: кордон - на замку. Кожен пам'ятав: краще від кордону подалі триматися - сталінські прикордонники, як вертухаї в таборі, стріляють без попередження. Але на госпітальному острові Брестської фортеці напередодні війни логіці й духу соціалізму всупереч відбувалося щось неймовірне. Прикинемо: прямо в прикордонній смузі, вздовж берега прикордонної річки гуляють молоді чоловіки в госпітальних халатах, у білих тапочках. А якщо який пірне і попливе прямо до ворогів класових? Хто ж таке дозволив? Хто допустив? І куди, перепрошую, невсипущі органи дивилися?

Нам кажуть, що напад Німеччини був раптовим, тобто війни в осяжному майбутньому радянські вожді не чекали і вже самі, ясна річ, нападу не планували і не задумували. Просто жили мирним життям. Повіримо. У мирний час лікування особового складу організовано за простою двоступеневою схемою: санітарна частина полку (іноді дивізії) - окружний військовий госпіталь. Солдат - молодий здоровий хлопець, ніяких серйозних хвороб у нього бути не може. Тому солдата, як правило, лікують на місці. І тільки якщо потрібно складне лікування, наприклад хірургічне втручання, тоді його відправляють в окружний військовий госпіталь.

У мирний час у складі Західного особливого військового округу були чотири армії: 3-я, 4-а, 10-а і 13-а. Крім цього, чотири стрілецькі, один повітряно-десантний, два механізовані корпуси, шість укріплених районів і кілька окремих дивізій, бригад, полків і батальйонів, які до складу армій не входили, а безпосередньо підпорядковувалися командувачу округом. І от уявімо ситуацію. У 100-ї стрілецької дивізії, яка знаходилася в районі Мінська, у рядового Іванова запалився апендикс. Місцевий ескулап пише скерування: Іванова доставити в прикордонну смугу для термінової операції...

До німецького вторгнення в окружний військовий госпіталь на Госпітальний острів Брестської фортеці возили бійців і командирів з Вітебська, Могильова, Смоленська за 400, 500, 600 кілометрів, з глибокого тилу прямо до прикордонних стовпів.

Таке розташування центрального госпіталю Західного особливого військового округу нам пояснюють просто: так склалося історично... Та нічого подібного! До вересня 1939 року окружний військовий госпіталь знаходився в Мінську. А ще раніше - у Смоленську. Після «визвольного походу» Брест став радянським, і сюди терміново перенесли окружний військовий госпіталь. Навіщо?

Коли я дізнався про цей госпіталь і його, м'яко кажучи, незвичайне розташування, то вирішив: мабуть, товариш Сталін після «визвольних походів» 1939-1940 років лібералізацію замислив - нехай, мовляв, народ на закордонні простори милується, нехай кордон буде прозорим! Але не все так просто. Якщо справа пішла до пом'якшення звичаїв людожерського режиму, навіщо в тій же фортеці на сусідньому острові батальйон тюремних вертухаїв тримати?

І з військової точки зору не все тут гаразд. Ви де-небудь коли-небудь таке зустрічали, щоб держава розгорнула найбільший військовий госпіталь прямо на кордоні з сусідньою країною? Та не просто на кордоні, а на центральній магістралі, яка пов'язує дві столиці! Прямо поруч з прикордонними постами. Чи мислима справа: в мирний час армія Пакистану поставила б великий стаціонарний військовий госпіталь за сотню метрів від кордону з Індією? І саме там, де кордон перетинає дорога між двома столицями. Або, припустимо, з'явився сирійський військовий госпіталь на кордоні дружнього Ізраїлю. Так навіщо ж? Невже їм у Сирії землі мало?

Ось я і думаю: невже товаришеві Сталіну землі в Росії не вистачало, щоб військові госпіталі до прикордонних стовпів виносити?

Тепер уявімо ту ж ситуацію, але зменшимо масштаб. Уявіть себе начальником штабу корпусу або загальновійськової армії. Можливість війни не виключена. Ваші дивізії готуються до оборони. Кожна дивізія займає смугу 30 кілометрів по фронту і 20 кілометрів у глибину. І ось командир однієї з цих дивізій вирішив дивізійний госпіталь розташувати прямо на передньому краї, та не по центру бойового порядку, а на лівому фланзі, аж на край.

Виходить, що в оборонному бою належить під вогнем противника возити поранених вздовж фронту з правого флангу на лівий. За 30 кілометрів. Але якщо і довеземо бідолаху, то доведеться його лікувати прямо на передньому краї. Знову ж під вогнем противника. Вислухайте ситуацію і, як начальник вищого штабу, оцініть дії ваших підлеглих...

Тепер повернімося до дійсного масштабу.

Кожна дивізія має медико-санітарний батальйон, кожна армія під час війни має госпітальну базу в складі кількох евакуаційних та хірургічних госпіталів. Крім того, військовий округ, який у разі війни перетворюється на фронт, має свою власну госпітальну базу - до десятка й більше госпіталів. Так ось: найголовніший з усіх цих госпіталів розташували у Брестській фортеці, на самому лівому фланзі Західного фронту, за сотню метрів від державного кордону. Західний фронт - це 470 кілометрів з півночі на південь, від кордону Литви до кордону України. На самому лівому фланзі - центральний госпіталь Західного фронту. Якщо готувалася оборона, то вибір місця для цього госпіталю - злочин. Як сюди возити поранених з сусідніх армій? За 200, 300, 400 кілометрів уздовж фронту? Через розриви снарядів? Під градом осколків? Але хворі й поранені будуть не тільки на передньому краї, а й в тилу. Наприклад, постраждалі від бомбувань. І що накажете робити: возити поранених з глибокого тилу на передній край? Та й що толку людей з особливо небезпечними пораненнями везти в Брестську фортецю, якщо вона з перших хвилин оборонної війни в будь-якому випадку виявиться під вогнем противника?

– 3 -

Командувач Західним фронтом генерал армії Д.Г. Павлов, як нас учили, особливими розумовими здібностями не відрізнявся. Не будемо сперечатися. Але над Павловом була управа. Над ним стояв вищий штаб. І це був не який-небудь, а Генеральний штаб Робітничо-Селянської Червоної Армії. На чолі цього штабу - найбільший полководець усіх часів і народів генерал армії Жуков. Дозвольте поцікавитися: куди дивився Генеральний штаб? Про що думав його геніальний начальник?

Напередодні війни і на першому її етапі керівництво тилом здійснювали загальновійськові штаби. «На начальників штабів покладалася персональна відповідальність за організацію і роботу тилу зі всебічного забезпечення військ при веденні бойових дій. У складі Генерального штабу Червоної Армії було Управління влаштування тилу і постачання... Під влаштуванням тилу розумілося призначення тилових районів, розміщення тилових частин і установ, підготовка і використання шляхів сполучення» (Тил Радянських збройних сил у Великій Вітчизняній війні / За заг. Ред. Генерала армії С.К. Куркоткин. М., 1977. С. 46).

Тил Червоної Армії включав служби постачання і забезпечення: автобронетанкову, артилерійську, інженерну, протихімічного захисту, зв'язку, інтендантську (продовольчо-фуражну, речову і обозно-господарську), паливно-мастильних матеріалів, санітарну, ветеринарну та фінансову.

За організацію та роботу цих служб тилу несли відповідальність начальники штабів батальйонів, полків, бригад, дивізій, корпусів, армій, військових округів і фронтів. На самому верху піраміду відповідальності вінчав начальник Генерального штабу. Інструкції та настанови того часу підкреслювали, що ця відповідальність - персональна. За тил Західного особливого військового округу (під час війни - Західного фронту) ніс персональну відповідальність начальник штабу округу (фронту) генерал-майор В.Є. Климовський. Це він призначав райони для тилових частин, підпорядкованих округу, в тому числі і за розташування окружного військового госпіталю у Брестській фортеці. А за весь тил Червоної Армії, в тому числі й за тил Західного особливого військового округу, персонально відповідав начальник Генерального штабу генерал армії Жуков. Робота вищого начальника полягає в тому, щоб роботу підлеглих контролювати і направляти. І якщо підлеглі творять дурості, то старший зобов'язаний на промахи вказати і вимагати усунення.

Висловлюю думку, і можете не погоджуватися. Можете спростовувати. Здається мені, що перед війною центральний госпіталь майбутнього Західного фронту на березі прикордонної річки розгорнули тільки тому, що було вирішено кордон дещо відсунути. Причому в осяжному майбутньому. Якщо готувався напад на Німеччину, то кращого місця для головного госпіталю Західного фронту не знайти. Москва-Смоленськ-Мінськ-Барановичі-Брест-Варшава-Берлін - це головний стратегічний напрямок війни. Це центральна вісь. Це головна магістраль. За нею буде йти основний потік вантажів у діючу армію. По ній же у зворотному напрямку - потік полонених і поранених. Саме на цій магістралі, саме в Бресті на самому кордоні, на крайньому краєчку радянської землі і слід було ставити найкращий госпіталь Західного фронту. За державним кордоном слідом за стрімкими військами підуть рухливі госпіталі. А тут - стаціонарний. Розгорнутий вже в мирний час. Якщо потрібна термінова і дуже складна операція, так щоб не везти до Мінська, Смоленська і Москви...

Якщо ж заперечувати агресивні наміри і задуми командування Червоної Армії, тоді не тільки генерал-майора Климовського, а й генерала армії Жукова слід вважати кретинами і злочинцями.

– 4 -

Ще запитання: як сталося, що величезну фортецю із зовнішнім периметром у 45 кілометрів оточили за кілька годин?

Перед самим крахом Радянського Союзу відповідь на це питання дав заступник начальника Генерального штабу Збройних Сил СРСР генерал армії М.А. Гарєєв: «На ділянці протяжністю 80-100 кілометрів північніше і південніше Бреста взагалі не було військ» (Мужество. 1991. No 5. С. 256).

Ось причина оточення. З одного боку, «в Бресті накопичилася величезна кількість військ» (Л.М. Сандалов. На московському напрямку. С. 58), з іншого - правіше і лівіше Бреста на десятки кілометрів - нікого. Дике збіговисько в центрі, а фланги відкриті. При такому розташуванні радянські війська в Бресті були просто підставлені під оточення і розгром.

Чим же ці війська займалися? Якщо справа і зліва від міста на сотню кілометрів кордон не захищав ніхто, то, можливо, війська у Бресті готували оборону самого міста і фортеці?

Зовсім ні. «На оборону самої фортеці за окружним планом призначався лише один стрілецький батальйон з артдивізіоном» (Там же. С. 52).

Стрілецький батальйон 1941 року - 827 осіб. Якщо, звичайно, він повністю до останньої людини вкомплектований. Радянські ж генерали та історики в погонах запевняли нас, що скрізь був жахливий некомплект.

Артилерійський дивізіон - 12 гармат і 220-296 осіб в залежності від типу гармат і тяги.

Якщо розставити один батальйон і один артилерійський дивізіон по зовнішньому периметру Брестської фортеці, то на кожному з 45 кілометрів буде більше двадцяти бійців. Але це теоретично. На практиці їх буде менше. Тому що не всі у стрілецькому батальйоні - стрільці з гвинтівками. У стрілецькому батальйоні є мінометна рота і протитанковий взвод. Їх треба тримати ближче до командного пункту, щоб у потрібний момент розгорнути в правильному напрямку. І в артилерійському дивізіоні не всі солдати при гарматах. І в батальйоні, і в артилерійському дивізіоні є і медики, і кухарі, і зв'язківці, і старшини в ротах і батареях, і писарі в штабі, хтось у каптьорці сидіти повинен, чоботи рахувати, а хтось повинен забезпечувати особовий склад грошовим і тютюновим постачанням, хтось постачати набоями і снарядами, підвозити хліб і кашу, хтось повинен доглядати за кіньми або обслуговувати машини. Хтось повинен командувати, управляти вогнем батарей, вести спостереження, оцінювати обстановку, приймати рішення, віддавати накази, стежити за їх неухильним виконанням. Розвідка працювати повинна. І виходить, що в стрілецькому батальйоні чистої піхоти з гвинтівками і ручними кулеметами - 36 відділень по 12 осіб у кожному. Якщо ці відділення повністю укомплектувати і якщо посадити їх по зовнішньому периметру, то виходить більше кілометра на відділення. Але тоді всередині фортеці - в цитаделі, у трьох передмостових укріпленнях, в бастіонах і фортах - взагалі не залишиться піхоти. І в резерві у командира батальйону не залишиться ні взводу, ні відділення піхоти. Чим він дірки в обороні закривати буде? І як бідному командиру батальйону всім цим воїнством управляти, якщо рідкий ланцюжок сидить по периметру? Гінців на велосипеді посилати? Та ж фортеця вся річками, каналами і ровами порізана. Начебто Венеція.

І 12 гармат на всіх. Якщо згадати протитанковий взвод батальйону, тоді гармат буде 14. Теж по периметру розставити? Не густо вийде. Або в кулак зібрати? Виходить ріденький кулачок. І як накажете управляти вогнем? На всі напрями артилерійських спостерігачів вислати? Так немає їх стільки в дивізіоні.

Отже, велике скопище військ у величезній фортеці і поряд з нею, але для оборони фортеці виділено стільки військ, що ледь вистачить для несення вартової служби. А всіх інших навіщо сюди пригнали? Заради чого, якщо не заради оборони?

Можливо, інші батальйони, полки та дивізії оборону не в фортеці, але навколо фортеці готували?

Знову ж таки ні. «Окопи будувалися переважно у вигляді окремих прямокутних осередків на одну-двох людей без ходів сполучення, без маскування; протитанкові загородження створювалися тільки на окремих ділянках у вигляді протитанкових ровів і надовбів. Протипіхотні загородження НЕ мінувалися. Командних і спостережних пунктів і сховищ була незначна кількість» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 46).

З цієї цитати ми дізнаємося дві важливі речі.

По-перше, мінно-вибухові загородження взагалі не використовувалися. Ні протитанкові, ні протипіхотні. Надовби і рови гарні проти танків. Але тільки якщо позаду них - окопи та траншеї. Та не порожні, а зайняті військами, які своїм вогнем ворожих саперів до загороджень не підпускають. Якщо ж ніхто рови і надовби не охороняє і вогнем не прикриває, то немає від них пуття. Підійдуть ворожі сапери, не поспішаючи встановлять заряди, підірвуть надовби або завалять стінки рову. Роботи на десять хвилин. Або на п'ять. Ще простіше: противник такі загородження може обійти. Тим більше що вони не суцільні, а тільки на окремих напрямках. Як уточнює генерал-полковник Сандалов, «кількість загороджень була незначною». Головне, такі загородження видно противнику. І з землі, і з повітря. Противник на них не полізе. А ось протитанкові міни не видно. Крім того, вони не тільки зупиняють супротивника, але й убивають його і калічать. Ось картинка була б: виповзають танки Ґудеріана з річки і прямо на мінне поле. Але не було протитанкових мінних полів. Як і протипіхотних. Можна було б надовби дротом обплести і протипіхотними мінами начинити, щоб ворожим саперам служба медом не здавалася. Але цим теж ніхто не займався.

По-друге, в районі Бреста чотири радянські стрілецькі й одна танкова дивізії траншей не копали. Стрілецькі осередки на одну-дві особи не були пов'язані між собою траншеями і ходами сполучення. А якщо так, то проти сильного противника утримати таку «оборону» неможливо. Як постачати стрільців набоями? Як їх годувати? Як міняти на час сну і відпочинку? Як виносити поранених? Як перекинути резерв туди, де ворог явно готує прорив? Як стрільцями керувати? Як командиру відділення перевірити, чи не спить боєць у своєму окопі? Чи веде бій? А то ж хитрий згорнеться клубочком на дні своєї стрілецької комірки, і поки інші супостата відбивають, він, пройдисвіт, голови через бруствера не висуне. Якщо окопи з'єднані траншеєю, то немає проблем. Командир відділення пройшов по траншеї, поговорив з кожним, кожному завдання поставив, кожного перевірив, кожного матом покрив. Траншеєю і лікар прибіжить, і боєць ящик патронів піднесе або термос з кашею. А як без траншей? Якщо траншеї немає, то командир відділення по полю змушений бігати або повзати. Багато не набігає. Вб'ють. І повзати довго не дозволять. А взводному як відділеннями управляти? А ротному — взводами?

Але й солдату не мед одному в такій комірці сидіти. Маршал Радянського Союзу К.К. Рокосовський у перші дні війни, коли був ще генерал-майором, поставив на собі експеримент. Заліз в одиночну стрілецьку клітинку, яка не була пов'язана траншеєю з іншими осередками, і трохи там посидів. Зізнається: моторошно було. Сидиш і не знаєш, праворуч і ліворуч від тебе є хто-небудь чи вже немає нікого. Можливо, сусіди давно вбиті. Або, не будь дурнями, розбіглися, а ти тут один фронт тримаєш...

Про те, що така «оборона» з одиночними та парними осередками без траншей не могла протриматися кілька годин, та й не задумувалася на такий тривалий період, можна судити за зовсім простою деталлю...

Російська армія застосовувала траншеї з часів оборони Севастополя в 1854 році і у всіх наступних війнах. Траншеї захищали солдата від куль і осколків. В траншеях на позиції відділення і взводу створювалося все необхідне для життя і роботи людей: перекриті щілини, ніші для продовольства і боєприпасів, укриття, бліндажі, командно-спостережні пункти. Крім усього іншого, польова фортифікація наказує на позиції кожного відділення мати тупикове відгалуження траншеї, яке офіційно називається «відхожий рівчак». Тепер уявімо собі будь-яку радянську дивізію на самому кордоні 22 червня 1941 року. Переважна кількість солдатів приймають перший бій. При цьому в людей виникають найприродніші потреби. Вони, до речі, іноді й без бою виникають. Як батьки-командири мислили перші битви? Якщо від Балтійського до Чорного моря не було ніде траншей, отже, не було і тупикових відгалужень. Де накажете відправляти природні потреби в оборонній війні? Вискакувати бійцю з одиночного або парного стрілецького осередку з цією метою або не вискакувати? Як перед війною Генеральний штаб задумував вирішувати цю проблему? І про що, вибачте, думав його геніальний начальник?

Півбіди, якщо б ці поодинокі осередки були зайняті стрільцями. Обійшлися б без відхожих рівчаків. Так немає ж. Дивізії розташовувалися в місцях постійної дислокації - у військових містечках. І що накажете робити, якщо завтра війна? Підняти дивізії по тривозі і гнати їх бігом на 20, 30, 50 кілометрів до своїх одиночних і парних стрілецьких осередків? Під мінометним обстрілом?

Якби дивізії далеко від кордону знаходилися. Хоча б за десять кілометрів. Або за двадцять. Але вони біля самих кордонів. Вони під вогнем з першого моменту війни. Можливості зайняти свої жалюгідні одиночні й парні осередки у них не було жодної.

Наші геніальні стратеги явно розраховували не на вогонь батарей, не на траншеї, не на ряди колючого дроту і не на мінні поля, а на масовий героїзм.

Після війни Жуков валив провину на нашого непохитного солдата: війська були нестійкі! Війська впадали в паніку!

Захисникам жуковської мудрості на пам'ять: необстріляні війська впадають у паніку тільки в чистому полі під раптовим ударом. Якщо війська знаходяться в траншеях, то з чисто психологічних причин вони не втікають, а стійко боронять свої позиції. Бо в траншеї людина відчуває себе в більшій безпеці, ніж на відкритому просторі. Повзе на тебе танк з гарматою, наведеною прямо в душу,- це сприймається з траншеї зовсім не так, як в чистому полі. Навіть гуркіт бою в траншеї сприймається інакше: і кулі не так страшно свистять, і осколки верещать дружелюбніше. Якщо раптовий удар застав необстріляного солдата в чистому полі, то для нього порятунок втечею - один з варіантів. Якщо ж раптовий удар застав його в завчасно викопаних польових укріпленнях, то для того, щоб втекти, солдату треба з безпечної траншеї вискочити на відкритий простір під вогонь, під снаряди, міни, бомби, осколки і кулі. Під танкові гусениці. Бігти для нього - гірший варіант, ніж сидіти в окопі. Якщо ж основна маса не рванула з позицій, то скоро хтось почне стріляти по противнику. За ним - й інші.

І коли Жуков викривав доблесні дивізії Червоної Армії і звинувачував їх у боягузтві і нестійкості, треба було запитати, а що зробив начальник Генерального штабу для того, щоб війська не впадали в паніку? Що він зробив для того, щоб гарантовано забезпечити стійкість військ у перших оборонних боях?

– 5 -

Був у районі Бреста ще й укріплений район. У стадії будівництва. Він мав першу позицію і другу. «Перша позиція будувалася по східному березі річки Західний Буг і відтворювала накреслення його русла. У червні 1941 року велося будівництво споруд тільки на першій позиції укріпрайону. В глибині цього району будівництво споруд ще не починалося. Смуга передпілля, внаслідок того, що споруди будувались по березі річки, не створювалася» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 45). «Будівництво довготривалих споруд і роботи польового посилення укріплених районів на багатьох дільницях проводилися безпосередньо вздовж кордонів на очах у німецьких прикордонних застав. Бетоновані точки та дзоти першої позиції проглядалися з німецьких спостережних пунктів» (Там само. С. 12).

Далі можна цитату не продовжувати. І не треба буйної уяви, щоб уявити, що сталося рано вранці 22 червня 1941 року.

Противник знав, де саме будуються ДОТи, знав точне розташування кожного з них, знав сектори обстрілу кожної амбразури. Перед дотами не було смуги передпілля: ні колючого дроту, ні мінних полів. ДОТи на додачу до всього не були зайняті військами. Не треба бути геніальним стратегом, щоб зрозуміти: в разі раптового нападу противник на човнах переправиться через річку і захопить ДОТи до того, як радянські солдати прокинуться по тривозі і встигнуть до них добігти. Від казарм шлях неблизький. Іноді й до десятка кілометрів.

Ґудеріан згадує «Берегові укріплення вздовж річки Буг не були зайняті російськими військами».

На інших напрямках - як під Брестом. «ДОТи перед Граєво виявилися без особового складу і були захоплені ворожими диверсантами» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 183).

Вельми важливо, що в укріплених районах не було польового підсилення, тобто не було звичайної піхоти, яка сидить в окопах і траншеях між дотами, попереду і позаду них. ДОТ - це страшний крокодил. Але якщо сісти крокодилові на спину, то він не вкусить. ДОТ має мертві простори, які не прострілюються з його амбразур. Тому ДОТи будуються групою. Мертві простори одного перекриваються секторами обстрілу другого і третього. Якщо ж один ДОТ зайнятий гарнізоном, а сусідні порожні або взагалі не готові, то ми ризикуємо опинитися в ситуації крокодила, на спині якого сидить дядько з сокирою. Якщо ДОТ один, то ворожі сапери можуть підійти з непрострілюваного напрямку, встановити на даху звичайні або спрямованої дії заряди або димовими шашками вентиляцію забити. Сапери взагалі на вигадки мастаки, на багато хитрощів здатні. Положення можуть врятувати бійці з польового підсилення. Вони відіб'ють ворожих саперів. Але якщо одиночний ДОТ без кругового обстрілу (а таких переважна більшість) не захищений вогнем сусідніх дотів або не прикритий діями хоча б одного відділення стрільців, які діють в окопах і траншеях навколо нього, тоді гарнізону доту краще вийти назовні. Принаймні все навколо видно, на всі боки стріляти можна. Приклад для наочності: «На південь від фортеці, біля сіл Митьки і Бернад, оборонялася 2-а рота лейтенанта І.М. Борисова. Суцільної лінії оборони тут не було, ДОТи стояли поодинці і були недобудовані. Після кількох годин бою вони були блоковані гітлерівцями і підірвані разом з гарнізонами»(Там же. С. 192).

– 6 -

«У смузі 4-й армії термін зайняття Брестського укріпленого району було визначено округом для однієї стрілецької дивізії 30 годин, для іншої — 9 годин» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 12). План простий і зрозумілий: якщо німці раптово нападуть о 4 годині ранку, то одна радянська дивізія займе оборону навколо дотів, які стоять прямо вздовж берега прикордонної річки, до 13 години, а інша дивізія - через добу, до 10 ранку наступного дня. До цього генерал-полковник Сандалов додає, що «на навчальних тривогах з'ясувалося, що ці терміни є заниженими». Іншими словами, терміни нереальні. У такі фантастично короткі терміни дивізії просто не встигали зайняти оборону в укріпленому районі. Коли так, слід було гарнізони дотів і польові війська тримати не в казармах, а в полі, там, де належить воювати.

Ось розповідь про одну тільки роту Брестського укріпленого району. «Майже весь квітень 1941 року особовий склад знаходився невідлучно в дотах. Але на початку травня надійшов наказ, і гарнізони були виведені з дотів. Бійців поселили у казармах, продовольство, боєприпаси повернули на ротний склад. Таким чином, до початку війни у вогневих точках не було ні продовольства, ні боєприпасів, крім декількох ящиків патронів у доті караульного взводу. З моменту нападу гітлерівців ДОТи займалися під вогнем. З 18 бійців доту Шанькова в ДОТ пробралися тільки 5 чоловік. За снарядами і патронами доводилося пробиратися на ротний склад, але незабаром він злетів у повітря від попадання снаряда» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 192).

Комуністичні пропагандисти десятиліттями розповідали історії про те, що радянські фортифікаційні споруди були слабкими, погано озброєні, мали погану оптику, в основному були кулеметними, а гарматних було мало. Це не так. І є достатньо свідчень, що спростовують вигадки всіх мастей Тельпуховських і Деборинів. Величезну дослідницьку роботу безпосередньо на місцевості, зокрема в укріпленому районі No 1 (Київському), провів український історик Олександр Кузяк. Настійно рекомендую ознайомитися з його статтями в українському журналі «Сержант» № 13-15 за 2000 рік і в польському альманасі «Forteca». Кожен бажаючий може сам зайнятися науковим пошуком в Коростеньському, Новоград-Волинському, Шепетівському, Мінському і десятках інших покинутих радянських укріплених районах і переконатись особисто у брехливості офіційних кремлівсько-луб'янських казкарів. Але повернемось у Брестський УР: «Багато ДОТів мали по одній чи кілька гармат, спарених з кулеметами. Гармати діяли напівавтоматично. Бойові споруди оснащувалися дуже доброю оптикою» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 231).

Не в тому біда, що ДОТи були неміцними або слабо озброєними, а в тому, що гарнізони не встигли їх зайняти. Ось приклад з оборони УР № 6 (Рава-Руського) сусіднього Південно-Західного фронту. Двоповерховий ДОТ «Ведмідь». У двох гарматних амбразурах - 76-мм гармати зі спареними кулеметами, окрім того, дві кулеметні амбразури зі станковими кулеметами. 22 червня 1941 року в цьому доті на дві гармати і чотири кулемети було три людини. «Кожен ДОТ... був неприступним бастіоном на шляху ворога... В доті "Ведмідь", крім нього, Соловйова, було лише два бійці - Павлов і Карачинцев. Соловйов став біля одної гармати, Павлова він поставив до іншої, що знаходилася ліворуч, Карачинцеву наказав у разі необхідності вести вогонь по черзі з двох кулеметів» (Рік 1941. Південно-Західний фронт. Львів, 1975. С. 67-69). Прикинемо: одна людина коло гармати. Майстер на всі руки: він же і командир, і навідник, і заряджає, і замковий, і підносить боєприпаси. І в іншої гармати - та ж картина. А кулеметник від одного кулемета до іншого бігає. Кругове спостереження не веде ніхто: в перископи («дуже добра оптика») нікому дивитися. Вогонь гармат і кулеметів ніхто не координує. І зв'язок з сусідніми дотами ніхто не підтримує. Знову ж - нікому. І стрільцями з польового посилення ніхто не командує. Втім, стрільців польового посилення і близько немає.

Уявімо, що в цьому доті не два підземні поверхи, а чотири, не дві гармати, а п'ять, не чотири кулемети, а десять. Від цього вам легше буде, якщо замість належних за штатом десятків людей у доті три бійці? Якщо замість взводу польового посилення навколо доту в траншеях ні душі? Якщо і траншей поруч немає?

І по всьому кордоні - те ж саме. Розповідає полковник Д.А. Морозов, який зустрів війну зовсім на іншому напрямку: «Потужні споруди не були зайняті своєчасно радянськими військами і не виправдали тих сподівань, які покладало на них командування. У перші години війни укріплення опинилися в тилу у ворога. А наша дивізія, як і деякі інші, залишилася без саперного батальйону» (Про них не згадувалося в зведеннях. М., 1965. С. 9).

І ось червона пропаганда розповідає жалісливі історії про одну гвинтівку на трьох, а платні друзі за рубежами ці історії зі смаком повторюють. До «однієї гвинтівки на трьох» ми ще дійдемо. Але якщо справа дійсно такою була, то слід було тих, хто без гвинтівок, ставити кулеметниками в ДОТи, заряджувачами і замковими до гармат, направити їх до перископів і телефонів.

Не в браку зброї справа, а в геніальному плануванні якогось майже святого начальника Генерального штабу, в якого на прикордонних аеродромах на кожного льотчика доводилося по два літаки, а у внутрішніх військових округах виявилося більше СТА ТИСЯЧ безкінних пілотів.

Наказ вивести гарнізони з дотів і повернути всі запаси на склади був відданий Жуковом 2 травня 1941 року. Не в одній роті ДОТи виявилися без особового складу, без снарядів, набоїв і продовольства, а часто і без людей, але у всіх. Від Балтики до гирла Дунаю.

Одним словом, Брестський укріплений район себе нічим не проявив, ворога не зупинив і не затримав, шкоди йому не заподіяв. Кошти, вгачені на його будівництво, не просто даремно пропали. Вони пішли на користь Гітлеру, на шкоду Червоній Армії і Радянському Союзу. Якби укріплений район біля кордону не будували, то хоча б будівельники з усією технікою, а також сотні саперних батальйонів у перший момент війни в полон не попали б.

Брестський укріплений район не один. По всій лінії кордону сталося те ж саме. І потрапили в лапи німецьких передових загонів тисячі будівельників високої кваліфікації, будівельна техніка, сотні тисяч тонн будівельних матеріалів, озброєння і оптика дотів, боєприпаси та все інше, що було необхідно для оборони, але зберігалося не в залізобетонних дотах, а в дерев'яних складах або просто за колючим дротом під відкритим небом в стороні від вузлів опору укріплених районів.

Головне в тому, що в оборонній війні Брестський і всі інші укріплені райони на західному кордоні Радянського Союзу були приречені саме на таку долю.

А позаду Брестського та інших укріплених районів ніяких підготовлених оборонних рубежів не мали ні 4-а армія, ні ніяка інша. У всіх інших арміях Першого стратегічного ешелону все було точно так само.

– 7 -

«До вечора 22 червня німецькі танкові з'єднання, просунувшись від кордону на 50-60 кілометрів, захопили Кобрин. Тут, як і на правому фланзі фронту, в зв'язку з відсутністю на тилових оборонних рубежах завчасно розгорнутих резервів створилася реальна загроза глибокого прориву ворожих військ і охоплення ними лівого флангу головних сил Західного фронту» (Історія Великої Вітчизняної війни Радянського Союзу. М., 1961. Т. 2. С. 20).

Так писали офіційну історію для натовпу. У ті ж роки наші маршали і багатозіркові генерали писали іншу, таємну історію для обмеженого кола. Генерали і маршали в таємних книжках теж економили на правді, але деталей повідомляли більше. Деякі з генеральських книжок були розсекречені через півстоліття після початку війни. Отже, офіційно, для народу: «у зв'язку з відсутністю на тилових оборонних рубежах завчасно розгорнутих резервів». А для обмеженого кола повідомлялося, що не тільки резервів не було на тилових оборонних рубежах, але не було і тилових оборонних рубежів (Л.М. Сандалов. Бойові дії військ 4-ї армії Західного фронту в початковий період Великої Вітчизняної війни. М., 1961. С. 106). Генерал-лейтенант В.Ф. Зотов воював на сусідньому фронті: «Мінно-вибухових загороджень не було. Протипіхотні дротяні загородження були побудовані, але їх теж явно не вистачало. Будівництво тилових рубежів за планом, на жаль, не намічалося» (На Північно-Західному фронті (1941-1943). Зб. статей учасників бойових дій / Під ред. П.А. Жиліна. М., 1969. С. 175).

Офіційна історія війни подробиць не повідомляла. Нам скоромовкою сказали, що до вечора 22 червня був захоплений Кобрин, і галопом помчали далі. Подумаєш, Кобрин.

А ми затримаємося.

В Кобрині знаходився штаб 4-ї армії. Цією армією, як і всіма іншими арміями Першого стратегічного ешелону, ніхто не керував з самого першого моменту війни просто тому, що оборонна війна не задумувалася, не планувалася, не передбачалася. Падіння Кобрина означало захоплення противником штабу, командного пункту та вузла зв'язку 4-й армії. А це, у свою чергу, означало, що ввечері 22 червня управління 4-ю армією було втрачено повністю і остаточно.

Там же, в Кобрині, знаходився штаб 14-го механізованого корпусу. Штаб 4-ї армії не управляв своїми корпусами, а й обидва корпуси не управляли своїми дивізіями: штаб 28-го стрілецького корпусу був розгромлений рано вранці 22 червня у Бресті, штаб 14-го механізованого корпусу - в другій половині того ж дня в Кобрині.

Кажуть, що 4-а армія Західного фронту мала мало літаків. Свята правда. Однак все пізнається в порівнянні. Одна тільки 4-а армія в районі Бреста мала літаків більше, ніж їх було в раптовому японському ударі по Перл-Харбору. Авіація 4-й армії - це 10-а змішана авіаційна дивізія. Штаб - все в тому ж Кобрині. Там же, в Кобрині, - основний аеродром дивізії та 123-й винищувальний авіаційний полк.

Рано вранці німецька авіація накрила всі аеродроми 10-ї змішаної авіаційної дивізії. У перші години війни був захоплений аеродром Високе з усіма запасами. До кінця дня розгромлений штаб авіаційної дивізії і захоплений аеродром Кобрин. З цього моменту ніхто авіацією 4-ї армії не керував, ніхто нею не управляв.

Там же, в Кобрині, знаходився штаб бригадного району ППО. Після його розгрому і захоплення служба повітряного спостереження, оповіщення і зв'язку перестала діяти. Більше ніхто не попереджав війська 4-ї армії про наближення ворожих літаків, не управляв зенітним вогнем і не координував його з діями винищувальної авіації.

Там же, в Кобрині, перебували армійські госпіталі. І вони теж були захоплені противником. Правда, цікаво: армійські госпіталі - за 50-60 км від кордону, а центральний фронтовий госпіталь, тобто госпіталь більш високої інстанції, - на самому кордоні, в Брестській фортеці. Як таке пояснити? Дуже просто: армійський тил - рухливий. Госпіталям і всім іншим частинам і установам армійського тилу належало рухатися вперед. Невелика різниця: вони в ході наступу пройдуть по ворожій землі 500 кілометрів з самого кордону або 560, почавши пересування з глибини радянської території. А «фронтовий тил передбачалося мати стабільний зі стаціонарними складами, базами, медичними, ремонтними та іншими частинами та установами» (Генерал-полковник Г.П. Пастуховский. ВИЖ. 1988. No 6. С. 19). Від того, що госпіталь вищої інстанції в першій наступальній операції передбачалося залишити на своєму місці, його завчасно висунули ближче до кордону, щоб він не виявився аж надто далеко від району боїв.

Там же, в Кобрині, були величезні запаси боєприпасів, пального, продовольства, інженерного майна та ін. Простіше кажучи, до вечора 22 червня 4-а армія була розбита і Брестський напрямок повністю оголений. Частина військ 4-ї армії була блокована у Брестській фортеці.

– 8 -

Ось ще загадка. Через 30 років після війни у Брестській фортеці відкрили меморіальний комплекс. Багато хто захоплювався. А я нічого не розумів. Найнезрозуміліший для мене монумент - «Спрага». Циклопічних розмірів залізобетонний солдат тягнеться до річкової води... Так чому ж спрага? Довкола вода. Фортеця на островах. Фортеця побудована в місці, де річка Мухавець впадає в Західний Буг. Протоки, канали, заповнені водою рови і канави - це один з основних елементів оборони фортеці. Фортеця тут була і раніше. Стару знесли, нову побудували. За тисячу років до німецького вторгнення це місце вибрано для фортеці саме тому, що воно важкодоступно, бо оточене водою. І вся прилегла місцевість низинна, місцями болотиста. Ґрунтові води близько. Хто ж і як готував Брестську фортецю до оборони? У кожному полку - саперна рота. А полків у Бресті, як ми бачили, в надлишку. У кожній дивізії, крім цього, саперний батальйон. І у командира корпусу - ще один саперний батальйон. Крім того, в самій фортеці 33-й інженерний полк.

Невже перед війною ніхто не спромігся всій цій масі саперів поставити завдання викопати колодязі у фортеці? Вода ж поряд. Мабуть, не в пустелі.

У цієї загадки теж є розгадка. Причому крайнє проста. Як ми вже знаємо, 24-го червня був створений штаб оборони фортеці і відбулася перша нарада: капітан Зубачов, полковий комісар Фомін і старший лейтенант Семенков. «Було прийнято рішення - прориватися з фортеці з боєм» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 231). Навіщо ж прориватися? У вас же фортеця! Невже в чистому полі краще, ніж у фортеці?

Колись дуже давно, коли мені було десять років, восени 1957 року вечорами я слухав радіопередачу «Розповіді про героїзм». Її вів письменник Сергій Смирнов. Він розповідав про Брестську фортецю. Передачу вів майстерно, дух захоплювало. Не я один слухав. Вся країна зі мною. Телебачення тоді у широких народних мас не було, а виступи Смирнова були дійсно цікавими. Але одна фраза мене вразила. Саме ця: 24 червня був створений штаб оборони фортеці, було прийнято рішення на прорив... Як же так? Якщо створений штаб оборони, то він повинен приймати рішення на оборону. Якщо ж штаб на своїй найпершій нараді приймає рішення кинути фортецю, то це не штаб оборони. Цей штаб треба називати якось інакше.

Тим часом і в музеї оборони Брестської фортеці, у безлічі статей і книжок повторено тисячоразово: так званий штаб оборони фортеці насамперед прийняв рішення вирватися з неї. Простіше кажучи, штаб оборони створювався не для оборони і про неї не думав. Можливо, був створений якийсь штаб. Але в ранг штабу оборони його заднім числом звів письменник Сергій Смирнов.

Можна сміятися, можна плакати, але факт залишається: рішення про оборону фортеці ніхто не приймав ні до війни, ні після того, як війна почалася.

Було тільки рішення на прорив, але з фортеці не вирвешся. Міцно її влаштували військові інженери Миколи Першого.

Німецька 45-а піхотна дивізія оточила Брестську фортецю, поставила заслони на виходах і довбала по окремих казематах цитаделі з мортир. А Брестська фортеця мовчала. Незважаючи на величезну якісну і кількісну перевагу радянської артилерії, вона так і не подала голосу.

«Героїчна оборона» Брестської фортеці - це не наслідок видатного планування або цілеспрямованої підготовки. Зовсім ні. «Велика кількість особового складу частин 6-ї і 42-ї стрілецьких дивізій залишилась у фортеці не тому, що вони мали завдання обороняти фортецю, а тому, що не могли з неї вийти» (ВІЖ. 1988. No 12 С. 21).

«Основні сили цих дивізій, замкнені шквальним вогнем противника у фортеці, не змогли вийти з неї, вони виявилися у вогненному мішку» (Р.С. Ірінархов. Західний особливий. С. 219).

Непробивні бастіони і форти Брестської фортеці зводили для того, щоб стримати натиск противника. І ось ці стіни, вали й рови стали для радянських дивізій пасткою.

Видатні російські інженери, які будували фортецю, звичайно ж, передбачили достатню кількість колодязів. Колодязі були, і вони там є до цього часу. Кожен у цьому може сам переконатися, побувавши в цитаделі. Справа в тому, що фортеця була розрахована на централізований опір. Ось тоді води всім би вистачило. Але німецька піхота вже 22 червня панувала не тільки на фортах і всіх трьох передмостових укріпленнях - вона прорвалася і в цитадель. Великі і малі групи радянських бійців і командирів були ізольовані в різних частинах фортеці. Єдиної централізованої оборони не було. Були окремі осередки опору. Там, де була вода і набої, люди трималися довго. Але не всім пощастило. Якась група опинилася замкненою в підвалах зі снарядами. Але навіщо вони потрібні, якщо гармати знищені на відкритих майданчиках? Інша група відбивалася в казематах, перетворених на речовий склад. Тисячі пар чобіт і шинелей, тільки набоїв немає. Комусь пощастило потрапити у продовольчий склад. Їж скільки хочеш. Тільки води немає. Воду на складі не зберігали. Колодязь міг бути в сусідньому казематі. За стіною. Але стіни ж непробивні. Ось звідси і спрага.

І не могли великі інженери, які зводили перлину фортифікаційного мистецтва, припустити, що оборона першокласної фортеці з перших хвилин війни розсиплеться на окремі вогнища. Не могли царські інженери передбачити, що ворог здатний прорватися в цитадель у найперший день. Такої ганьби ніхто з них не міг навіть уявити.

– 9 -

Питання залишається: якщо полки, дивізії та корпуси 4-ї армії (як і всіх інших радянських армій) підготовкою до відбиття агресії не займалися, то що ж вони тоді робили?

Відповідь не треба довго шукати.

«Восени 1940 року... в окрузі почалася смуга польових командирських та штабних занять і військових навчань. Показ, як проводити навчання з військами, був організований в основних округах особисто наркомом оборони Маршалом Радянського Союзу С.К. Тимошенком, і в основу його був покладений досвід радянсько-фінляндської війни. У нас в 4-й армії таке заняття по темі «Наступ стрілецького полку» відбулося на артилерійському полігоні під Брестом. Пригадую, яким незвичним здалося нам пустельне поле, на якому через кілька хвилин повинні були початися тактичні навчання. Але ось ці хвилини минули, і вдарила артилерія. Під її прикриттям до дротяних загороджень та мінних полів (міни були встановлені навчальні) поповзом підібралися сапери і стали проробляти проходи. Потім з глибоких окопів піднялася піхота і, притискаючись до розривів снарядів, кинулася в атаку. Разом з піхотою йшли танки і теж вели вогонь бойовими снарядами.

Підводячи підсумки цього навчання, С.К. Тимошенко багато разів підкреслював:

– Треба вчити війська діяти як на війні і тільки тому, що буде потрібно на війні» (Л.М. Сандалов. На московському напрямку. С. 55).

«Всі передвоєнні навчання за своїми задумами та виконанням орієнтували війська головним чином на здійснення прориву укріплених позицій» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 39).

«Командно-штабні навчання і виходи в поле протягом усього зимового періоду та весни 1941 року проводилися виключно на наступальні теми...» (Там же).

Іноді різноманітності заради темою навчань і військових ігор було не наступ, а контрнаступ. Ворог, мовляв, напав, а ми наносимо удар у відповідь. Якщо так, то, перш ніж наносити удар, слід відбити удар супротивника. Але саме це завжди і залишалося за кадром: «Восени 1940 року за розробкою і під керівництвом Генерального штабу в Білорусії проводилася велика штабна воєнна гра на місцевості із засобами зв'язку... Ця військова гра мала великий недолік. Основна увага на ній зверталася не на організацію відбиття наступу противника, а на проведення контрнаступу...» (Там же. С. 41).

І тут теж все зрозуміле і з'ясовне. Війська навчали веденню «контрнаступу» на досвіді Зимової війни у Фінляндії: підлі фіни напали, а ми відбили їх вторгнення, після цього нанесли удар... Радянські маршали і генерали планували точно таку ж «оборонну» війну і проти Німеччини. «Відбиття нападу» - це листочок між мармуровими ногами. Стародавні греки думали, що якщо приладнати листочок, то ніхто й не здогадається, що там під ним заховано. Так і радянські стратеги іноді листочком прикривали мету своїх навчань. Однак швидко поверталися до відпрацювання чисто наступальних тем. «У березні-квітні 1941 року штаб 4-ї армії брав участь в окружний оперативної грі на картах у Мінську. Опрацьовувалася фронтова наступальна операція з території Західної Білорусії в напрямку Білосток — Варшава» (там же).

«В кінці травня проводилася армійська польова поїздка, що закінчилася грою на картах. Програвалася наступальна операція...»(там же).

«21 червня 1941 року закінчилося проведене штабом армії двостороннє командно-штабне навчання на тему “Наступ стрілецького корпусу з подоланням річкової перешкоди"» (там же). Штаб 28-го стрілецького корпусу, як ми пам'ятаємо, знаходився в Бресті на самому березі Західного Бугу. Тут же - обидві його дивізії й обидва корпусні артилерійські полки. Спробуємо здогадатися, з якою метою відпрацьовувалася така тема.

Після смерті Сталіна радянським генералам середньої руки (до генерал-полковника включно, але не вище) наказали писати пояснення своїх дій влітку 1941 року. Генерал-полковник В.С. Попов, колишній командир 28-го стрілецького корпусу 4-ї армії, у своєму поясненні від 10 березня 1953 року написав: «План оборони державного кордону до мене, як командира 28-го стрілецького корпусу, доведений не був» (ВІЖ. 1989. No 3. С. 65). Отже, 28-й стрілецький корпус, який знаходився прямо на березі прикордонної річки, відпрацьовує тему «Наступ стрілецького корпусу з подоланням річкової перешкоди», але ніхто в цьому корпусі, починаючи з командира, з планами оборони державного кордону не був знайомий, в очі таких планів не бачив.

«На останній тиждень червня штаб округу підготував гру зі штабом 4-ї армії теж на наступальну тему» (Л.М. Сандалов. Перші дні війни. С. 40-41).

«На артилерійському полігоні армії, розташованому на південь від Бреста, штаб армії намітив провести вранці 22 червня в присутності представників округу заплановані округом дослідно-показові навчання на тему «Подолання другої смуги укріпленого району» (там же. С. 57). На ці навчання повинні були прибути представники Народного комісаріату оборони.

Не треба пояснювати, що на нашій території немає і бути не може укріплених районів противника. Вони тільки по той бік річки.

Як бачимо, навчання в 4-й армії йшли безперервною низкою, наповзаючи одне на одного. Вони йшли днями й ночами. Восени, взимку, навесні, влітку. У будні та свята. Це були навчання полкового, дивізійного, корпусного, армійського, фронтового рівнів. У Генеральному штабі Червоної Армії готувалися теж тільки до прориву оборони, форсування водних перешкод, штурму укріплених районів, викидання повітряних десантів, стрімкого просування в глибокий тил противника. І до цього Червона Армія була цілком підготовлена.

А оборону не відпрацьовували ні на яких рівнях.

Розділ 17

У всьому винен Військторг

Георгій Костянтинович Жуков володів рідкісним даром передбачення. Він умів передбачати і завбачати події в реальному, природному розвитку.

«Наш сучасник». 1993. No 5. С. 11.

– 1 -

21 червня 1941 року Сталін затвердив рішення про створення фронтів: Північного, Північно-Західного, Західного, Південно-Західного і Південного. П'ять фронтів разом з трьома флотами склали Перший стратегічний ешелон Червоної Армії.

Центром стратегічної побудови був Західний фронт. Після поділу Польщі восени 1939 року кордон між Німеччиною і Радянським Союзом став хвилястим. «Хвилі» вийшли досить крутими. У Західній Білорусії в районі Білостока кордон вигинався крутою дугою в бік Німеччини. Білостоцький виступ глибоко врізався в окуповану Німеччиною територію. Ось саме в цьому виступі й були зосереджені головні сили Західного фронту.

Білостоцький виступ - це радянський клин, глибоко вбитий в тіло підкореної Гітлером Польщі. На вістрі клина перебувала надпотужна 10-а армія Західного фронту. Армією командував генерал-майор К.Д. Голубєв. Нічого рівного цій армії в той час не було ні в Гітлера, ні в Рузвельта, ні в Черчіля, ні в японського імператора.

У складі 10-ї армії було п'ять корпусів: два механізованих (6-й і 13-й), один кавалерійський (6-й) і два стрілецьких (1-й і 5-й). Крім того, у складі 10-ї армії - 66-й укріплений район, 155-а стрілецька і 9-а змішана авіаційна дивізії. Загальна кількість дивізій у 10-й армії: танкових - 4, моторизованих - 2, стрілецьких - 6, кавалерійських - 2, авіаційних - 1, укріплений район - 1.

Про міць 10-ї армії можна судити за такими деталями. У 9-ї авіаційної дивізії було 435 одних тільки винищувачів. Застарілих, кажуть комуністи. Зовсім ні.

41-й винищувально-авіаційний полк (вап) цієї дивізії мав 100 МіГ-3 і 19 І-15біс.

124-й вап - 78 МіГ-3 і 29 І-16.

126-й вап - 68 МіГ-3 і 23 І-16.

129-й вап - 57 МіГ-3 і 61 І-16.

Командував 9-ю авіаційною дивізією досвідчений ас, Герой Радянського Союзу генерал-майор авіації А.С. Черних. Геройське звання отримав в Іспанії.

Після розгрому 22 червня в ході всієї війни жодна авіаційна дивізія не мала такої кількості літаків. Рідко який авіаційний корпус такою кількістю міг похвалитися. Бувало, що й повітряна армія стільки не мала.

Не слід скидати з рахунку 6-й кавалерійський корпус 10-ї армії. У його складі, крім усього іншого, було 112 танків. Радянська кавалерія 1941 року була не гусарського типу, а драгунського. Це не рубаки з шаблями, а посаджена на коней піхота: рухатися - на конях, бій вести - в піших бойових порядках. На відміну від піхоти кавалерія такого типу володіла величезною вогневою міццю, бо була насичена й навіть перенасичена кулеметами і могла мати з собою набагато більший запас боєприпасів. За швидкістю пересування в маневровій війні кавалерія різко перевершувала піхоту, а за прохідністю - танкові війська. У разі раптового радянського нападу кавалерія становила собою грізну силу. Діючи слідом за масами танків, завдаючи удари на відкритих незахищених флангах, рухаючись по важкопрохідній місцевості поза дорогами, в лісах, на болотистій місцевості, кавалерія могла пройти там, де не могли пройти танки. І зробити це вона могла набагато швидше за піхоту.

До речі, на тому боці, в танковій групі Ґудеріана, була одна кавалерійська дивізія. Танків у її складі, правда, не було, однак, діючи навіть без танків, на тій же місцевості вона показала себе найкращим чином. Німецьке командування, вивчаючи досвід дій своєї єдиної кавалерійської дивізії, дійшло до висновку про недооцінку ролі кавалерії в сучасній війні та прийняло рішення про термінове формування кавалерійських дивізій у Вермахті та військах СС.

На радянському боці у складі 10-ї армії перебувала не дивізія, а кавалерійський корпус з танками.

Величезну силу становили обидва повністю вкомплектовані стрілецькі корпуси 10-ї армії. Загальна кількість полків у 1-му стрілецькому корпусі - 6 стрілецьких і 6 артилерійських. У 5-му стрілецькому корпусі - 9 стрілецьких і 8 артилерійських. По суті, ці корпуси були не стрілецькими, а стрілецько-артилерійськими.

Краса і гордість 10-ї армії - 6-й механізований корпус. У його складі - 1021 танк, 229 бронеавтомобілів, у тому числі 127 тяжких гарматних БА-10, 163 міномети, 76 гаубиць калібром 122-152-мм, 24 польові, 36 протитанкових і 36 зенітних гармат (ВІЖ. 1989. No 4 С. 25). Загалом танків - 114 КВ і 238 Т-34. Важкі гарматні бронеавтомобілі БА-10 могли успішно боротися з будь-якими німецькими танками того часу. Їх гармати пробивали в лоб будь-який ворожий танк. Жодного механізованого корпусу такої потуги не мав ніхто в світі ні на початку, ні в ході, ні в кінці Другої світової війни.

В Гітлера для нападу на Радянський Союз усі бронетанкові війська були зведені в чотири танкові групи, по кілька корпусів у кожній групі. Але жодна з німецьких танкових груп не могла зрівнятися з 6-м механізованим корпусом 10-ї армії. 352 новітні танки КВ та Т-34 у складі 6-го мехкорпусу робили його не тільки сильнішим за будь-яку з чотирьох німецьких танкових груп, але й сильнішим за всі німецькі бронетанкові війська, разом узяті. І навіть не так: 6-й мехкорпус 10-ї армії за своєю потужністю перевершував усі танкові війська всіх країн світу, разом узяті.

До речі сказати, в 1945 році основною ударною силою Червоної Армії на Далекому Сході була 6-а гвардійська танкова армія. Танків в ній було менше, ніж у 6-му мехкорпусі в 1941 році, - 1019. Цієї кількості вистачило для нанесення нищівного удару по японських військах у Маньчжурії. Розгром японських військ в 1945 році - найблискучіша, найстрімкіша, найризикованіша і найкрасивіша операція в історії військового мистецтва, - ривок від радянського кордону до океану на 1100 км за 11 днів через безводну пустелю, непрохідний (теоретично) гірський хребет Великий Хінган і рисові поля. Так от, у 6-ї гвардійської танкової армії в серпні 1945 року аж ніяк не всі танки були новітніми. У складі цієї армії було 110 «застарілих» Т-26 і 31 БТ-7.

У 1941 році 6-й мехкорпус 10-ї армії міг цілком зробити щось подібне проти Німеччини, адже ні пустель, ні гірських хребтів, ні рисових полів перед ним на шляху до океану не було.

Заперечують, що все це так, але ось 13-й механізований корпус 10-ї армії був не до кінця вкомплектований: у ньому було «всього лише» 294 танки, 34 бронеавтомобілі, 144 гармати і 148 мінометів. Згоден. Але й одного 6-го мехкорпусу з його непробивними КВ було достатньо для того, щоб проламати німецький фронт, перерізати шляхи постачання, розчавити штаби, розорити тили, перекинути аеродроми. А 13-й мехкорпус - це допоміжна міць. Його можна було поповнити в ході боїв. Так завжди на війні й робилося: якщо є голова і скелет дивізії, корпуси чи армії, то їх швидко доповнюють складовими частинами, що прибувають з тилу. За кілька днів.

– 2 -

Слабкість 10-ї армії лежала зовсім в іншій площині.

Ця армія знаходилася на вістрі клина, врізаного у ворожу територію. Уже в мирний час 10-а армія з трьох боків була оточена німецькими дивізіями. Далеко позаду на її флангах біля основи клину перебували відносно слабкі армії: 3-я генерал-лейтенанта В.І. Кузнєцова правіше, 4-а генерал-майора А.А. Коробкова - лівіше. Позаду 10-ї армії - 13-а армія, але вона - у стадії формування.

Слабкість флангових армій - відносна. Це тільки за радянськими стандартами, тільки в порівнянні з центральною 10-ю армією їх можна вважати слабкими. На прикладі 4-ї армії ми бачили, що для відбиття нападу сил було достатньо. Справа в тому, що сили флангових армій, так само як і центральної 10-ї армії, були зібрані в ударні угруповання, а не розгорнуті уздовж кордону.

Слабкість 10-ї армії була в тому, що її аеродроми були винесені до самого кордону, а на аеродромах - щільними масами новітні літаки МіГ-3. У найслабшому полку - 91 винищувач, включаючи 68 новітніх. В інших полках - більше сотні винищувачів у кожному. Уявіть сто винищувачів на одному льотному полі та підрахуйте, скільки часу потрібно на зліт такого полку з одної злітної смуги. До цього додайте наказ Жукова: на провокації не піддаватися! Не випускайте з уваги: за порушення наказу — розстріл.

Якщо льотчик у повітря не підніметься, йому нічого не загрожує. Якщо підніметься і буде відбивати напад противника, тоді або німець зіб'є, або чекіст після повернення на аеродромі пристрелить. Щоб не кортіло на провокації піддаватися.

Слабкість 10-ї армії полягала в тому, що її дивізії знаходилися біля самого кордону, але не мали права займати оборонні рубежі. Слабкість полягала в тому, що патрони і снаряди були на складах. Під охороною. Слабкість полягала в тому, що в танках за наказом Жукова не дозволялося мати боєкомплект.

10-а армія була підставлена під розгром. Удар був нанесений по її аеродромах, штабах і складах. А удар танками - не по ній, а по флангових арміях - по 3-й і 4-й. Гот і Ґудеріан обійшли 10-у армію з двох боків і замкнули кільце оточення позаду неї.

– 3 -

4-а армія на лівому фланзі Західного фронту була розгромлена 22 червня 1941 року. Але це, як бачимо, не кінець трагедії, а початок. Від воріт країни - Бреста - через Барановичі, Мінськ, Смоленськ на Москву йде головна стратегічна залізнична магістраль. Всі її станції і полустанки були забиті радянськими ешелонами з пальним, боєприпасами, продовольством. Уздовж цієї магістралі наступав Ґудеріан. І брав трофеї. В районі Барановичів, як ми пам'ятаємо, його чекав подарунок - 480 гаубиць-гармат МЛ-20 із запасом снарядів, але без розрахунків і без тяги. Тут не гріх знову згадати й геніального планувальника, і крики про «одну гвинтівку на трьох». Тих, без гвинтівок, якщо такі дійсно були, треба було до гармат ставити. Але геніальний стратег до цього не додумався.

Але не це головне. В районі Барановичів на станції Обуз-Лісна перебував таємний командний пункт Західного фронту. Ґудеріан взяв Барановичі 27 червня. Після цього управління Західним фронтом було остаточно втрачене. Шлях на Мінськ був відкритий. У районі Мінська зустрілися 2-а танкова група Ґудеріана і 3-я танкова група Гота, відрізавши шляхи постачання та відходу. В кільці виявилися надпотужна 10-а армія, залишки й осколки 3-ї, 4-ї та 13-ї армій, кілька окремих корпусів і дивізій, словом - весь Західний фронт. Противником було взято в полон 324 000 радянських солдатів і офіцерів, захоплено 3332 танки і 1809 гармат. Крім того, незліченна кількість автомашин, тракторів, коней, запасних частин, продовольства, інженерного майна, палива, кулеметів, мінометів, гвинтівок і автоматів, боєприпасів, паровозів, вагонів, телефонного кабелю, мільйони пар чобіт, сотні тисяч шинелів і плащ-наметів, десятки госпіталів з повним комплектом медичного майна і багато всього іншого. І це не рахуючи знищених літаків, танків і гармат, спалених штабелів і підірваних сховищ, не рахуючи тих, хто загинув, і тих, які розбіглися по лісах.

Товаришу Сталіну слід було негайно визначити винуватців поразки Західного фронту і зразково їх покарати. В Білорусію терміново вилетів армійський комісар першого рангу Л.З. Мехліс, який у той момент був заступником голови РНК, народним комісаром державного контролю та заступником наркома оборони. Кар'єрний злет він починав як особистий сталінський секретар «з напівтемних справ». Прибувши в Білорусію, Мехліс на трьох аркушах блокнота написав текст телеграми Сталіну. Крім нього, телеграму підписали перший секретар ЦК КП (б) Білорусії П.К. Пономаренко і народний комісар оборони СРСР Маршал Радянського Союзу С.К. Тимошенко, який теж прибув у район подій.

Ось текст телеграми:

«Москва, Кремль, Сталіну.

Військовий рада встановила злочинну діяльність ряду посадових осіб, в результаті чого Західний фронт зазнав тяжкої поразки.

Військова рада вирішила:

1) Заарештувати колишнього начальника штабу Климовських, колишнього заступника командувача ВПС фронту Таюрського і начальника артилерії Клич.

2) Піддати суду військового трибуналу командувача 4-ї армії Коробкова, командира 9-ї авіадивізії Черних, командира 42-ї сд Лазаренка, командира танкового корпусу Оборіна.

3) Нами заарештовані - начальник зв'язку фронту Григор'єв, начальник топографічного відділу фронту Дорофєєв, начальник відділення відділу вкомплектування фронту Кірсанов, інспектор бойової підготовки штабу ВПС Юров і начвійськторгу Шейнкін.

4) Піддаються суду помначвідділення АБТУ Беркович, командир 8-го дисциплінарного батальйону Дикман і його заступник Крол, начальник мінського окружного санскладу Белявський, начальник окружної військветлабораторіі Овчініков, командир дивізіону артполку Сбіраннік.

Тимошенко. Мехліс. Пономаренко. 6. 7. 41 р.»

Товариш Сталін в той же день затвердив рішення народного комісара державного контролю, народного комісара оборони та першого секретаря ЦК КП (б) Білорусії. Ось сталінська відповідь:

«Тимошенко, Мехлісу, Пономаренко.

Державний Комітет Оборони схвалює ваші заходи щодо арешту Климовських, Оборіна, Таюрського та інших і вітає ці заходи як один з вірних способів оздоровлення фронту.

No 7387

6 липня 41 р. Й. Сталін».

– 4 -

В телеграмах не йде мова про Павлова, оскільки командувач Західного фронту Герой Радянського Союзу генерал армії Павлов Дмитро Григорович був арештований раніше - 4 липня 1941 року. Його розстріляли 22 липня. Разом з ним були розстріляні: начальник штабу Західного фронту генерал-майор В.Є. Климовських, начальник артилерії Західного фронту генерал-лейтенант артилерії Н.А. Клич, начальник зв'язку Західного фронту генерал-майор військ зв'язку А.Т. Григор'єв, командувач 4-ї армії Західного фронту генерал-майор А.А. Коробков, командир 14-го механізованого корпусу генерал-майор С.І. Оборін та інші.

Командувач ВПС Західного фронту генерал-майор авіації І.І. Копець застрелився, тому під сталінську сокиру пішов його заступник генерал-майор авіації А.І. Таюрський.

З усіх перерахованих у телеграмі Мехліса живим залишився лише командир замкнутої у Брестській фортеці 42-ї стрілецької дивізії генерал-майор Лазаренко І.С. Він був засуджений до розстрілу, але вирок пом'якшили. Добре у Сталіна й Жукова було влаштовано: за бездіяльність - розстріл, за будь-які дії - теж. 22 червня 1941 року о 0 годин 30 хвилин у війська була відправлена Директива No 1. Її підписали Тимошенко й Жуков. Директива категорично вимагала: «Жодних інших заходів без особливого розпорядження не проводити». Павлов, Климовських, Таюрський, Копець, Коробков, Лазаренко та всі інші наказ Тимошенка й Жукова виконали. І ось за це - їм трибунал і розстрільна стаття. Не тим розстріл, хто злочинні директиви слав, а тим, хто їх виконував. І над ними комуністичні історики глумляться-збиткуються: бач, недоумки, до чого дійшли! Наказ Москви виконували! А треба було не виконувати! А треба було наказам не підкорятися!

Армія без дисципліни - озброєний натовп. Наказ начальника - закон для підлеглого. Наказ має бути виконаний беззастережно, точно і в термін. Армія повинна діяти як налагоджений комп'ютер - натиснув на кнопочку й отримав бажаний результат. Але дисципліна накладає на вищих командирів виняткову відповідальність: дурних наказів не віддавай, тисни тільки на ті кнопки, на які потрібно тиснути в даний момент. Але ось вам ситуація: Жуков віддав безглузді накази, підлеглі, як вимагає статут, їх виконали, і тепер їх за це оголосили кретинами і злочинцями. Геніальний Жуков натиснув не на ті кнопки, комп'ютер від такої команди вибухнув і згорів, і нам пояснюють: безглуздий комп'ютер попався, а оператор генієм був.

Розжалуваному генералу Лазаренку, який після вироку просидів два місяці в розстрільному підвалі, пощастило. Розстріл йому замінили на 25 років тюремного ув'язнення. В 1942 році він був направлений на фронт рядовим. У 1943 році відновлений у званні полковника, в 1944 - у званні генерал-майора. Бездоганно командував 369-ю стрілецькою дивізією. В тому ж 1944 році загинув у бою.

Багато командирів Західного фронту влітку 1941 року уникли розстрілу тому, що встигли загинути до арешту. Серед них:

– полковник М.А. Попсуй-Шапко, командир замкнутої у Брестській фортеці 6-ї стрілецької дивізії;

– генерал-майор танкових військ В.П. Пуганов, командир розгромленої в Бресті 22-ї танкової дивізії;

– генерал-майор М.І. Пузирьов, комендант 62-го Брестського укріпленого району.

І все ж сталінської логіки без певного розумового зусилля нам не зрозуміти. Список «винуватців» розгрому Західного фронту на перший погляд неможливо пояснити. Як у цей список потрапив командир 9-ї змішаної авіаційної дивізії 10-ї армії Герой Радянського Союзу генерал-майор авіації А.С. Черних? Хіба він сам вибирав місце для аеродромів? Хіба за своїм хотінням він їх будував у прикордонній смузі в зоні артилерійського вогню німецьких батарей? Хіба за своєю волею він тримав по сотні літаків на кожному аеродромі? Хіба він віддавав накази німецьких літаків не збивати, а примушувати їх до посадки помахуванням крилець?

А як у цей список потрапили начальники Військторгу, санітарного складу та ветеринарної лабораторії?

І як у нього не потрапили командир 28-го стрілецького корпусу, начальник штабу 4-ї армії і командувач 3-ї армії?

28-й стрілецький корпус перебував у Бресті. Командир цього корпусу генерал-майор Попов В.С. був старшим військовим начальником у Бресті та начальником гарнізону. Місто було покинуте через 3 години після початку війни. За це все вищі командири - під розстріл. Наступний такий же командир корпусу Оборін - теж під розстріл. Нижчий генерал Лазаренко отримав розстріл, замінений на 25 років тюрзаку. А генерал-майору Попову - підвищення. У вересні 1941 року він був призначений заступником командувача 50-ю армією. Ще через п'ять місяців він стає командувачем новосформованої 10-ї армією. Війська під командуванням Попова брали участь у багатьох стратегічних операціях від Московської до Берлінської. Особливо відзначилися при визволенні Бреста в 1944 році. В.С. Попов завершив війну генерал-полковником, Героєм Радянського Союзу, командувачем 70-ї армії.

Зовсім незрозуміла доля полковника Л.М. Сандалова. Він був начальником штабу 4-ї армії. Всі вищеописані неподобства на брестському напрямку планував саме він. Сам він визнає, що плани прикриття кордону мали невелику ваду - були нереальними, а план виходу за тривогою 22-ї танкової дивізії з Бреста - нерозумним. Так от командувачу 4-ї армії - кулю в потилицю, а начальнику штабу - неймовірне підвищення. В жалюгідні залишки розбитої 4-ї армії влили свіжі дивізії та корпуси, якими командували генерали, а командувачем армії 8 липня 1941 року поставили полковника Сандалова. Через два тижні - нове підвищення: полковник Сандалов був призначений начальником штабу Центрального фронту. Війну він завершив генерал-полковником, начальником штабу 4-го Українського фронту.

Начальник Військторгу в Мінську винен у розгромі Західного фронту. Явно ворожище - бійцям і командирам пряники і потрійний одеколон продавав шкідницьким чином. У нього, пройдисвіта, безсумнівно, був злий умисел: так організувати торгівлю голками і гуталіном, щоб полегшити Готу і Ґудеріанові оточення і розгром усіх радянських армій Західного фронту. Але ні в чому не винен начальник штабу 4-ї армії, яка була розбита за один день, яка за 3 години кинула місто Брест, першокласну фортецю і незліченні військові запаси. За місяць відступу і втечі полковник Сандалов двічі отримував підвищення, піднявшись на таку висоту, на яку полковнику просто неможливо піднятися.

– 5 -

Пояснити все це можна тільки так: винуватців на цьому рівні не було. Їх треба було знайти. Вибір був довільним. Кандидатура командувача Західного фронту генерала армії Павлова зрозуміла й очевидна, а решта - хто під руку потрапить. На правому фланзі Західного фронту перебувала 3-я армія генерал-лейтенанта В.І. Кузнєцова. Її розгромили так само ганебно і швидко, як і 4-у армію на лівому фланзі. Причини й наслідки - ті ж самі. Танкова група Гота пройшла крізь бойові порядки 3-ї армії Кузнєцова з такою ж легкістю, як і танкова група Ґудеріана пройшла крізь 4-у армію Коробкова. Командувача 4-ї армії Коробкова - під розстріл. Раз так, то і з командувачем 3-ї армії Кузнєцовом слід було вчинити так само. Але його не розстріляли, не посадили, не розжалували. Та чому ж? Тут дуже серйозна причина. В момент, коли народний комісар державного контролю армійський комісар першого рангу товариш Мехліс проводив серію арештів «винуватців» розгрому Західного фронту, зв'язок зі штабом 3-ї армії був утрачений. Тому викликати на розстріл командувача 3-ї армії генерал-лейтенанта В.І. Кузнєцова не вийшло. А командир дисциплінарного батальйону із заступником, начальник санітарного складу та інші - ось вони, голубчики. Їх і порішили.

Кількість заарештованих «винуватців» товариш Сталін визнав достатньою, тому про командувача 3-ї армії ніхто більше не згадував і розгром Західного фронту йому в провину не ставив. Подальша доля В.І. Кузнєцова дивно схожа на долю командира 28-го стрілецького корпусу В.С. Попова. В.І. Кузнєцов теж завершив війну в Берліні, теж Героєм Радянського Союзу, теж на посаді командувача армії та теж у званні генерал-полковника. 3-я ударна армія генерал-полковника В.І. Кузнєцова штурмувала Рейхстаг та Імперську канцелярію. Гарний був генерал. Тільки незрозуміло, що з ним трапилося влітку 1941 року? Чому в нього все було не так? Вірніше, все було так, як у всіх.

– 6 -

У розстрільному списку винуватців брестської ганьби можна легко зрозуміти і логічно пояснити відсутність трьох осіб. Це сам товариш Сталін. Не міг же вождь світового пролетаріату, батько народів у тій драматичній обстановці сам себе оголосити винуватцем. Як не міг він звинуватити народного комісара оборони Маршала Радянського Союзу С.К. Тимошенка й начальника Генерального штабу генерала армії Г.К. Жукова. Якщо звинуватити Тимошенка й Жукова, то тінь ляже й на самого Сталіна. Запитають: Сталін куди дивився, коли поруч з ним шкідники діяли?

Тому список винуватців треба було обрубати на найвищому командирі, який діяв на периферії, але не включити в нього нікого, хто працював у столиці. Так і зробили.

Вина Сталіна очевидна й доведена. Сам Сталін провину визнав коротко, але по-сталінськи гранично чітко. 24 травня 1945 року на прийомі у Кремлі на честь командувачів військами Червоної Армії він виголосив тост «За здоров'я російського народу». Очільник уряду Сталін сказав: «У нашого Уряду було чимало помилок, були в нас моменти розпачливого становища в 1941-1942 роках». Сталін заявив, що за таке керівництво війною вождів слід було гнати: «Інший народ міг би сказати Уряду: Ви не виправдали наших очікувань, ідіть геть...»

Сталін цілком конкретно висловив, що сам він і очолюваний ним уряд цілком заслужили копняка під зад. А за відстороненням пішли б і інші кари. Сталін дякував російському народу за довіру. Дякував за те, що російський народ його не прогнав з поста в 1941 і 1942 роках.

Настільки ж очевидна вина народного комісара оборони Маршала Радянського Союзу Тимошенка. Сам Семен Костянтинович Тимошенко свою провину розумів і глибоко усвідомлював. Після війни він ні на кого не валив провину та не виправдовувався. Він категорично відмовився писати мемуари. Він мовчав. Історики й мемуаристи крили його останніми словами, він не відповідав. Він мовчав, як мовчить, дивлячись у підлогу, винний солдат, якого командир перед строєм криє матом. Він мовчав, як підсудний, якому нема чого заперечити.

А ось останній з цієї трійці провини не усвідомив, провину не визнав. Маршал Радянського Союзу Г.К. Жуков сам себе оголосив великим полководцем. Свою вину за розгром Червоної Армії в 1941 році, зокрема за розгром Західного фронту, Жуков звалив на вищого Сталіна і на нижчих: Павлова, Коробкова, Климовських, Оборіна, Таюрського й інших. Ні щоб одного разу сказати: Павлов винен, Климовських винен, але от начальник Військторгу Шейнкін, можливо, і винен в якихось там своїх дрібних справах, але в стратегічному розгромі в Білорусії його даремно звинуватили. Але не сказав такого великий стратег товариш Жуков. Тому до цього часу так і значаться у винуватцях грандіозної поразки командир дисбату із заступником та завідувач ветеринарної лабораторії з начальником Військторгу. Вони винні, а начальник Генерального штабу за розгром відповідальності не несе. А начальник Генерального штабу значиться в геніях і навіть у святих. І надійшла пропозиція, цілком офіційна: заснувати на Русі монархію і Георгія, онука видатного стратега всіх часів і народів, вінчати на царство. Щоб нащадки великого генія передавали владу над Росією від батька до сина у спадок.

– 7 -

Після війни цілком природно виникли запитання про мотиви поведінки Сталіна напередодні німецького вторгнення. І Жуков дав вичерпну відповідь. Виступаючи в редакції «Військово-історичного журналу» 13 серпня 1966 року, Жуков віщав: «Головне, звичайно, що тяжіло над ним, над усіма його заходами, які відгукувались і на нас, - це, звичайно, страх перед Німеччиною. Він боявся німецьких збройних сил» (Огонек. 1989. No 25. С. 7). Про сталінський страх Жуков натхненно оповідав і перед повними залами, і у вузькому колі. Жуковські розповіді про те, що Сталін боявся Гітлера, донесли вдячним нащадкам і Костянтин Симонов, і генерал-лейтенант Павленко, і академік Анфілов. Жукова запитували про причини сталінської поведінки, а стратегічний геній прорікав гірку правду: «Сталін боявся війни, а страх - поганий порадник».

Але не треба думати, що пісні комуністичної пропаганди про сталінський страх вигадав Жуков. Так думав Гебельс. Ось запис у його щоденнику 14 вересня 1940 року: «Сталін відчуває дуже сильний страх перед Вермахтом». Після смерті Сталіна марксисти підхопили багато вигадок гітлерівської пропаганди. Упевнений, сам Жуков Гебельса не читав. Але в написанні мемуарів Жукова брав участь весь ідеологічний апарат Радянського Союзу під керівництвом головного ідеолога комунізму Суслова, так що було кому підказати. І Жуков підхопив тезу. Тим більше, що на тлі сталінського «боягузтва» яскравіше висвічувався жуковський героїзм.

Різниця між Жуковом і Гебельсом у тому, що Гебельс дуже швидко змінив свою точку зору. Досить погортати його щоденники. А Жуков платівку не змінив. Він так і повторював: Сталін - боягуз, а я не тільки геній, але ще й сміливець. Сталін боявся, а я - ні. Сталін винен, а я при чому?

Свою невинність Жуков довів просто. Він оголосив, що з січня 1941 року по 22 червня просто не встиг вникнути в обстановку. («Красная звезда», 30 листопада 1996 р.). Розповіді про те, що йому не вистачило півроку, щоб зрозуміти ситуацію і прийняти правильні рішення, Жуков любив розбавляти розповідями про те, що одного погляду на карту йому було достатньо для з'ясування будь-якої найзаплутанішої обстановки.

Якийсь Василь Соколов, який називає себе письменником, мав зустріч з Жуковом у вересні 1972 року. Письменник ставив великому полководцеві багато запитань. Наприклад, таких: «Як же вам все-таки вдалося безпомилково і, прямо скажу, геніально вирішити ідею?» («Наш сучасник». 1993. No 5. С. 12).

Геніальний не робив таємниці зі своєї майстерності, щедро ділився досвідом, на численних прикладах показував письменнику, як йому вдавалося «вирішувати ідеї».

А письменнику мало. Письменник не вгамовується: «Поділіться, Георгіє Костянтиновичу, враженнями, як зріли тоді ваші думки, ідеї, плани, чи зіграла тут роль інтуїція або, простіше кажучи, передбачення полководця?»

На це великий прорікав: «Передбачення, засноване на науковому аналізі обстановки, було важливим, якщо не вирішальним моментом... Чорт знає, чи щастило мені на війні, чи народжений був для діяльності військовим, у всякому разі, і на цей раз пощастило, витягнув вантаж непомірної ваги» (там же).

Ось так брав і сам витягував.

Заднім розумом гранітно-міцний Георгій Костянтинович нібито перед війною заявляв: «Укріплені райони будуються дуже близько від кордону та мають вкрай невигідну оперативну конфігурацію, особливо в районі Білостоцького виступу. Це дозволяє противнику вдарити з районів Бреста і Сувалки в тил всього нашого білостоцького угруповання. Крім того, через невелику глибину УРи не можуть довго протриматися, оскільки вони наскрізь прострілюються артилерією» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 194).

Вражаюча прозорливість. Якщо не сказати більше.

Отже, якщо вірити Жукову, Сталін війни боявся, а геніальний Жуков чітко бачив, яким чином німці здійснять розгром Західного фронту. Якщо так, то Жукову слід було скористатися сталінським страхом. Треба було Сталіну дохідливо пояснити: Білостоцький виступ - пастка. Давай з пастки 10-у армію відведемо! 3-й і 4-й арміям теж на кордоні робити нічого. А 13-у краще формувати за Волгою, а не поблизу кордонів. Коли буде готова, тоді на фронт відправимо. А неготова, навіщо вона в Білорусії?

Але Жуков, розуміючи, що Білостоцький виступ - це пастка для радянських військ, не вимагав від Сталіна вивести війська з-під можливого удару. Як раз навпаки. Перед війною Жуков вимагав гнати в Білостоцький виступ все більше й більше військ. 13-й механізований корпус 10-ї армії був створений на вимогу Жукова і всупереч сумнівам Сталіна. Жуков сам про це пише. Те ж відноситься до 14-го мехкорпусу 4-ї армії, 11-го 3-ї армії, 17-го і 20-го, які незрозуміло навіщо перебували у виступі.

Сталін був не тільки проти розміщення мехкорпусів у Білостоцькому виступі та біля його основи, він взагалі сумнівався в доцільності їх формування. Генерал армії Д.Г. Павлов категорично заперечував проти створення мехкорпусів. Він розумів, що ці дивовижні скупчення людей, танків, гармат і автомашин у разі оборонної війни будуть означати загибель і розгром. Але на їх створенні наполіг Жуков.

Результат відомий.

Ми бачили розгром 22-ї танкової дивізії 14-го мехкорпусу в Бресті в найперші години війни. Можна валити провину на командувача Західного фронту генерала армії Павлова: не там дивізію розмістив.

Але є й виправдання. За дислокацію дивізій відповідає Генеральний штаб. І його начальник. 22-а танкова дивізія створена за наполягання Жукова. І не тільки вона. З десяти танкових дивізій Західного фронту вісім створені на вимогу Жукова. І за його наказом розміщені там, де їх накрили в перші дні війни. Як і багато інших авіаційних, стрілецьких, кавалерійських та інших дивізій та корпусів.

Картина стандартна. Ось 4-а танкова дивізія 6-го механізованого корпусу Західного фронту. Її штаби, склади, казарми і парки були поруч з кордоном. 22 червня 1941 року тут події розвивалися за тим же сценарієм, що й по всьому кордону: «палахкотіли вогнем танкові парки. Потовкшись деякий час у безсилому відчаї, майже беззбройні танкісти разом з піхотою і прикордонниками подалися, як казали в давнину, у відступ. На дорогах було стовпотворіння. Німецькі льотчики безжально й безкарно бомбили та розстрілювали людей з бриючого польоту. Зв'язок у військах був порушений, управління втрачене» («Красная звезда», 19 березня 1999 р.).

Йдеться про одну з найсильніших дивізій Червоної Армії, у складі якої було 357 танків, у тому числі 176 новітніх КВ та Т-34.

Жуков згадав якихось неназваних недоумків, які будували укріплені райони не там, де треба. Але він забув повідомити, що головна причина швидкого захоплення противником укріплених районів не в цьому. Полягала вона в тому, що укріплені райони, хай і недобудовані, не були зайняті військами, ДОТи не були прикриті дротяними загородами і мінними полями, в дотах не було ні гарнізонів, ні боєприпасів, ні продовольства, ні води. Все це - згідно з наказом Жукова від 2 травня 1941 року.

І якщо Жуков звинувачує у всьому стрілочників, то хоча б начальника Військторгу з числа винуватців виключив.

Розділ 18

Надзвичайна подорож до Тернополя

Наполеон не зміг, як він робив завжди, нав'язати нам генеральний бій біля кордону, не зміг оточити російську армію.

Чому? Та тому що російські полководці того часу знали противника, його звички, його способи дій - і відповідно могли передбачити розвиток подій. І ось на тій же фактично території у перші дні Великої Вітчизняної війни в нас були оточені й узяті в полон близько чотирьох мільйонів осіб, організованих людей, об'єднаних в полки, дивізії, корпуси, армії. Реально наступали проти них півтора-два мільйони, інші складали другий ешелон. Чому вони не змогли вчинити ефективний опір «зсередини», в оточенні? В чому взагалі причина того, що сталося в 1941-му?

«Красная звезда», 16 червня 2001 року

А відповідь на цю загадку, думається, може бути знайдена, якщо не відмахуватися від цілком очевидної речі, спростувати яку неможливо: все, що планувалося й робилося в Червоній Армії у стратегічному масштабі з осені 1940 року до самого початку війни, було продиктоване не цілями оборони , а завданнями наступу.

П.М. Бобыльев.

«Отечественная история». 2000. No 1. С. 41.

– 1 -

"Приблизно о 13 годині 22 червня мені подзвонив Й.В. Сталін і сказав:

– Наші командувачі фронтів не мають достатнього досвіду в керівництві бойовими діями військ і, мабуть, трохи розгубилися. Політбюро вирішило послати вас на Південно-Західний фронт в якості представника Ставки Головного Командування. На Західний фронт пошлемо Шапошникова і Кулика. Я їх викликав до себе і дав відповідні вказівки. Вам треба вилетіти негайно до Києва і звідти разом з Хрущовом виїхати у штаб фронту до Тернополя.

Я запитав:

– А хто ж буде здійснювати керівництво Генеральним штабом в такій складній обстановці?

Й.В. Сталін відповів:

– Залиште за себе Ватутіна.

Потім дещо роздратовано додав:

– Не гайте часу. Ми тут якось обійдемося.

Я зателефонував додому, щоб мене не чекали, і хвилин через 40 був уже в повітрі.

Тут тільки згадав, що з учорашнього дня нічого не їв. Виручили льотчики, пригостили мене міцним чаєм з бутербродами.

На кінець дня я був у Києві в ЦК КП(б)У, де мене чекав М.С. Хрущов. Він сказав, що далі летіти небезпечно. Німецькі льотчики ганяються за транспортними літаками. Треба їхати на машинах. Отримавши від Н.Ф. Ватутіна по ВЧ останні дані про обстановку, ми виїхали до Тернополя, де в цей час був командний пункт командувача Південно-Західного фронту генерал-полковника М.П. Кирпоноса.

На командний пункт прибули пізно ввечері, я тут же переговорив по ВЧ з Н.Ф. Ватутіном...

Н.Ф. Ватутін сказав, що Й.В. Сталін схвалив проект Директиви No 3 наркома й наказав поставити мій підпис.

– Що за директива? - запитав я.

– Директива передбачає перехід наших військ до контрнаступальних дій із завданням розгрому противника на найголовніших напрямках, притому з виходом на територію супротивника.

– Але ми ще точно не знаємо, де і якими силами противник завдає свої удари, - заперечив я. - Чи не краще до ранку розібратися в тому, що відбувається на фронті, і вже тоді приймати потрібне рішення.

– Я поділяю вашу точку зору, але справа ця вирішена.

– Добре, - сказав я, - ставте мій підпис.

Ця директива надійшла до командувача Південно-Західного фронту близько 24 години. Як я й очікував, вона викликала різкі заперечення начштабу фронту М.А. Пуркаєва, який вважав, що у фронту немає сил і засобів для проведення її в життя" (Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 268).

– 2 -

Все начебто доладно. Але звернімо увагу на непримітні дрібниці.

Не Москва, виходить, винна в розгромі 22 червня, не верховне керівництво і не Генеральний штаб, а командири на місцях. Не в тому, виявляється, причина ганебної бездіяльності Червоної Армії, що Директива No 1, підписана Тимошенком і Жуковом 22 червня о 0 годині 30 хвилин, категорично заборонила командувачам фронтів і армій відповідати вогнем на вогонь і взагалі робити які-небудь дії, а в тому , виходить, причина, що дурненькі командувачі фронтів «не мають достатнього досвіду в керівництві бойовими діями військ і, мабуть, трохи розгубилися». І ось на допомогу їм Сталін шле великого Жукова, який має достатній досвід і ніколи не розгубиться.

Гарно все це звучить... Тільки такої телефонної розмови у Жукова зі Сталіном вдень 22 червня не було. І бути не могло.

І ось чому.

Сталін готував нищівний удар по Німеччині та Румунії. 21 червня 1941 року було прийнято постанову Політбюро про утворення фронтів. П'ять прикордонних військових округів таємно розгортались у фронти.

Цією ж постановою встановлювалося єдине командування над сімома арміями Другого стратегічного ешелону. Командувачем «армій другої лінії» був призначений перший заступник наркома оборони Маршал Радянського Союзу С.М. Будьонний, членом військової ради - член Політбюро Г.М. Маленков, начальником штабу - генерал-ад'ютант наркома оборони генерал-майор А.П. Покровський. Штаб - у Брянську.

В цій же постанові йшлося: «Доручити нач. Генштабу т. Жукову загальне керівництво Південно-Західним і Південним фронтами, з виїздом на місце. Доручити т. Мерецкову загальне керівництво Північним фронтом, з виїздом на місце».

Постанову Політбюро від руки писав особисто Маленков. Жуков був у кабінеті Сталіна і доводив зміст документа до всіх виконавців, у частині що їх стосується. Виїзд політичних і військових лідерів першої величини до західних кордонів був вирішений не 22 червня після німецького нападу, а 21 червня, до нападу.

Мерецков негайно відбув до Ленінграда, Покровський - у Брянськ, а Маленкова, Будьонного й Жукова затримав Сталін. 21 червня Жуков уже віддавав накази про виконання рішення Політбюро і сам готувався його виконувати. Тому Сталіну нічого було «приблизно о 13 годині 22 червня» телефонувати Жукову і другий раз повідомляти рішення Політбюро. Жуков давно про це рішення знав, і Сталін знав, що Жуков знає.

– 3 -

Жуков підозріло точний: приблизно о 13 годині... хвилин через 40 був у повітрі...

Коротше, о 14 годині Жуков (за його розповіддю) вже летів. Навіщо нам повідомляють ці подробиці? Чи не все одно, о 10 годині зателефонував Сталін, о 12 або о 15? Чи велика різниця - через 40 хвилин стратег був у повітрі або через пару годин?

Дивує тут ось що. Директива No 3, яка, як пише Жуков, «передбачає перехід наших військ до контрнаступальних дій із завданням розгрому противника на найголовніших напрямках, притому з виходом на територію супротивника», - це документ найбільшої важливості. На кінець 22 червня 1941 року верховне керівництво Радянського Союзу, оговтавшись від першого потрясіння, віддало командувачам військами фронтів перший конкретний наказ: що кому належить робити. У своїх мемуарах начальник Генерального штабу Жуков згадав, що нічого не їв цілий день. Він згадав про добрих льотчиків, про міцний чай і бутерброди, але забув навести текст найважливішого документа війни.

З розповіді Жукова ми тільки дізнаємося, що:

а) Директиву No 3 він не писав;

б) він її не читав;

в) Директива No 3 була нездійсненною, тобто дурною і злочинної;

г) він сумнівався в розумності Директиви No 3, він пропонував розібратися в обстановці, а вже після того віддавати накази;

д) рішення направити Директиву No 3 у війська він не приймав, усе було вирішено без нього, за його відсутності;

е) підпис стратега з'явилася під Директивою No 3 не з його волі, а тому, що так наказав Сталін, тому, що справа все одно була вже вирішеною.

А ми прикинемо: чи не занадто легковажно поводиться начальник Генерального штабу, підписуючи в перший день війни директиву, яку не читав? Чи стане поважаюча себе людина підписувати документ, зміст якого йому передали телефоном у двох словах, не вдаючись у подробиці?

Жуков був нібито не згоден зі змістом директиви, але підписав не дивлячись. Куди ж поділася хвалена принциповість генія стратегії? І не треба нам розповідати, що питання все одно було вирішене, тому не мало значення, є під директивою підпис Жукова або її немає. Про це слід було не нам через десятиліття після війни розповідати, про це треба було сказати ТОДІ тим, хто директиву склав: раз питання вами, дорогі товариші, вирішене, ви її й підписуйте. Раз мій підпис все одно нічого не змінює, то давайте без нього обійдемося. Ваших, любі друзі, підписів достатньо.

– 4 -

Тепер повернемося до поїздки Жукова до Тернополя.

Отже, випивши міцного чаю і підкріпившись бутербродами, Жуков, як він повідомляє, полетів до Києва. Розрахунок часу кожен може робити самостійно. Скільки часу буде потрібно гвинтовому «Дугласу» до Києва? Відстань - 860 кілометрів. Максимальна швидкість 330 км/год біля землі, 350 - на висоті. Своїх рішень не нав'язую, рахуйте самі. Але літак на максимальній швидкості весь час не може летіти. Спочатку набрати висоту треба, потім - спуск. Ось долетіли. Сіли. Зарулили. Почекали, поки зупиняться гвинти. Вийшли на травичку. Підкотили машини. Сіли. Поїхали. Київ - не Москва. Аеродрому в центрі міста немає. І шлях не близький. Це зараз асфальт лежить. Тоді не було. Наші дороги, як відомо, мають підкидальну силу. Не розженешся. Перший день війни на закінченні. Військове положення вже введене. Тому на мостах і перехрестях кордони НКВС: Стій! Куди преш?! Документ покажи!

Тут два варіанти.

Перший: Проїжджайте!

Другий: Ох, пройдисвіти фашистські, підпис самого товариша Сталіна зробили!

«Професор диверсійних наук» полковник Старинов розповідав, що мав безліч неприємностей з патрулями НКВС саме тому, що документи його були підписані маршалом Тимошенком. Ось це й викликало підозри. За це його ніде не пропускали. За це його ледве до стінки не поставили.

Гаразд. В'їхали в Київ. Як пише Жуков, «до кінця дня». Коли мова йшла про виліт з Москви, там години та хвилини в оповіданні миготіли. Тут ясності поменшало. І недарма. Трохи пізніше побачимо причину. Що таке «кінець дня», судити не беруся. 22 червня - найдовший день року. О 4 годині - день у розпалі. Та й не можна було, вилетівши з Москви в районі 14.00, долетіти до київських аеродромів до 16.00. І до 17.00 теж сумнівно. А потім ще до ЦК добратися. Потім зустрілися з Хрущовом. Поговорили. До Москви зателефонував, ще поговорили.

Тепер - у Тернопіль на машинах.

Найкоротший шлях - 431 кілометр (Атлас автомобільних доріг СРСР. М. 1983. С. 21). Стратег повинен був промайнути через Калинівку, Васильків, Ксаверівку, Гребінки, Білу Церкву, Шамраївку, Сквиру, Ружин, Козятин, Комсомольське, Корделівку, ще через одну Калинівку, Вінницю, Літин, Летичів, Меджибіж, Проскурів, Війтівці, Волочиськ та Підволочиськ, не рахуючи безлічі сіл і хуторів. Дороги наші в обхід не йшли, а все норовили через центр, через села, по яких увечері худобу гонять, через міста, де не кожне перехрестя з ходу проскочиш. На правому березі Дніпра села розлогі. Їдеш як по Мангетену. Тільки будинки зростом нижчі. І кури через дорогу бігають. А розмах все той же. Через всі ці села й міста Жуков якось вже дуже швидко проскочив. До Тернополя на командний пункт Південно-Західного фронту «прибули пізно ввечері».

Дороги кругляком мощені. У кращому випадку. На мощених дорогах вибоїни. На небрукованих - глибока колія в піску. Або в засохлій глині. Мостів багато. Мости дерев'яні. З дірками. На мостах патрулі НКВС. Знову і знову: Стій! Стріляти буду! Хто такі? Покажи документ!

Прикинемо, скільки часу знадобилося Жукову, щоб просто виїхати з Києва? Хто не бував, повідомляю: місто не з малокаліберних. Від Центрального Комітету до околиць швидко не доїхати. Скільки часу Жукову було потрібно проїхати через Білу Церкву? А через Вінницю і Проскурів?

Можливо, шлях стратега лежав через Житомир і Бердичів на Вінницю. Але від цього не легше.

На дорогах стовпотворіння. На дорогах пробки. Війна застала всі тилові дивізії Київського округу на марші. Прямо на тих дорогах, по яких їхав Жуков, до кордонів висувалися 31-й, 36-й і 49-й стрілецькі корпуси. У кожному корпусі - по три дивізії. У кожному корпусі по 50 тисяч солдатів, 23 тисячі коней, 900 гармат і мінометів, 2500 автомобілів, 400 тракторів. Вам, випадково, не доводилося переганяти колони військ на наших дорогах? Ви тільки постарайтеся собі уявити 23 тисячі коней на одній дорозі. З возами. З артилерійськими передками і гарматами. З зарядними ящиками. А якщо не один корпус на дорозі, а два, тоді як? А їх не два і не три. Тут же висувалися до кордонів ще механізовані корпуси - 9, 19 і 24-й. Це десятки тисяч солдатів, тисячі танків і машин, сотні тракторів із гарматами на гаку.

Це квіточки.

Прямо на виїзді з Києва всі станції забиті військовими ешелонами, а всі дороги - колонами військ. Тут розвантажувалися прибулі з Північного Кавказу дивізії 19-ї армії Конєва. Крім того, прямо до місць розвантаження 19-ї армії перекидалися три стрілецькі, дві танкові й одна моторизована дивізії з Харківського округу. Ці дивізії планувалося включити до складу 19-ї армії в якості підсилення.

А трохи проїдеш вперед, потрапляєш у вир дивізій 16-ї армії Лукіна, яка таємно перекинута із Забайкалля. В цій армії одних тільки танків більше 1200. Але й цю армію прямо в місцях розвантаження посилювали 217-ою стрілецькою дивізією з Орловського військового округу і двома стрілецькими корпусами з Московського. Всі ці маси військ загатили дороги не в день початку війни, а ще 13 червня. Вони йшли нескінченними потоками до кордону. Ці маси військ забили, заповнили й переповнили всі дороги. Сотні тисяч людей і десятки тисяч машин. І біля кожного мосту - затор. І вже назустріч натовпи біженців...

Я до чого?

Я до того, що не міг Жуков «під кінець дня» бути в Києві, а «пізно ввечері» - на 431 кілометр на захід, у Тернополі, проскочивши майже півтисячі кілометрів на машині.

Навіть якби всі дороги були порожніми.

Навіть якщо б його шабля гриміла по телеграфних стовпах, як по паркану.

– 5 -

Після смерті Сталіна Жуков раптово перетворився на запеклого противника сталінізму. Він хоробро кинувся копати блискучими маршальськими чобітьми тінь мертвого Сталіна: «Ми зобов'язані з цього отримати всі необхідні уроки, продовжувати наполегливо роз'яснювати антиленінську сутність культу особи, долаючи страх оголення фактів, що заважають ліквідації культу особи». Це слова з проекту виступу Жукова на пленумі ЦК КПРС у травні 1956 року (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. С. 137).

Великий стратег люто й самовіддано боровся з культом особи Сталіна... і роздмухував свій власний. У тій же промові на пленумі ЦК, «подолавши страх оголення фактів», Жуков розповів про те, як нерозумно Сталін керував війною: «Замість того щоб негайно організувати керівну групу Верховного командування для управління військами, Сталіном було наказано: начальника Генерального штабу на другий день війни відправити на Україну, в район Тернополя для допомоги командувачу Південно-Західного фронту» (Там же. С. 141).

Ось воно! Не в перший день війни Сталін відправив Жукова в Тернопіль, а на другий! Тоді все сходиться. Тоді можна було, прилетівши вранці до Києва, ввечері 23 червня потрапити в Тернопіль.

В 1956 році, не подумавши, Жуков «оголив факти, що заважають ліквідації культу особи»... Потім схаменувся: якщо Сталін наказав йому їхати в Тернопіль 23 червня, то хто ж разом зі Сталіном несе відповідальність за шалені директиви першого дня війни?

Щоб викрутитися і втекти від відповідальності за 22 червня, Жукову потрібна нова, «більш правдива версія» подій і фантастична поїздка в Тернопіль не на другий, а вже на перший день війни. Він раптом схаменувся: ох так! Правильно! Не 23 червня Сталін вислав мене в Тернопіль, а 22-го! Так, так, пригадую! Близько 13.00 зателефонував і відправив мене на Південно-Західний фронт. Я ж впирався: а хто ж Генеральним штабом керувати буде? А він мені з роздратуванням: а ну швидше лети! Ми тут самі впораємося!

Під злочинною самогубною Директивою No 3, яка була не чим іншим, як смертним вироком Червоній Армії і Радянському Союзу, немає підпису Сталіна.

Зате є підпис Жукова.

Тому великий стратег, що згубив Радянський Союз і незліченні мільйони його жителів, викручується, як змій на сковорідці. Йому треба втекти від відповідальності за загибель країни і десятків мільйонів людей, яких він підставив під гітлерівську сокиру. Ось тому він у «найправдивішій книзі» згадує, що цілий день (аж до 2 години дня) нічого не їв. Якби в урядовому літаку не виявилося бутербродів, то зовсім охляв би. Розповідь про бутерброди потрібна для того, щоб заповнити порожнечу, щоб у мемуарах не згадувати зайвий раз про Директиву No 3 і не публікувати її текст.

Ось навіщо вигадана розмова зі Сталіном «приблизно о 13.00 22 червня» та зліт через 40 хвилин.

Сталін, виявляється, гнав Жукова з Москви. Сталін нібито з деяким роздратуванням наказував: їдь швидше, без тебе обійдемося!

Ось навіщо вигадана фантастична, неймовірна поїздка до Тернополя: мене, великого, в Москві не було! Не я директиву складав! Вони без мене обійшлися! Це Сталін наказав мій підпис поставити! А я в той час у Тернопіль галопом скакав! А я протестував! А я не погоджувався! Але справа була вже вирішена! Без мене! Мій підпис нічого не міняв! Але стратег не подумав про те, що рукописи не горять.

– 6 -

Жуков розповідає, що 22 червня Сталін був жахливо розгублений і не знав, що треба робити. А сам Жуков, зрозуміло, був цілеспрямований і зібраний. Однак чомусь перше завдання командуванню ВПС Жуков поставив у другій половині дня. Через це велика частина радянської авіації в першій половині дня в боях участі не брала. А коли Жуков нарешті прийшов до тями і командуванню ВПС завдання поставив, радянський фронт уже впав, німецькі танки прорвалися далеко вперед, тепер вцілілу авіацію треба було терміново перебазувати на тилові непідготовлені аеродроми, де не було ні боєприпасів, ні пального, ні охорони, ні зенітного прикриття, ні штабів, ні технічного персоналу. Літаки полетіли на схід, а технічний персонал, штаби, засоби зв'язку залишилися на прикордонних аеродромах. І потрапили в лапи Ґудеріана, Манштайна, Клайста, Буша, Гота. А радянська авіація знову в своїй більшості воювати не могла. Піди повоюй без набоїв, без снарядів, без бомб, без штабів і технарів. Все це зрівняло сили невеликих німецьких ВПС і гігантської радянської авіаційної міці.

Бойове завдання, яке Жуков поставив командуванню ВПС у другій половині дня, - це ще один доказ того, що весь день 22 червня він перебував у Москві. Не міг же він ударяти «автопробігом по бездоріжжю і нехлюйству» й одночасно розсилати накази підлеглим. Не було тоді таких засобів зв'язку. І з літака не міг він керувати діями ВПС. З борту можна було передати повідомлення, та тільки не зовсім таємну директиву на бойові дії всієї радянської авіації. Так Жуков і не згадує про те, що з борту літака слав директиви і керував діями всієї авіації.

Він тільки про бутерброди згадав.

За розповіддю Жукова, 22 червня десь в районі 14.00 він вже точно летів. А ось «Журнал запису осіб, прийнятих Й.В. Сталіном» фіксує присутність Жукова в сталінському кабінеті 22 червня 1941 року з 5.45 до 8.30 і з 14.00 до 16.00.

Якщо Сталін і телефонував Жукову 22 червня о 13.00, то не для того, щоб з роздратуванням у голосі послати з Москви, а для того, щоб викликати у свій кабінет, де й була Жуковом написана директива, яка занапастила Червону Армію.

І не тільки записи сталінських секретарів викривають Жукова в елементарному перекручуванні. Стратег сам прохоплювався, причому багаторазово. Він передає слова Сталіна 22 червня: «Політбюро вирішило послати вас на Південно-Західний фронт в якості представника Ставки Головного Командування».

Це написано на с. 268 тринадцятого видання.

А на с. 312 тієї ж книжки той же Жуков повідомляє, що «Ставка Головного Командування була створена 23 червня 1941 року».

Як могли члени політбюро 22 червня призначив Жукова представником Ставки Головного Командування, якщо ніякої Ставки Головного Командування ще не існувало?

З цього випливає, що Сталін не міг відправити Жукова в Тернопіль 22 червня. А з цього, в свою чергу, випливає, що 22 червня Жуков перебував у Москві й тому несе повну відповідальність за божевільний потік директив, який вивергався з московських кабінетів на генералів, офіцерів і солдатів Червоної Армії.

Розділ 19

Наступ або контрнаступ?

Контрнаступ - особливий вид наступу, в який переходять війська, що обороняються після відбиття наступу противника.

Радянська військова енциклопедія. Т. 4. С. 318.

– 1 -

Чому ж із «найправдивішої книжки про війну» ми дізнаємося про фантастичну поїздку? Чому в мемуарах чесного полководця міститься те, чого не могло бути?

Для відповіді на ці питання ми повинні прочитати Директиву No 3, яку командувачі військами фронтів отримали під кінець дня 22 червня 1941 року, яку Жуков підписав, як він каже, не дивлячись, але яку забув опублікувати в своїй книжці.

Ось вона:

«1. Противник, завдавши удари з сувалкинського виступу на Оліта і з району Замостя на фронті Володимир-Волинський, Радехів, допоміжні удари в напрямках Тильзит, Шауляй і Сідлець, Волковиськ, протягом 22.6, зазнавши великих втрат, досяг невеликих успіхів на зазначених напрямках.

На інших ділянках держкордону з Німеччиною і на всьому держкордоні з Румунією атаки противника відбиті з великими для нього втратами.

2. Найближчим завданням на 23-24.6 ставлю:

а) концентричними зосередженими ударами військ Північно-Західного і Західного фронтів оточити і знищити сувалкинське угруповання противника і до кінця 24.6 опанувати районом Сувалки;

б) потужними концентричними ударами механізованих корпусів, всією авіацією Південно-Західного фронту та інших військ 5 і 6А оточити і знищити угруповання противника, що наступає в напрямку Володимир-Волинський, Броди. На кінець 24.6 оволодіти районом Люблін.

3. НАКАЗУЮ:

а) Арміям Північного фронту продовжувати міцне прикриття держкордону.

Межа зліва — попередня.

б) Арміям Північно-Західного фронту, міцно утримуючи узбережжя Балтійського моря, нанести потужний контрудар з району Каунас у фланг і тил сувалкинському угрупованню противника, знищити його у взаємодії із Західним фронтом і до кінця 24.6 опанувати районом Сувалки.

Межа зліва — попередня.

в) Арміям Західного фронту, стримуючи противника на варшавському напрямку, нанести потужний контрудар силами не менше двох мехкорпусів і авіації у фланг і тил сувалкинського угруповання противника, знищити його спільно з Північно-Західним фронтом і до кінця 24.6 опанувати районом Сувалки.

Межа зліва — попередня.

г) Арміям Південно-Західного фронту, міцно утримуючи кордон з Угорщиною, концентричними ударами в загальному напрямку на Люблін силами 5 і 6А, не менше п'яти мехкорпусів і всієї авіації фронту, оточити і знищити угруповання противника, яке наступає на фронті Володимир-Волинський, Кристинополь, до кінця 26.6 оволодіти районом Люблін. Міцно забезпечити себе з краківського напряму.

д) Арміям Південного фронту не допустити вторгнення противника на нашу територію. При спробі противника нанести удар у чернівецькому напрямку або форсувати рр. Прут і Дунай потужними фланговими ударами наземних військ у взаємодії з авіацією знищити його; двома мехкорпусами в ніч на 23.6 зосередитися в районі Кишинів і лісів на північний захід від Кишинева.

4. На фронті від Балтійського моря до кордону з Угорщиною дозволяю перехід держкордону і дії, не рахуючись з держкордоном.

5. Авіації Головного Командування:

а) підтримати Північно-Західний фронт одним вильотом 1-го ав. корп. ДД і Західний фронт одним вильотом 3-го ав. корп. ДД на період виконання ними завдання з розгрому сувалкинського угруповання противника;

б) включити до складу Південно-Західного фронту 18-у авіадивізію ДД і підтримати Південно-Західний фронт одним вильотом 2-го ав. корпусу ДД на період виконання ним завдання з розгрому люблінського угруповання противника;

в) 4-й ав. корпус ДД залишити в моєму розпорядженні в готовності сприяти головному угрупованню Південно-Західного фронту і частиною сил Чорноморському флоту.

Народний комісар оборони Союзу РСР Маршал Радянського Союзу Тимошенко

Член Головного Військового Ради Маленков

Начальник Генерального штабу Червоної Армії генерал армії Жуков».

– 2 -

Якщо вас б'ють сокирою по голові, то треба відскочити. У крайньому випадку - чимось прикритися. В нашому випадку - якщо противник завдає страшного удару по Червоній Армії, то треба відійти, нехай удар піде в порожнечу. В крайньому випадку - прикритися від удару, тобто стати в оборону.

Рано вранці 22 червня Гітлер завдав нищівного удару по черепу Червоної Армії і розкроїв його. Червона Армія не відскочила і не прикрилася. Бо їй було заборонено будь-що робити. Бо руки її й ноги були пов'язані Директивою No 1.

Вранці 22 червня військам за підписами Тимошенка, Маленкова і Жукова була направлена Директива No 2. Все про неї - в книжці «Тінь перемоги». У цій директиві теж не було ні єдиного слова ні про оборону, ні про відхід. Червоній Армії знову не наказували нічого, що могло б уберегти її від ганебного розгрому.

Були всі підстави вважати, що 23 червня по розкроєній голові Червоної Армії Гітлер завдасть повторний удар все тією ж сокирою. І хоча б тепер треба було віддати наказ Червоній Армії відскочити або хоча б прикритися, тобто почати відхід або хоча б стати в оборону. Замість цього пізнього вечора 22 червня війська отримали Директиву No 3. І знову в ній нічого про те, щоб ухилитися від удару. І нічого про те, щоб захиститися. Замість цього Червоній Армії був відданий наказ розмахнутися...

Якщо ви спливаєте кров'ю, якщо ваш череп по самі вуха розколотий попереднім ударом свистячого колуна, то розмаху й удару у вас все одно не вийде. Якщо ви розмахувались у момент, коли вас повторно б'ють, ви відкриті та вразливі.

Позаду Червоної армії два кинутих пояси укріплених районів. Але Директива No 3 не згадує про них і не ставить військам завдання сховатись у цих районах. Позаду Червоної Армії сотні й тисячі річок. Кожна з них - природний рубіж оборони, яким легко прикритися від удару, який легко утримувати, через який противнику важко наносити удар. Але Директива No 3 не ставить завдання військам стримати удар, використовуючи численні водні рубежі.

Червона Армія за одну ніч могла б викопати окопи та траншеї й зустріти удари ворога вогнем з місця. Але й цього їй не дозволили зробити. Вперед! Тільки вперед! На Сувалки! На Люблін! Забезпечити себе з краківського напрямку!

– 3 -

Навіть офіційна (і брехлива) «Історія Великої Вітчизняної війни Радянського Союзу. 1941-1945 »(Т. 2. С. 30) і та змушена визнати, що директива була нездійсненною, а тому згубною: «Директива вимагала від військ перейти на головних напрямках до наступальних дій з метою розгрому ударних угруповань ворога і перенесення бойових дій на його територію... Цей задум був нереальний, тому що він не враховував стану й можливості військ, яким ці завдання треба було виконати. Важко навіть уявити, щоб залучені для операції війська могли в такий короткий термін зосередитися на намічених напрямках і організовано нанести масовані удари по ворогу... Понесені втрати, розладнане управління військами та незадовільно організована робота оперативного тилу створювали непереборні труднощі для проведення великих наступальних операцій на глибину 100-150 кілометрів, як цього вимагала директива... Через обмеженість часу удари готувалися наспіх і не були достатньо продумані й забезпечені. Наша авіація, яка зазнала великих втрат, не змогла надійно прикрити свої війська від нальотів ворожих бомбардувальників, тому, коли танкові й моторизовані дивізії механізованих корпусів висувалися на рубежі розгортання, вони піддавалися масованим ударам з повітря і понесли великі втрати. Дуже важко виявилося організувати артилерійське забезпечення наступу. Артилерія механізованих корпусів і загальновійськових з'єднань, що відчувала гостру нестачу в засобах тяги, не мала можливості швидко зосереджувати свої зусилля на вирішальних напрямках. Наші загальновійськові з'єднання, не забезпечені автотранспортом, теж не змогли своєчасно вийти в призначені їм райони. Все це в кінцевому підсумку призвело до того, що наступальні дії радянських військ у смузі Північно-Західного та Західного фронтів, зроблені 23-25 червня відповідно до Директиви No 3, вилились у погано організовані й не узгоджені між собою контрудари механізованих з'єднань. Оперативний результат контрударів, незважаючи на самовіддані дії військ, був незначний, а понесені втрати дуже великі... Спроби командування Північно-Західного фронту здійснити фланговий контрудар по військах 4-ї німецької танкової групи з району на північний захід від Каунаса закінчилися невдачею...» І т.д. і т.д.

У цьому уривку прошу звернути увагу на терміни наступальні дії, великі наступальні операції. І вдруге - наступальні дії.

– 4 -

Якщо ви кидаєте в наступ невелику кількість військ, приміром, сто тисяч, то навіть і в цьому випадку повинні дати на підготовку якийсь час. Ну хоча б - тиждень. Перш за все треба знати, де противник, які його сили, що він робить і що має намір робити. Штабам треба спланувати бойові дії і дати вказівки нижчим. Треба організувати взаємодію і зв'язок. Командирам усіх ступенів треба побувати в районах прийдешніх бойових дій і на місцевості уточнити всі деталі. Інженерам треба розвідати і прокласти маршрути висування військ, штабам спланувати і всебічно організувати рух колон. Особлива робота тиловикам: туди, куди треба, підвезти масу боєприпасів. Та не просто так, а ось сюди - снаряди для 122-мм гаубиць, сюди - для протитанкових гармат, сюди і сюди - гвинтівкові патрони, а туди - снаряди для 37-мм зенітних гармат. Треба розгорнути госпітальну базу. Треба організувати водопостачання. Треба в заздалегідь підготовлених місцях зосередити запаси паливно-мастильних матеріалів. Не забути пункти збору та ремонту пошкоджених машин. Треба забезпечити війська картами. І ще треба зробити безліч важливих справ, кожна з яких при недостатній до неї увазі може привести до провалу всього грандіозного задуму. Найголовніше - треба війська підтягнути до районів бойових дій. Щоб не вийшло - одні вже в бій кинулись, а інші ще не підтягнулися. Та й не дуже це розумно війська з ходу в бій кидати. Дайте солдату після походів і переходів перед боєм хоч 15 хвилин передиху.

А в нашого великого стратега все навпаки. Війська були підняті по тривозі рано вранці 22 червня. У них при собі тільки те, що встигли захопити. У одних немає зброї, в інших - боєприпасів. Треті виявилися без ремонтних частин. Практично всі - без саперів. Всі саперні частини були до німецького вторгнення перекинуті на самі західні кордони, де в перші дні загинули або були захоплені. Практично всі корпуси та дивізії виявилися без зенітної артилерії. Полки й дивізії перемішалися. Командири без солдатів, солдати без командирів. Штаби втратили управління. Зв'язку немає. Весь день їх била ворожа артилерія й авіація. Їх душили танками і розстрілювали з далеких і ближніх дистанцій. Дайте ж їм хоча б ніч себе в порядок привести. Дайте солдатам вмитися. Нагодуйте їх! Дайте їм води. Дозвольте їм поспати хоча б по 30 хвилин. Дайте танкістам час дозаправити танки, поповнити боєкомплект, перевірити техніку. Але ні! У ніч на 23 червня Директива No 3 кинула в наступ мільйонні маси військ. Всім вперед! Не ївши і не спавши! Поранених кинути на дорогах і лісових галявинах! Марширувати всю ніч! На світанку - в бій! Не знаючи, де противник! Не маючи карт районів майбутніх боїв! Не розвідавши маршрутів та районів введення в бою! Не підготувавши ні зв'язку, ні взаємодії! Не маючи ніяких планів! Не маючи з собою ніяких запасів: ні снарядів, ні патронів, ні пально-мастильних матеріалів. Без повітряної розвідки і без прикриття з повітря.

Якщо немає засобів тяги для артилерії, став її в оборону. Якщо немає автотранспорту для перевезення піхоти і всього необхідного для ведення боїв, став піхоту в оборону, та ближче до артилерії і до тих місць, де зосереджені стратегічні запаси. Але нічого цього не було зроблено.

До ранку 23 червня колони піхоти, змучені і смертельно втомлені після нескінченних маршів, далеко відстали від танків. Люди не спали по 24 години й більше. І нічого не їли. Артилерія або відстала від танків, або залишилася на своїх місцях. Танкові колони без піхоти, без артилерії, без прикриття авіацією нескінченними валками рвалися до кордонів. А їх безкарно бомбили і розстрілювали з повітря. На рубежах вступу в бій радянські танкові дивізії опинилися без палива. І стали. Тисячі танків, які країна, недоїдаючи, будувала роками, були покинуті в лічені дні. Десятки тисяч підготовлених танкістів опинилися в полоні. Після них у танкових військах воювали люди майже без підготовки...

Піхоту без танків і артилерії (і без боєприпасів) також безкарно розстрілювала німецька авіація.

Артилерія без прикриття піхоти і танків взагалі беззахисна ...

23 червня Червона Армія отримала повторний дробильний удар по тому ж уже проламаному черепу. І пішло, і поїхало... Кадрова Червона Армія загинула і була взята в полон...

– 5 -

«Красная звезда» (24 липня 2001 р.) називає причини, які спричинили за собою розгром надпотужного радянського Західного фронту. У числі причин: «Відсутність у фронту резервів і оборонного рубежу по річці Щара і зняття з нього військ в ніч з першого на другий день війни, внаслідок чого противник, безперешкодно зайнявши його, створив умови для оточення військ 3-ї та 10-ї армій , запізніле зайняття рубежів УРів вздовж старого держкордону військами 13-ої армії».

Іншими словами, 22 червня треба було віддати наказ військам стати в оборону позаду річок, а військам 13-ї армії, яка перебувала у другому ешелоні Західного фронту, негайно займати покинуті укріплені райони вздовж старого державного кордону. Замість цього війська отримали наказ: Без підготовки - вперед! Ура! Даєш Сувалки!

І «Красная звезда» визначила винуватця. Вона наводить думку генерал-полковника В.І. Кузнєцова, який у той момент був генерал-лейтенантом, командувачем 3-ї армії Західного фронту: «Кузнєцов повідомив, що вважав невірною вказівку Кулика про організацію 24 червня контрудару частинами армії в загальному напрямку на Гродно-Сувалки з метою забезпечення з півночі ударної групи фронту у складі 10-ї армії і мехкорпусу Хацкелевича. Справа в тому, що корпус мав тоді пального всього на півтори заправки, авіація фронту була розгромлена, фланги фронту відкриті».

Отже, «Красная звезда» в усьому винуватить Маршала Радянського Союзу Г.І. Кулика, це нібито він віддавав накази на проведення самогубного наступу.

Але цей номер у товаришів з «Красная звезда» не пройде. Маршал Радянського Союзу Кулик Григорій Іванович дурну Директиву No 3 не підписував. Під цією злочинною директивою, яка занапастила Червону Армію і весь Радянський Союз, стоять три підписи. У тому числі й підпис Жукова.

– 6 -

Цікаво, як сам Жуков оцінює цей документ і кого звинувачує.

«Слід вказати ще на одну помилку, допущену Головним Командуванням і Генштабом, про яку я вже частково казав. Мова йде про контрнаступ згідно з Директивою No 3 від 22.6.41 року. Ставлячи завдання на контрнаступ, Ставка Головного Командування не знала реальної обстановки, що склалася під кінець 22 червня. Не знало обстановки й командування фронтів. У своєму рішенні Головне Командування виходило не з аналізу реальної обстановки й обґрунтованих розрахунків, а з інтуїції і прагнення до активності без урахування можливостей військ, чого в жодному разі не можна робити у відповідальні моменти збройної боротьби» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 264).

Мене знову і знову вражає неповторна відчуженість Жукова: це все вони, Ставка Головного Командування і Генштаб, допустили непрощенні помилки. А сам геніальний начальник Генерального штабу, який директиву підписав, тут зовсім ні при чому. І Жуков тут же вичитує Ставці Головного Командування і Генеральному штабу: не можна так, дорогі товариші! Не можна! У відповідальні моменти збройної боротьби треба діяти інакше!

Тим часом немає чого звинувачувати «Ставку Головного Командування» за директиви, віддані 22 червня, бо зазначена Ставка була створена 23 червня. І сам Жуков нам про це повідомив.

Головним же автором Директиви No 3 Жуков виставляє Сталіна. Сталін нібито, не питаючи порад у великого полководця, все сам вирішив і наказав поставити підпис Жукова... Хоча сам Жуков розповідає, що 22 червня бачив Сталіна розгубленим і пригніченим. Але розгублена і пригнічена людина, яка не знає, що робити і що здійснити, не може бути наполегливою.

Але головне навіть не в цьому.

Жуков розповідає нам про якийсь контрнаступ, хоча в Директиві No 3 немає такого терміну. Ні про який контрнаступ тоді мова не йшла. І навіть офіційна «Історія Великої Вітчизняної війни Радянського Союзу. 1941-1945» змушена визнати, що війська кинули не в контрнаступ, а в наступ, який потім вилився в невдалі контрудари. Іншими словами: задум був один, а результат інший. А Жуков каже про те, що спочатку задумувався контрнаступ.

Чи велика різниця?

Велика.

«Контрнаступ - перехід від оборони в рішучий наступ з метою остаточного розгрому наступаючого противника, ослабленого в попередніх боях і без здатності до розвитку успішного наступу. Контрнаступ на відміну від звичайного наступу готується в ході оборонних боїв і битв, коли оборонці в максимальному ступені виснажили і знекровили наступаючого ворога» (Короткий словник оперативно-тактичних і загальновійськова слів (термінів). М., 1958. С. 142).

Офіційний варіант історії, як ми бачили вище, каже не про контрнаступ, а про наступ. І тільки з книжки Жукова можна дізнатися, що військам було поставлене завдання саме на контрнаступ. Сенс брехні Жукова ось до чого зводиться. Термін «контрнаступ» передбачає відповідні дії. Але їх не було. Командування Червоної Армії кинуло Північно-Західний, Західний і Південно-Західний фронти в наступ на територію противника, намагаючись діяти за передвоєнними наступальними планами (бо інших не було). Обидва агресори, і червоний, і коричневий, наступали одночасно. Але у Гітлера була перевага: він рубанув першим. І ще: радянський наступ готувався на початок липня 1941 року. А його наказали розпочати 23 червня. Але в самий останній момент перед будь-якою грандіозною дією існує момент повної неготовності. За годину до фінального матчу всі хокеїсти - в роздягальні без штанів. За день до весілля - суєта, метушня, столи не накриті, а пиріжки ще пекти не починали. За два тижні до раптового удару по противнику мільйонні маси військ - у вагонах, на дорогах або в прикордонних лісах, мільйони тон боєприпасів, палива, запасних частин - у дорозі, системи зв'язку мирного часу вже не діють, а системи зв'язку військового часу ще не діють , штаби вже таємно знялися з місць постійної дислокації, але ще не розгорнулися повністю на командних пунктах воєнного часу, машини - в останньому ремонті, танкові двигуни розібрані, йде налагодження, підгонка, доведення.

Гітлер застав Червону Армію точнісінько так, як убивцю застають в останній момент перед злочином. Коли глушник, затвор, магазин, набої розкладені на столі. Коли в дулі шомпол з тугою ганчіркою.

– 7 -

Використовуючи брехливий, недоречний в даному випадку термін «контрнаступ», Жуков намагається створити ілюзію того, що дії Червоної Армії були відповіддю на напад. Але відповіддю на вторгнення Гітлера в тій ситуації могли бути тільки оборонні дії більшої частини радянських військ на головних напрямках у сполученні з контрударами меншої частини військ. І тільки вимотавши і знекровивши противника, головним силам можна було йти вперед на Варшаву, Берлін, Відень, Бухарест і Париж. Ось це й було б справжнім контрнаступом.

Але противник не був виснажений і знекровлений у попередніх боях, не був позбавлений можливості наступати. Така спроба не робилась і першими директивами Верховного командування не передбачалася. Червону Армію кинули не в контрнаступ, попередньо вимотавши противника обороною, а в звичайний наступ, яий вилився в неорганізовані зустрічні битви.

Але знову в Жукова натовп захисників. Придумали вони ось який фінт: не готували ми удар по Німеччині! За жуковським задумом, противника слід було швиденько зупинити, викинути з нашої території і тут же перейти в рішучий наступ на ворожій землі! Ось сольний виступ на цю тему маршала бронетанкових військ О. Лосика: «Так, у той час дійсно панували неправильні уявлення про характер оборонних операцій у початковому періоді війни. Ці операції бачилися короткочасними, всього лише попередніми до рішучого наступу. Але тільки людина, здатна на грубі перетримки, домисли і фальсифікації, може видавати такого роду стратегічні помилки за підготовку попереджувальних превентивних ударів» («Красная звезда», 21 листопада 2000 р.).

Для нетямких: це камінчики в мій город.

Доводиться відповідати.

Товаришу маршале бронетанкових військ, де ж вони - короткочасні оборонні операції? Якщо Жуков їх задумував, чому ж не віддав наказ на їх проведення? Чому ж - з місця в галоп? Чому військам із самого початку він віддавав накази на наступ, на захоплення міст на чужій території? Про захоплення Сувалок і Любліна стратег розпорядився, і про варшавський і краківський напрямки теж, а про оборону Бреста, Гродно, Мінська, Кобрина, Слоніма, Львова, Вільнюса, Лієпаї - ні слова, ні натяку.

І мені говорять, що повноважень йому не вистачило.

Виходить, на захоплення чужих міст повноваження були, а на захист рідної землі - не було.

Розділ 20

Розумний зрозуміє?

В Радянських Збройних Силах великі воєначальники, не кажучи вже про міністра оборони, самі мемуарів не писали. Високопоставленому автору мемуарів готували добротну болванку, а він вже вирішував, що підходить для книжки, а що треба викинути.

«Красная звезда», 20 жовтня 1998 року

– 1 -

Про мемуари Жукова складено не менше легенд, ніж про нього самого. Легенди були вигадані як самим товаришем Жуковом, так і іншими товаришами.

Основний мотив легенд: «Спогади та роздуми» - це не просто найкраща книжка про війну, це унікальне творіння, яке своїм блиском не тільки затемнює всі інші книжки, але й замінює їх. Прочитавши «Спогади та роздуми», все інше можна не читати. Тут вже міститься все!

У цих заявах дзвенить все та ж ідея: великий геній стратегії був не тільки єдиним рятівником Батьківщини, але й до того ж він один зумів розповісти правду про війну. Ось декілька зразків для прикладу.

А. Іващенко: «Лише з виходом мемуарів Г. Жукова, хоча і дуже профільтрованих, почала прояснюватися деяка правда про початковий період війни» («Вечерняя Москва», 6 травня 1995 р.). Сенс сказаного: ох, якби великому полководцю не заважали писати, якби не фільтрували мемуари, так ми б взагалі всю правду дізналися!

В. Морозов: «Книжці Жукова судилося стати на довгий час єдиним джерелом, в якому є повна, неприкрашена правда про Велику Вітчизняну війну» («Красная звезда», 15 січня 1994 р.).

Сам Жуков стояв на тих же позиціях: крім нього, великого, ніхто правду не казав і ніколи не розповість. Сергій Марков, останній начальник охорони Жукова, повідомляє: "Після жовтневого пленуму, будь він тричі проклятий, Жуков попросив у керівництва тримісячну відпустку... Якось на прогулянці він мені сказав: «Пригадую, Сергію Петровичу, ще за часів Бедова існував список моїх поїздок на фронт: де й коли я перебував. Знайдіть мені цей список, займуся від нічого робити паперовою роботою. Хочу згадати, якою була війна для нашої армії й народу. Можливо, після моєї смерті який-небудь архіваріус прочитає і дізнається правду про війну» («Красная звезда», 30 листопада 1996 р.).

Ситуація: в повній темряві й невігластві перебуває прийдешній архіваріус, і немає в книжково-газетній пустелі джерел, з яких міг би він, нещасний, черпнути цілющої правди, але ось потрапить йому одного разу запилений рукопис стратега, і тут же проясняться безмежні далі та засяє горизонт світлом істини і знання.

А вже як важко було генію стратегії цю правду про війну пробивати!

Генерал армії М.А. Гарєєв: «Насилу Георгію Костянтиновичу вдалося видати свою знамениту і найбільш правдиву книжку про війну "Спогади та роздуми"» («Красная звезда», 28 квітня, 2000 р.). «Насилу, долаючи всілякі бюрократичні рогатки, йому вдалося написати свою знамениту тепер книжку "Спогади та роздуми". На шляху його творчості чинилися всілякі перешкоди, його статті майже не публікувалися» («Красная звезда», 18 лютого 1998 р.).

Питання генералу армії Гарєєву: а хто вам, товаришу генерале, президенте Академії військових наук, сьогодні заважає опублікувати статті великого стратегічного генія? Перешкода, якщо не помиляюся, тільки одна: не особливо обтяжував себе Георгій Костянтинович їх створенням. Немає їх, статей. Не залишив після себе геній військового мистецтва ніякої теоретичної спадщини.

«Болісно важко боровся Георгій Костянтинович за кожну рядок рукопису, проте гору брав не завжди. Те, що не вписувалось у рамки дозволеного згори, викреслювали нещадно» (ВІЖ. 1988. No 11. С. 57).

Сам Жуков нібито вимовив: «Книжка для мене - питання життя» (Литературная газета, 27 листопада 1996 р.).

Ми знайдемо ще безліч заяв про те, що Жукову нібито заважали говорити й писати. Але ось одного разу В.Г. Комолов, який був керівником всього авторського колективу мемуарів Жукова, прохопився. Він повідомив, що «Спогади та роздуми» випускалися «на підставі вказівок Генерального секретаря», тобто за наказом Л.І. Брежнєва («Красная звезда», 12 січня 1989 р.). І хотів би я подивитися на того сміливця, який надумав би заважати авторам мемуарів Жукова в їх благородному починанні.

Про це ж писала Жукову А.Д. Міркіна, один з головних авторів «Спогадів та роздумів»: «Вельмишановний Георгіє Костянтиновичу!... Кажу Вам з усією відповідальністю: ніхто не чинить перешкод книжці, навпаки, все робиться для того, щоб вона швидше вийшла» («Огонек». 1988. No 19. С. 20).

– 2 -

У будь-кого, хто читав книжку Жукова, неминуче виникало запитання: невже маршал не міг ухилитися від цього ганебного заняття? Кожна нормальна людина в усі часи розуміла, що антинародна сатанинська влада змусить будь-якого мемуариста обмовляти свою Батьківщину, свій народ. Кожен розумів, що комуністи не дозволять писати правду. Тому перед кожним був вибір: або мемуарів не писати, або підкоритися кремлівським ідеологам і під їх диктування зводити наклеп на свою країну, свій народ, свою армію.

Заперечують: всіх радянських генералів, адміралів і маршалів комуністи підкуповували і залякували, ухилитися було неможливо. З цим я майже згоден. Однак приклади стійкості є. Навіть у середовищі радянських генералів і маршалів іноді, щоправда, дуже рідко, зустрічалися люди, які Батьківщиною не торгували, які категорично заявляли: робіть що хочете, а мемуарів за мого життя від мене не дочекаєтеся, після смерті від мого імені можете складати все, що подобається, але я за це відповідальності не несу. Так вчинив Маршал Радянського Союзу Семен Костянтинович Тимошенко. Він сказав: писати не буду! І комуністи від нього відстали. Питання: а чому Жуков злякався? Чому не проявив мужності? Чому не вів себе як Тимошенко? Де ж його хвалена сміливість? Жуков міг заявити: писати не буду, якщо напишете за мене, публічно застрелюся. Але чомусь стратег так не заявив. Чомусь відразу рванув під козирок і кинувся виконувати вказівки Центрального Комітету КПРС.

Були й інші варіанти, інші можливості ухилитися від писання мемуарів. Маршал Радянського Союзу Рокосовський Костянтин Костянтинович на домагання ідеологів піддався, але в книжці заявив: «Я не торкався тоді й не торкаюся зараз проблем великої політики...» (Солдатський борг. М., 1968. С. 8). Ось і Жукову слід було так само вчинити: книжечку - якнайтоншу, в деталі не вдаватися...

Маршал Радянського Союзу Голіков Пилип Іванович у 1941 році був генерал-лейтенантом, начальником Розвідувального управління Генерального штабу РСЧА. Він мемуари написав. Про 1918 рік. Комуністичні вожді вимагають ще мемуарів? Будь ласка: написав про те, як у грудні 1941 року воював під Москвою на посаді командувача 10-ї армії. А про те, як почалася війна, промовчав. Правду все одно сказати не дозволять, тоді краще мовчати.

Ще розумніше вчинив Маршал Радянського Союзу Конєв Іван Степанович: вимагаєте мемуари, дорогі товариші ідеологи? Будь ласка! Конєв взяв та й написав книжку не про початок війни, а про кінець, так її і назвав «Сорок п'ятий». Ідеологи не відстають. Будь ласка! Конєв видав ще книжку. Про 1943-й і 1944-й роки. Ось вона, російська винахідливість! Хитрий чоловік Конєв зайшов не з того кінця, він описував війну не з початку, а з її переможного завершення. А крім того, тягнув так тягнув. Тут йому і смерть підійшла. Так мудрий Конєв звільнив себе від ганебної і принизливої необхідності брехати про 1941-й рік. Так Конєв Іван Степанович пішов з життя, але не опоганив свого імені наклепом на країну, народ і його армію.

Питається, а чому Жуков Георгій Костянтинович так не вчинив? Тягнув би час, а потім і помер би. Все, що після смерті, - не його. Мертві сорому не мають.

Але Жуков чомусь не наслідував приклад бойових товаришів, натомість він догідливо вписував у свої мемуари все, що йому диктували в ідеологічному відділі ЦК, все, що вимагала Комуністична партія. А вимагала вона тільки одне: побільше бруду та вигадок про неготовність до війни.

– 3 -

Будь-кого, хто читає жуковський мемуар, збиває з ніг та полум'яна любов, з якою непохитний полководець цілує в корму Генерального секретаря Комуністичної партії Радянського Союзу товариша Брежнєва Леоніда Ілліча: йому, Жукову, Маршалу Радянського Союзу, заступнику Верховного Головнокомандувача, першому заступнику народного комісара оборони, члену Ставки ВГК , на війні страшенно хотілося знайти нікому тоді не відомого політичного горлопана Брежнєва і порадитися з ним. Товариш Брежнєв за все життя не тільки не провів жодного бою, жодної операції, але навіть жодного ротного навчання сам не організував. Завдання товариша Брежнєва було простіше: затверджувати звіти про політико-моральний стан військ. Ось із ним Жуков і хотів радитися. Без підказки агітатора Брежнєва у Ставці Верховного Головнокомандування справи не клеїлися...

Так от: до такої ницості у світовій історії не докотився ніхто. Жоден радянський генерал, адмірал або маршал до такого блиску дупу комуністам не вилизував і не полірував. Ніхто. І за рубежами нашої милого вітчизни до такої ницості не докотився ні один мемуарист. Про ту Росії, яку ми втратили, я й не кажу. У тій Росії панове офіцери мали поняття про честь. Так не вчинив жоден із них. А якби вчинив, то таку мерзенну книжечку спалювали б на вогнищах, а автору та всім, хто наважився цей бруд зберігати на книжковій полиці, плювали б в обличчя.

Історія про те, як полковник Брежнєв потрапив у мемуари Жукова, має різні версії. Спочатку А.Д. Міркіна викладала все це так: рукопис нібито ніяк не пропускали до друку, «нарешті дали зрозуміти, що Л.І. Брежнєв побажав, щоб маршал Жуков згадав його у своїй книзі. Але от біда, за всі роки війни вони ні разу ні на одному з фронтів не зустрічалися. Як бути? І тоді написали, що, перебуваючи у 18-й армії генерала К.Н. Леселідзе, маршал Жуков нібито поїхав порадитися з начальником політвідділу армії Л.І. Брежнєвом, але, на жаль, його на місці не виявилося. "Він якраз перебував на Малій землі, де йшли важкі бої". "Розумний зрозуміє", - сказав з гіркою усмішкою автор. Ця безглузда фраза пройшла у всіх виданнях "Спогадів та роздумів", з першого по шосте включно. Тільки в ювілейному, сьомому, виданні вона була пропущена» («Огонек». 1988. No 18. С. 19).

Отже, Брежнєв нібито побажав бачити себе у книжці Жукова. Холуї з Центрального Комітету нібито про це натякнули авторському колективу. Автори мемуарів Жукова ставили питання: як бути? І вихід знайшли: так, не зустрічав Жуков Брежнєва на війні, але страшенно хотів зустріти, прагнув, але не вийшло.

Міркіна всіма силами намагалася відмазати Жукова, мовляв, це не він приймав рішення вписати Брежнєва, рішення прийнято невідомо ким. Цікаво, що приймає рішення згаданий Міркіною у множині: і тоді написали. Взяли якісь безіменні громадяни та й вписали в мемуари великого стратега безглузду фразу про зустріч, яка не відбулася з майбутнім Генеральним секретарем ЦК КПРС.

Хвіст витягли - голова загрузла. У цьому виправданні міститься визнання, що мемуари складали юрбою, рішення приймали колективно, а стратег стосунку до цього не мав. Його робота - схвалювати і погоджуватися.

Після деякого часу ця історія набула драматичного присмаку. Та ж Міркіна розповіла: «Леонід Ілліч Брежнєв теж захотів потрапити в мемуари Жукова... Хтось із помічників підказав генсеку оригінальний хід. Жукову "запропонували" вставити текст... Звичайно, на дачі Жукова була буря. Я приїхала вже після її закінчення: всім стало ясно, що без цієї вставки книжка не вийде. Георгій Костянтинович був похмурий, як тінь. Він довго мовчав, потім сказав: "Ну добре, розумний зрозуміє" - і підписав текст» («Аргументи і факти». 1995. No 18-19).

Різниця досить суттєва.

У першому варіанті хтось невідомий з ЦК КПРС натякнув на необхідність пом'янути Брежнєва. Колектив авторів мемуарів Жукова шукав рішення і його знайшов.

У другому варіанті ініціатива належала самому Брежнєву. Фразу придумали не автори мемуарів Жукова, а хтось із помічників Генерального секретаря. За наполяганням Брежнєва її нав'язали великому полководцеві.

У першому варіанті бурі не було. Воно й зрозуміло: фразу вигадали у своєму колі.

У другому варіанті - буря, бо стратегу намагаються всучити те, чого він не бажає.

Давайте на хвилину погодимося. Давайте повіримо: Жукова змусили. Він погодився і філософськи зауважив: «Розумний зрозуміє». Ох і філософія! За Жуковом, той, хто покірно вигинається перед черговим геніальним вождем, хто жуковську старанність на цьому фронті розуміє і оцінює, той розумний. А хто жуковського завзяття не розуміє та не оцінює, хто сам не прогинається, той, виходить, дурень.

– 4 -

Вигадки Міркіної спростував В. Г. Комолов, начальник авторського колективу мемуарів Жукова: «І чому комусь здається, що згадати ім'я Брежнєва автора "Спогадів та роздумів" змусили? Хіба особистість Брежнєва в роки, коли створювалися мемуари, всі ми оцінювали так само, як зараз?» («Красная звезда», 12 січня 1989 р.). Думка Комолова: зараз ми над Леонідом Іллічем посміюємося, а коли він був при владі, всі ми, автори жуковських мемуарів, вважали його видатним полководцем і в мемуари вписали від чистого серця, без підказок збоку.

Комолов розвиває свою думку та її доводить: «В мемуарах у такому ж контексті згадується не один Брежнєв. Мова йде і про А.Н. Косигіна, Н.С. Патолічева, Н.С. Хрущова. Мені достеменно відомо, що, коли Косигін прочитав про себе у книжці, він не повірив, що Жуков так тепло про нього відгукнувся, і попросив оригінал. І коли переконався в достовірності руки Георгія Костянтиновича, заспокоївся і був задоволений» («Красная звезда», 12 січня 1989 р.).

Аргумент забійний. Припустимо, що Жукова змусили прогнутися перед Брежнєвом, але хто змушував його вести себе так само щодо Косигіна й Патолічева?

Під час війни Олексій Миколайович Косигін був апаратником високого рангу. Але таких були сотні. А от у момент, коли авторська група ліпила нетлінне творіння Жукова, Косигін піднявся високо, він був очільником уряду, другою після Брежнєва людиною в Радянському Союзі. Ніхто не змушував Жукова згадувати про Косигіна. Але Косигін був у мемуари вписаний, мовляв, без вождів такого типу не бачити нам перемоги. Коли Косигіна вписували в «найправдивішу книжку про війну», Жуков чомусь не протестував, і буря на його дачі чомусь не бушувала, грім не гуркотів і блискавки не виблискували. І нікому в голову не приходить зараз заявляти, що Жукова змусили вписати Косигіна.

З 1941 по 1946 рік, тобто протягом усієї війни, Микола Семенович Патолічев був першим секретарем Челябінського обкому ВКП (б). Ось що про нього написано в мемуарах Жукова: «Величезну організаційну роботу провів, зокрема, Челябінський обком ВКП (б) під керівництвом першого секретаря М.С. Патолічева. Людина великої енергії, високих організаційних здібностей, Микола Семенович багато сил і творчої енергії віддав розбудові роботи промислових підприємств області, організації чіткого взаємозв'язку їх між собою. Його невтомність у досягненні завдань, поставлених партією, не раз відзначалась урядом...» (Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 295).

Сталінсько-ленінсько-нобелівський лауреат Михайло Шолохов стиль Жукова цінував за вищим розрядом: «Письменникам-професіоналам іноді нелегко змагатися з такою літературою». Чую серцем, як тільки прочитав Михайло Олександрович Шолохов про товариша Патолічева, про невтомність у досягненні завдань, так відразу розімлів і в Жукові побратима визнав.

Таких, як Патолічев, у Сталіна були цілі череди в областях, краях, республіках, наркоматах, державних комітетах, в армії, на флоті, в НКВС. Шляхи Жукова й Патолічева на війні ніколи не перетиналися. Аж надто глибоко в тилу сидів товариш Патолічев. Але стратег (вірніше, ті, хто писав його книжку) в захваті: ох, який керівник! Звідки захоплення? Від того, що в момент написання мемуарів товариш Патолічев був міністром зовнішньої торгівлі СРСР.

Вірю, ніхто перед Жуковом не ставив ультиматуму: не впишеш Миколи Семеновича Патолічева у свій мемуар, не опублікуємо твою книжку! А раз ультиматум такий не ставився, отже, Патолічев вписаний не за вказівкою згори, а за ініціативою знизу.

У Міркіної візерунок не в'яжеться: Брежнєва нав'язали, а ось Патолічева, від якого благополуччя Жукова ніяк не залежало, ми в мемуар вписали за власним вірнопідданським почином.

Анно Давидівно Міркіна, якщо ваша холуйська свідомість продиктувала за власною ініціативою кланятись якомусь Патолічеву, то вже Брежнєву ви клали поклони без примусу.

Незрозуміло й інше. Жуков нібито писав книжку не заради грошей і сьогочасної вигоди, не заради прихильних посмішок партійних ідеологів, а правди заради, писав для вічності, в розрахунку на самотнього архіваріуса, який через багато років після смерті великого стратега, можливо, знайде рукопис і дізнається істину. Але навіщо ж у цьому випадку бруднити рукопис холуйськими поклонами Брежнєву, тим більше Косигіну й Патолічеву?

І ще: ніхто не примушував Жукова й авторів його мемуарів обзивати армію безмозкою і схиляти коліна перед колективною мудрістю Центрального Комітету. Жуков вилизав колективну дупу Центрального Комітету, і ніхто не бачить в цьому нічого поганого, і ніхто не каже, що його змусили. А от коли він кинувся полірувати індивідуальну дупу Генерального секретаря, так тут же нам пояснюють: його, бідного, змусили.

Кажуть, що Жуков хотів донести правду про війну, тому змушений був на компроміси йти... Теж правильно. Але кожна повія саме так свої дії обґрунтовує - жорстокою необхідністю.

Ну а щодо правди, яку Жуков хотів донести...

– 5 -

Мемуари Жукова пригнічують кожного, хто їх читав, дряпають душу безграмотністю.

Повторюю: я ставлю в провину Жукову тільки перше видання - Москва, АПН, 1969 рік. За все, що було вписане в «більш правдиві варіанти» після смерті Жукова, несуть відповідальність його донька й численні співавтори. А перше видання вийшло за життя стратега, тому він відповідач за все, що в цій книжці міститься. А містяться там речі дивовижні. Але вражає вона не тільки тим, що в ній є, але й тим, чого в ній немає. Немає нічого в книжці про масове здавання в полон кадрової Червоної Армії в перші місяці війни, немає нічого про загороджувальні загони, про мордобої, про розстріли перед строєм без суду і слідства.

Але не це головне. Головне для стратега - карти. Для колишнього начальника Генерального штабу карта - основа основ. Можна було мемуари не писати, а опублікувати карту угруповання радянських військ на 21 червня 1941 року. Будь-якій військовій людині все стало б відразу ясно. Але угруповання радянських військ на 21 червня 1941 року - це державний секрет вищої категорії. Його пильно берегли в СРСР, а тепер у РФ. Любителі історії з дрібних осколків складають картину, але держава мовчить. Усіх мастей «інститути військової історії» та «академії військових наук» створені не заради того, щоб картину прояснити, а задля того, щоб її затемнити. Якщо розкрити угруповання радянських військ, то легендам про те, що війна була нібито «великою і вітчизняною», буде завдано остаточний і смертельний удар.

Ясна річ, Жуков питання про угруповання радянських військ обійшов мовчанням. Але мемуари начальника Генерального штабу, в яких немає карти обстановки, - це розкішна коробка ювелірної фірми, на якій золотими літерами витиснуте всесвітньо відоме ім'я, але чомусь відсутнє діамантове намисто. Такі мемуари - це пипка-пустунець. Гумочка є, а молока немає: смокчіть, дорогі товариші!

Жуков знав, що угруповання радянських військ йому розкрити не дозволять, а коли так, годі було й братися за мемуари, бо текст книжки - це річ другорядна, це тільки пояснення до того, що нанесене на карту.

Але стратег і компанія вихід знайшли. На стор. 225 першого видання карту помістили: становище радянських військ, які повинні були, як нас запевняють, «відбити німецьке вторгнення». Комуністичні ідеологи не шкодували коштів на видання книжки Жукова. Міркіна пише: «Така ошатна в багряному целофановому супері була вона, ця цар-книжка!» («Огонек». 1988. No 18. С. 20).

Так, не поскупився Центральний Комітет: і папір добрий, і обкладинка яскрава, і карти кольорові з розворотом. Але найголовніша карта, яка повинна була прояснити морок 1941 року, - маленька, чорно-біла, навіть сіренька і без розвороту. Весь радянсько-німецький фронт від Балтики до Чорного моря - 56 міліметрів. Немовля своєю долонькою накриє відразу Північно-Західний, Західний, Південно-Західний і Південний фронти і двадцять армій, які входили до складу цих чотирьох фронтів і таємно висувалися з глибини країни на простори Білорусії й України. Карта навмисно зроблена настільки дрібною, що на ній нічого все одно не помістиш. Начебто карта і є, але в той же час її й немає.

Армії на цій карті перераховані списком, але їх положення не показано. Просто написано: «Західний особливий військовий округ (3А, 4А, 10А)». Товариші шахісти, уявіть, що вам треба аналізувати шахову партію; вам повідомляють, що є на шаховій дошці король, ферзь, кінь і три пішаки, але де вони знаходяться - державна таємниця. Як би ви аналізували? Жуков явно вважав читачів розумово неповноцінними і саме в розрахунку на них писав свої твори.

Жуков обдурював читачів без сорому. 21 червня 1941 року західні військові округи рішенням Політбюро були перетворені у фронти. Вже одне це змушує задуматися: Сталін нападу не чекав, а фронти розгорнув. Навіщо? Для того щоб такі думки нас не турбували й не бентежили, на карті Жукова ніяких фронтів немає. Замість цього - мирні військові округи: Київський, Прибалтійський, Західний. Мовляв, жили ми мирним життям і нічого не затівали... Але ж це - нахабне пересмикування. За такі речі в минулі часи били в лоб канделябром. Але подрібнів народ. Майже святого шулера від історії ніхто за руку ловити не став. А шкода мені, що канделябр не став зброєю пролетаріату.

Але це не все. У Прибалтиці перебувала 27-а армія генерал-майора Берзаріна Миколи Ерастовича. Положення 27-ї армії не тільки не зазначене, але воно навіть і не назване. 27-а армія просто пропущена. Берзарін завершив війну генерал-полковником, Героєм Радянського Союзу, кавалером дев'яти бойових орденів, у тому числі чотирьох полководницьких, командувачем 5-ї ударної армії, першим радянським комендантом Берліна. За давньою бойовою традицією кращого з командирів уже в ході битви призначали комендантом ворожого міста або фортеці. Цієї честі Берзарін був удостоєний 24 квітня 1945-го, коли до завершення запеклих боїв за Берлін було ще далеко.

А тепер вкажіть мені інший приклад у світовій історії, щоб начальник Генерального штабу писав мемуари і пропустив цілу армію. Дивно, що на карті угруповання радянських військ Жуков пропустив армію того самого Берзаріна, якого сам особисто в 1945 році призначив комендантом Берліна.

Цікаво відзначити, в тексті армія Берзаріна є, а на карті її немає. Ця дрібниця явно вказує на неприємну обставину: текст писали одні люди, а карти складали інші. Жуков роботу цих людей не координував і не контролював. Інакше як накажете вірити легендам, що одного погляду на карту йому було досить, щоб розкрити підступні задуми супротивників? Ось зворотний приклад: у Жукова було безліч консультантів, редакторів та інших помічників, але ні сам великий стратег, ні численна братія не виявили пропажу цілої армії.

Товариш Жуков не одну армію пропустив, не одного Берзаріна. З першого дня війни на Західному фронті воювала 13-а армія генерал-лейтенанта П.М. Філатова. Ця армія була розгорнута відповідно до постанови РНК No 1113-460сс від 23 квітня 1941 року. Жуков про це або не знав, або забув. Але 13-ї армії на карті немає.

21 червня 1941 року рішенням Політбюро був створений Південний фронт у складі 9-ї й 18-ї армій. На жуковській карті обидві ці армії пропущені. Пропущений весь Другий стратегічний ешелон у складі семи армій і весь Третій ешелон, який знаходився у стадії формування. Дванадцять армій Жуков назвав (положення не вказуючи), а одинадцять армій пропустив. До корпусів, дивізій і бригад великий полководець не опускався і на такі дрібниці не розмінювався. Після цього оголосив: ворог був сильніший!

Стратег помилився. Навіть якщо, як це зробив Жуков, половину радянських армій пропустити, то і в цьому випадку на радянській стороні залишався кількісна і якісна перевага в танках, авіації та артилерії.

Дивляться панове іноземці у жуковські карти, споглядають порожнечі, погоджуються: ці російські бовдури зовсім до війни не готувалися.

Ні, панове, готувалися. І не дурнішими за вас були. Просто не треба безглуздим мемуарам вірити.

Нам пояснюють, що Жуков був змушений плазувати перед Брежнєвом заради того, щоб розповісти правду про війну. Чи варто було заради такої правди плазувати? Кому вона така кривобока потрібна?

– 6 -

Перед авторами «Спогадів та роздумів» стояло завдання довести неготовність до війни, і вони старалися. У виборі методів обману сором'язливості не проявили. У книзі 734 сторінки, на спростування слід виділяти вдвічі більше, бо жуковська брехня багатошарова, просякнута зневагою до свого народу і нудотно лакейською любов'ю до чергового генерального секретаря. Ось тільки один приклад нашої «кричущої неготовності». На стор. 214 Жуков повідомляє, що за два роки до німецького вторгнення в Радянському Союзі було сформовано 125 нових дивізій. Цю цифру повторювали і до Жукова, і після нього. Таку ж нісенітницю ніс і безграмотний Маршал Радянського Союзу А.А. Гречко: «Це дозволило в 1939-1941 роках... сформувати 125 нових дивізій» (Збройні сили Радянського держави. М., 1974. С. 60).

А разом з ним головний військовий історик генерал-лейтенант П.А. Жилін: «За 1939-1941 рр.. було сформовано 125 нових дивізій» (Велика Вітчизняна війна. М., 1973. С. 46).

Я цьому теж колись вірив, потім засумнівався. Почав сам рахувати, почав на дивізії картки заводити й дані про кожну дивізію в них вписувати. І швидко з'ясував, що одних тільки стрілецьких дивізій було сформовано 125, причому 23 з них були відразу переформовані в моторизовані. Потрібно пам'ятати, що моторизовані дивізії за кількістю танків майже нічим від танкових дивізій не відрізнялися. А крім стрілецьких дивізій, тільки за останній рік перед німецьким вторгненням у Радянському Союзі була сформована 61 танкова дивізія. А ще за той же рік були сформовані 79 авіаційних дивізій. Жуков 125 нових дивізій згадав, а ще 140 дивізій забув. Він назвав стрілецькі дивізії, а про танкові й авіаційні не згадав.

І коли кажуть, що от тільки в Жукова й відкрилася велика правда про війну, заперечую: всі ці шулерські фінти та трюки задовго до Жукова були тисячоразово повторені Тельпуховским, Жиліном та іже з ними.

Ще до Жукова збірка «50 років Збройних сил СРСР» повідала довірливим читачам: «Особливо великі заходи були здійснені в 1939-1941 рр.. Досить зазначити, що за ці роки було сформовано 125 нових дивізій» (М., 1968. С. 262). Автори забули уточнити, що мова йде тільки про стрілецькі дивізії, про 140 нових танкових і авіаційних дивізій вони згадувати не стали. Так що не Жуковом цей фінт придуманий.

Крім того, в той же час були сформовані п'ять повітряно-десантних корпусів і ще п'ять готувалися до розгортання. Були сформовані десять протитанкових бригад та ін. та ін. та ін. Жуков про це теж забув.

Гітлер вступив у війну за світове панування, маючи 6 танкових дивізій. А ми за один тільки рік розгорнули танкових дивізій більше, ніж всі армії світу, разом узяті, за всю історію людства. Але начальник Генерального штабу, при якому це розгортання відбувалося, нічого про це не знає.

Крім дивізій Червоної Армії, в той же період бурхливо росли дивізії НКВС. На німецькому боці Жуков перерахував всі дивізії СС, а наші дивізії НКВС у статистику не включив. Чому? Чим вони від СС відрізнялися? Тільки формою. А ще звірячою жорстокістю. СС - злочинна організація. Але проти власного населення війська СС не вчинили і сотої частки того, що наші доблесні чекісти здійснили проти народів СРСР.

Заперечують, що жодна радянська дивізія не була повністю укомплектована. Це ви, дорогі мої, Жукова начиталися. Будьте пильні: Жуков бреше. Зараз заради економії місця і часу це питання опустимо. Докази за мною. Я їх надам.

Співавтори Жукова повторили заяложену радянську брехню: на західних кордонах Радянського Союзу перебувало 170 дивізій і 2 бригади (АПН, 1969. С. 204. ОЛМА-ПРЕСС, 2003. Т. 1. С. 212). До цього питання я одного разу повернуся і розберу його особливо. Цю дурість десятиліттями повторюють наші високочолі експерти. Ось Григорій Іваницький, старший науковий співробітник Інституту військової історії МО РФ, на сторінках «Російської газети» (22 червня 1993 р.) розповів дивовижні історії про 170 дивізій і 2 бригади. Головному редактору треба було проявити дещицю мужності: ми такого друкувати не будемо! І над старшим науковим співробітником треба було посміятися всім колективом: не треба казати дурниць! Але редактор злякався і протестувати не став.

Старший науковий співробітник не самотній. Жуковські вигадки про 170 дивізій і 2 бригади поширюють по світу особи з куди більш високим становищем. Мемуари Жукова хвалили Маршали Радянського Союзу В.Г. Куликов і С.К. Куркоткін, маршал бронетанкових військ О. Лосик. Останній міністр оборони СРСР Маршал Радянського Союзу Д.Т. Язов не тільки хвалив мемуари Жукова, а й підтвердив цифру: 170 дивізій і 2 бригади (ВІЖ. 1991. No 6. С. 7). Загальне обдурювання, яке виходило зі стін Міністерства оборони та Генерального штабу, туди ж і повернулося. Наші маршали настільки вжились у свою брехню, що перестали відрізняти правду від вигадок. Згоден, перевірити відомості про кількість радянських дивізій на західних кордонах не просто. Не кожен Маршал Радянського Союзу обдарований здатністю рахувати до 170. Але дуже легко було перевірити відомості про дві бригади. Адже це як два пальці загнути. Ось бригада - загнемо один пальчик. Ось ще - другий пальчик загнемо. А ось ще десять! Якби хтось із наших шановних маршалів (і старших наукових співробітників) спромігся порахувати бригади, то легенда про 170 і 2 звалилася б миттєво. Будь-який довідник щодо війни дає цифру: в західних прикордонних військових округах перебувало 15 одних тільки повітряно-десантних бригад. При цьому названа їх дислокація, вказані командири, розписані структура, чисельність, озброєння, бойовий шлях бригад і подальша доля. Там же, в західних округах, знаходилися 10 артилерійських протитанкових бригад. І одна бригада морської піхоти. 7 бригад ППО. 10 залізничних бригад. 2 стрілецькі бригади.

Разом — 45.

Ось жуковська арифметика: 2 бригади назвав, 43 пропустив.

Крім цього, існувала організаційна одиниця під назвою «бригадний район ППО». Це та ж бригада ППО, тільки розосереджена на значній території. Бригада ППО прикривала один великий важливий об'єкт, а бригадний район ППО - кілька менш важливих. У п'яти прикордонних округах було 20 бригадних районів ППО.

Якщо до 45 бригад додати і бригадні райони ППО, то виходить, що з 65 бойових одиниць бригадного рівня геній військового мистецтва пропустив 63. З такими математичними здібностями неважко довести, що ворог був сильніший.

А тепер уявімо собі, що навесні 1941 року сидить у Генеральному штабі найбільший полководець ХХ століття. Перед ним завдання - планувати війну. Дії двох бригад він здатний планувати, бо знає, що вони існують. Але як міг цей геній планувати дії інших 63 бригад і бригадних районів, якщо він не підозрював про їх існування?

Один критик - про «Криголам»: це на рівні анекдоту. Сперечатися не буду. Але чому критики мовчать, читаючи твори видатного полководця ХХ століття? Розповіді про дві бригади - це на якому рівні?

З дивізіями - та ж ситуація. У країні було розгорнуто за один рік 61 танкова і 79 авіаційних дивізій, але геній про це нічого не чув. Як він міг планувати дії танкових і авіаційних дивізій, якщо не знав, що вони існують?

Але ось завершилася війна. Ось стратег засів за мемуари. Якщо на війні він абсолютно не уявляв собі бойову міць Червоної Армії, то треба було хоч після війни пробіл заповнити. До середини 60-х років ХХ століття було випущено достатньо книжок і про танкові війська, і про авіацію, про стратегію й тактику. Відкриваєш книжку про артилерію, а в ній обов'язково описані всі десять протитанкових бригад, які були створені в західних районах країни до німецького вторгнення. Якби Жуков або його численні помічники розкрили хоча б одну книжку про артилерію, то тут же переконалися б, що в одній тільки артилерії бригад було не дві, а більше. А розкрили б книжку про ППО, то прочитали б про 6 бригад і 20 бригадних районів...

Мемуари Жукова підперли заклинаннями: «Георгій Костянтинович виключно відповідально підходив до роботи над своїми мемуарами. Були перевернуті гори архівних документів, відбулися розмови з багатьма колишніми підлеглими, сотні раз вивірялися цифри, факти» («Красная звезда», 12 січня 1989 р.). Той, хто мемуарів не читав, хто не знайомий з продукцією Агітпропу про війну, той цим заклинанням може повірити. Але треба просто погортати офіційну комуністичну макулатуру про війну і порівняти з мемуарами стратегічного генія. З цього порівняння випливає лише один висновок: ніхто ніяких цифр і фактів не перевіряв і архівів не використовував. Жуков і братія ліпили «найправдивішу книжку про війну» від ліхтаря, безсовісно переписуючи факти і цифри з книжок настільки ж безграмотних і безвідповідальних авторів. З пізнавальної точки зору мемуари Жукова - це військово-історичний Чорнобиль. Досвід війни в Радянському Союзі, а тепер у Росії не вивчався ніяк. Маршали Радянського Союзу Куркоткін, Куликов, Язов - випадкові люди в армії. Весь їхній інтерес полягав у тому, щоб у казармах був порядок, щоб ліжка були заправлені зразково, щоб табуретки блищали свіжою фарбою, щоб стінні газети відбивали генеральний курс рідної партії. Але їх військові знання кожен може оцінювати самостійно. Як можна вивчати досвід війни, як можна витягти уроки з помилок і прорахунків, якщо наші стратеги не мають навіть приблизного поняття про чисельність військ, про кількість бойової техніки? Наші маршали хвалять книжку, автори якої не мали ані найменшого уявлення про Червону Армію. Ясно, що рівень військових знань Куркоткіна, Язова, Лосика, Куликова та інших - на рівні Жукова. А можливо, і ще нижче.

– 7 -

Коли ми кажемо про те, чого в мемуарах немає, треба задля справедливості зазначити, що в них є. Після смерті Сталіна, дорвавшись до влади, Жуков прагнув підпорядкувати Збройні Сили особисто собі. Для цього армію слід було вирвати з-під контролю партії та компетентних органів. Цим Жуков і займався. Політпрацівникам від нього життя не було. На цьому стратег і погорів. Свідчить генерал-лейтенант Н.Г. Павленко: «Жуков не заперечував помилок, які зробив, перебуваючи на посту міністра оборони. Особливо переживав за ті, які були пов'язані з недооцінкою ролі армійських партійних організацій і явними перекосами у дисциплінарній практиці» (ВІЖ. 1988. No 12. С. 34). Жукова прогнали з вершин. І він тут же перекувався. Вся його книжка - гімн політпрацівникам. У кожному епізоді присутній мудрий комісар або замполіт, який слушною порадою й особистим прикладом веде батальйони від перемоги до перемоги.

Але повернемося до того, чого немає.

Отже, перше, що повинно було бути в мемуарах чесного начальника Генерального штабу, - карта обстановки. Її не виявилося. Вірніше, виявилося щось таке, що має заповнити дзвінку порожнечу. Ця робота була не виконана, а позначена.

Друге, що повинне бути в таких мемуарах, - співвідношення сил: у противника стільки-то танків, стільки-то літаків, а в мене стільки-то.

Третє - задуми та плани: на що ми розраховували, що з цього вийшло, хто винен.

Все інше - не важливе.

До задумів і планів ми повернемось у третій книжці, а зараз - про співвідношення сил. У викладі цього питання Жуков використовував метод вуличних пройдисвітів, шахраїв найнижчої ланки, у яких на місці совісті - кленовий лист, візерунчастий і широкий, як на канадському прапорі.

Мемуари Жукова випробування арифметикою не витримують. Кількість німецьких танків і літаків Жуков повідомив двічі: «У складі груп армій "Північ" , "Центр" і "Південь" противник ввів у дію 3712 танків і штурмових гармат. Сухопутні війська підтримувалися 4950 бойовими літаками». Це сторінка 263. На сторінці 411 Жуков повторив цифри: 3712 танків і 4950 літаків.

А у нас? А у нас - порожнеча. Товариша Патолічева в тилу великий полководець згадав, а танки на фронті забув. У «найправдивішій книжці про війну» великий стратег відкривав жахливі таємниці: «Більше 50 відсотків населення країни складали жінки» (ОЛМА-ПРЕСС. 2003. Т. 1. С. 296). А ось про літаки не подумав повідомити. Замість цифр: «Кількісна перевага військ ворога була велика - в 5-6 і більше разів, особливо в танках, артилерії, авіації». О, бідний архіваріус! Як йому розбиратися: в п'ять разів у нас було менше танків або в шість? Або в десять?

Якщо стратег знає кількість бойової техніки супротивника з точністю до одиниці, то вже свої ж п'ять пальців він повинен порахувати! Навіщо архіваріусу жуковські рази? Чому не названі цифри? Тим більше, що великими (якщо вірити Жукову) вони ніяк бути не могли. Якщо у противника 3712 танків і це в п'ять разів більше, ніж у нас, отже, в Червоній Армії було 742 танки. Так треба прямо й відверто сказати. А вже якщо у нас у шість разів менше було танків, то назви цифру - 618. А що таке «і більше разів»?

Ось вам штабна культура: танків, за Жуковом, у Червоній Армії було, можливо, 742, а можливо, і не 742. Можливо, 618, а може, й ні. Якщо перевага противника була в сім разів, то танків у нас було 530, а, можливо, їх було 371, якщо перевага противника була десятиразовою. Великим оптимістом був Георгій Костянтинович, коли вигукував: розумний зрозуміє!

Ні, повна ясність і відчуття глибокого задоволення виникають тільки у Язових і Карпових, коли вони читають «найправдивішу книжку про війну».

Жуков згадав тільки наші новітні танки. Якщо справа на те пішла, треба було назвати їх точну кількість: КВ - 711, Т-34 - 1400, Т-40 - 233, БТ-7М - 704. Разом - 3048. Тут же вказати, що в німецькій армії всі танки були застарілими, танків нових зразків не було зовсім. Як і у всіх інших країнах світу. І якщо наших одних тільки новітніх танків було майже стільки ж, скільки в Німеччині застарілих, то звідки раптом взялася багаторазова німецька чисельна перевага?

Якщо у противника 4950 літаків, і це в «5-6 і більше разів» більше, ніж у нас, отже, у Червоній Армії літаків було 990. Або 825. А можливо, їх було 618. Або 495. Розумій як знаєш.

Замість точної кількості літаків у цьому «єдиному джерелі правди про війну» сказано: «В авіації переважали машини старих конструкцій. Приблизно 75-80 відсотків загального числа машин за своїми льотно-технічними даними поступалися однотипним літакам фашистської Німеччини» (Там же. С. 210).

Якщо перевага противника була п'ятиразовою, при цьому 75-80 відсотків наших літаків були застарілими, то нових літаків у Червоній Армії виходить 200-250. А якщо перевага противника було десятиразовою, то нових літаків у Червоній Армії було вдвічі менше — 100-125.

Пробачте, але виходить цілковита нісенітниця, яка легко спростовується мемуарами самого Жукова.

«Маршал перемоги» використовував примітивний, але дієвий главпурівський трюк. Він повідомив відомості, які не можна порівняти: СКІЛЬКИ літаків у них і ЯКІ у нас. Прикинемо: нас цікавить кількість води, а нам повідомляють, що вона мокра.

Радіють товариші: «Лише з виходом мемуарів Г. Жукова почала прояснюватися деяка правда про початковий період війни». Для повного прояснення нагадаю: танків у Червоній Армії було не 300, не 600 і не 900, а 23 925.

І бойових літаків - не 500 і не 900. І навіть не 1000, а 21 130.

Жуков просто брехав про 75-80 відсотків застарілих літаків. Іл-2 він порахував, Іл-4 пропустив. Пе-2 порахував, Пе-8 пропустив. Як-1 зарахований, Як-2 і Як-4 забуті і т.д. і т.п.

Мемуари названі з претензією: «Спогади та роздуми». Про які спогади мова, якщо стратег нічого не пам'ятає? Якщо він навіть приблизно не уявляв міць Червоної Армії? Про що після того міркувати?

Відомо, що Жуков книжок не читав. Це зафіксовано в документах. У протоколі негласного обшуку, який був проведений на дачі Жукова в ніч з 8 на 9 січня 1948 року, записано: «На дачі немає жодної радянської книжки, але зате у книжкових шафах стоїть велика кількість книжок у чудових палітурках із золотим тисненням, виключно німецькою мовою» (Військові архіви Росії. 1993. No 1. С. 190). Жуков мовами не володів. Отже, німецьких книжок він теж не читав. І от питання: а чи спромігся він прочитати «свої» мемуари? Якщо читав цей бруд, то чому не протестував? Куди поділася незламна воля «великого полководця»?

– 8 -

Коли вся гниль і фальш жуковського творіння спливли, ідеологи тут же знайшли відповідь: він не брехав! Він просто не знав, скільки в Червоній Армії було танків і літаків. Метод все той же: щоб не назвати Жукова брехуном, його перевели в розряд ідіотів. Про це оголосив один із провідних комуністичних військових істориків, генерал-лейтенант Н.Г. Павленко (ВІЖ. 1988. No 11. С. 26).

Ми знову в глухому куті.

Якщо молодий, тільки що випущений жовторотий лейтенант приймає взвод, то зобов'язаний перш за все дізнатися, скільки під його командуванням буде солдатів і сержантів, за скільки танків, кулеметів та автоматів він особисто відповідає.

Якщо старшина бере роту, то зобов'язаний абсолютно чітко знати, скільки в нього в роті пар чобіт, скільки ковдр, онуч і шинелів.

Якщо буфетниця приймає господарство, то знати їй належить, скільки у неї в касі грошей і скільки ящиків горілки на складі.

На початку 1941 року Жуков прийняв Генеральний штаб. Він повинен був вимагати від попередника генерала армії Мерецкова короткий звіт - на одну сторінку: людей в Червоній Армії стільки-то, дивізій, корпусів, армій - стільки-то. В їх складі: танків, гармат, гаубиць... На складах і сховищах: снарядів, патронів, кулеметів, гвинтівок...

І тут же обтелефонувати всіх командувачів округів: скільки в тебе в СибВО літаків? А в тебе в СКВО скільки танків?

Припустимо, що Мерецков не зумів назвати точних цифр, у цьому випадку Жуков мав тут же написати рапорт Сталіну: з Мерецкова треба терміново здерти генеральські лампаси і відправити рядовим в дисбат. Або, припустимо, Мерецков доповів цифру, але вона не збігається з тим, що повідомили з військових округів. Але і в цьому випадку треба було дзвонити в усі дзвони, терміново формувати комісії для обстеження ведення справ в центрі і на місцях.

Але ніяких слідів жуковської активності в цьому напрямку ніхто ніколи не знаходив.

Одне з двох:

– або при передачі справ генерал армії Мерецков повідомив генералу армії Жукову кількість танків, літаків, артилерії, дивізій та іншого, а Жуков все це тут же забув;

– або, приймаючи справи, Жуков просто не цікавився кількістю танків, літаків і дивізій.

Ось вам і вся розгадка катастрофи 1941 року. Начальник Генерального штабу РCЧА генерал армії Жуков мав планувати бойові дії 24 тисяч танків і 21 тисячі літаків, але він про їх існування просто по-людськи забув. Тому він планував дії 500-900 літаків і 300-600 танків. А все інше просто випало з поля його геніального зору і планами було не охоплено.

І ще одне протиріччя. Жуков і всі інші комуністичні стратеги повідомляють: ми раптовий удар по Німеччині не готували. Ми чекали, коли Гітлер вдарить першим, спалить наші літаки і танки, перекине аеродроми, передушить командні пункти, захопить стратегічні запаси, а вже після цього ми мали намір швиденько вибити його з нашої землі і тут же перенести бойові дії на ворожу територію.

Товариші дорогі, якщо у противника перевага в танках і літаках у «5-6 і більше разів», якщо до того ж наші літаки на 75-80 відсотків застарілі, то після першого раптового удару ситуація посилиться і перевага супротивника стане воістину абсолютною. Чи не здається вам, що тільки дебіл міг при такому розкладі планувати короткострокові оборонні бої з негайним перенесенням бойових дій на територію противника?

І ще: як назвати ту невдячну свиню, якій народ, доведений до людожерства і трупожерства, дав під командування 24 000 танків, у тому числі тисячі найкращих у світі, а він навіть не спромігся поцікавитися, скільки ж їх було? І яка, вибачте, цінність мемуарів начальника Генерального штабу, який або повний дурень, або дурня з себе корчить?

Тепер згадаємо заяви Жукова про те, що перед війною Сталін не цікавився справами Генерального штабу. Великий стратег Жуков нібито хотів доповісти про стан військ, але такої можливості не випало.

Давайте цьому повіримо. Але запитаємо: а чи міг Жуков доповісти про стан Червоної Армії, якщо не уявляв навіть приблизно ні кількість дивізій, ні число танків, літаків та гармат у Червоній Армії?

Не знаю про Сталіна, а ось Жуков явно справами Генерального штабу не цікавився.

А мідні труби ревуть все голосніше: «Будучи начальником Генерального штабу, він абсолютно правильно оцінював армії ворогів і стан своїх військ» (Маршал Радянського Союзу Д.Т. Язов. «Красная звезда», 20 квітня 2004 р.). Вже куди правильніше.

Альтернатива ось яка: або нас так і будуть у всьому світі вважати повними ідіотами (а Жукова генієм), або книжку Жукова ми все-таки прочитаємо і виявимо в ній деякі, м'яко кажучи, неточності.

Ось думка Костянтина Симонова. Він говорить про всіх наших мемуаристів, у першу чергу про Жукова: «Багато хто з них звикли, що пишуть за них, що вони тільки підписують те, що їм пропонують, а пропонують їм те, що потрібно, те, що треба. Ні ціни слова вони не знають, ні відповідальності за написане слово» («Знамя». 1997. No 2. С. 188).

За ці слова можна пробачити Симонову всі його гріхи.

Розділ 21

Про Кулика і Павлова

У сформованій ситуації Сталін і Жуков, зрозумівши, що за ці злочинні помилки, крім них, власне, запитувати більше нема з кого, швидко знайшли «рудого». Ним виявився Павлов.

І хоча він змушений був діяти на напрямку головного удару німців в тій обстановці, яку йому створили вищі (причому офіційно «допомагали» йому спочатку три маршала - Шапошников, Кулик, Ворошилов, потім ще два - Тимошенко, Будьонний і «долучений» до них Мехліс), розстріляли з групою генералів округу саме його.

М.В. Сафір.

Військово-історичний архів. 2001. No 2. С. 94

– 1 -

Це старий прийом: щоб відтінити сліпуче сяйво і велич, треба поряд зобразити щось темне, похмуре, мерзенне, бридке, смердюче. Для контрасту.

Поруч з найбільшим стратегом усіх часів і народів нам малюють нікчемних дрібних людців, тупих служак, які були ні на що не здатні, які нічого не розуміли. У складній обстановці початку війни вони проявили неорганізованість, розгубленість, нерозторопність, невміння керувати військами, а то й найзвичайніше боягузтво. В якості головних антиподів стратегічного генія ХХ століття комуністична пропаганда обрала Маршала Радянського Союзу Григорія Івановича Кулика і генерала армії Дмитра Григоровича Павлова.

Поливати брудом Кулика і Павлова - робота хлібна, непорохнява. І розумової напруги не вимагає. І Кулик, і Павлов були розстріляні за наказом Сталіна, заперечити наклепникам не можуть. І мемуарів не залишили. А томи Жукова - ось вони, гіркою лежать. Черпай відрами бруд з жуковського мемуара та від себе додавай.

Першим проти Кулика і Павлова виступив Жуков. І вибір його був невипадковим. Причина ось яка. Кинувся Жуков з викриттями на адмірала Кузнєцова, а той відповів: сам дурень! Кинувся на Рокосовського, той огризнувся. Зробив підлість Василевському, а той не забув. Тиснув Малиновського, але й той знайшов, як відбитися. Рипнувся на Соколовського, здачі отримав. Потягнув на Конєва, а той ледве великому стратегу морду не розбив. Публічно. Шкода, розняли.

І зрозумів Жуков: тут не проб'єш. Треба там, де легше. Так і стали Павлов з Куликом улюбленими мішенями «об'єктивної критики». Безмовні - ось у чому зручність.

– 2 -

У чому ж винні Кулик і Павлов?

Ланцюг звинувачень проти Павлова складається з трьох ланок.

Перша. У січні 1941 року в ході стратегічної гри на картах він продемонстрував повну безпорадність. Жуков нібито розбив Павлова граючись.

Друга. Через півроку, ввечері 21 червня, коли треба було піднімати війська за тривогою, коли на рахунку були кожна година і кожна хвилина, добросердний Павлов веселився в театрі. Разом з усіма своїми заступниками.

Третя. Коли гримнула війна, Павлов нібито виявив повне нерозуміння природи сучасної війни, невміння керувати військами у складній неясній обстановці. Тому - катастрофа Західного фронту, а слідом за цим - цілий ланцюг катастроф. Довелося Павлова розстріляти. Шкода, але що поробиш, - заслужив. За гріхи йому і мука.

Але давайте уважно подивимося на гріхи, прорахунки і помилки генерала армії Павлова.

Почнемо з найголовнішого звинувачення, яке полягає в тому, що Павлов погано діяв у перші дні війни. Це звинувачення щонайменше несправедливе. Влітку 1941 року в Червоній Армії було п'ять Маршалів Радянського Союзу: Ворошилов, Будьонний, Тимошенко, Шапошников і Кулик. У перші дні війни всі п'ятеро перебували на Західному фронті. Всі «допомагали» Павлову.

Їх посади на 22 червня:

Ворошилов - член Політбюро ЦК, заступник Голови СНК, голова Комітету оборони при РНК СССР. До 1940 року Ворошилов 15 років був наркомом оборони СРСР.

Тимошенко - член ЦК, народний комісар оборони СРСР.

Будьонний - член ЦК, перший заступник наркома оборони СРСР.

Шапошников - кандидат у члени ЦК, заступник наркома оборони, колишній (і майбутній) начальник Генерального штабу.

Кулик - заступник наркома оборони, начальник Головного артилерійського управління РСЧА.

Замислимося. Менше ніж за тиждень був розгромлений Західний фронт - озброєне за останнім словом техніки півмільйонне угруповання радянських військ на найголовнішому стратегічному напрямку війни. Невже в цьому не винен голова Комітету оборони Ворошилов, який до цього 15 років очолював наркомат оборони? Західний напрямок у всі століття був тієї накатаною дорогою, по якій через Смоленськ завойовники йшли на Москву. З 1925 року Ворошилов як очільник оборонного відомства був зобов'язаний зміцнювати саме цей напрямок, саме його готувати до відбиття агресії. І якщо головний прорив вийшов саме тут, то невже в цьому немає провини Ворошилова? Невже він не заслужив такого ж покарання, як і командувач Західним фронтом?

Припустимо, з 1925 по 1940 рік нарком оборони Ворошилов підготував війська і територію Білорусії до відбиття агресії, але ось у 1940 році командувачем до Мінська був призначений недолугий Павлов, який все зроблене наркомом Ворошиловом занапастив. Тоді виникає питання: а куди дивився член Політбюро, заступник Голови РНК, голова Комітету оборони Ворошилов? Якщо він бачив, що Павлов в останній рік перед німецьким вторгненням нищить справу, чому не втрутився?

Одне з двох.

Або Ворошилов напередодні вторгнення потурав Павлову в ослабленні оборони західного напрямку. Тоді обидва варті покарання.

Або Ворошилов за 16 років бурхливої діяльності війська Західного округу і територію Білорусії до відбиття агресії не підготував. В цьому випадку карати треба було одного Ворошилова. Що міг зробити один Павлов у Мінську за останній рік, якщо нарком оборони в Москві на своєму високому посту нічого не зробив за 16 років?

З 1940 року в кріслі наркома оборони сидів маршал Тимошенко.

Питання ось як поставимо: знав Тимошенко, як треба організувати відбиття агресії на західному напрямку, або він цього не знав?

Якщо знав, то чому не віддав відповідних розпоряджень Павлову? На віжках і кінь розумний. При розумному наркомі навіть недолугий Павлов мав діяти правильно. У путнього ротного недолугі взводні добре і правильно працюють. А якщо неправильно, то і з ротного відповідальність: а ти нащо тут поставлений?

В руках наркома оборони - вся міць Червоної Армії. Якщо, маючи в підпорядкуванні всю Червону Армію і всі ресурси країни, сам нарком оборони не знав, як організувати відбиття агресії на землі Білорусії, то яка відповідальність начальника місцевого масштабу?

І якщо стався стратегічний розгром Західного фронту, невже перший заступник наркома оборони маршал Будьонний не винен? Якщо він не підготував відбиття агресії, то чим він взагалі перед німецьким вторгненням займався?

Невже не винен Маршал Радянського Союзу Шапошников, який з травня 1937 року по серпень 1940 року був начальником Генерального штабу? Як у передвоєнні роки він планував оборону на західному напрямку?

І якщо ВСІ Маршали Радянського Союзу, разом узяті, включаючи голову Комітету оборони, наркома оборони з його першим заступником та двома заступниками, при всьому сукупному досвіді, при своєму впливі та неосяжній владі, перебуваючи поруч з Павловом, не змогли зупинити Гота і Ґудеріана, то чи міг це зробити один Павлов?

Питання ставлю так: перед німецьким вторгненням високі московські начальники віддавали собі звіт в тому, що Західний фронт може впасти за тиждень, чи вони цього не розуміли? Якщо не розуміли, то всіх їх треба судити за злочинну недбалість. А якщо розуміли небезпеку розгрому, але нічого не робили для підготовки оборони на західному напрямі, тоді їх треба було судити за шкідництво.

Всі п'ять Маршалів Радянського Союзу разом проявили в Білорусії повну безпорадність. Чи справедливо в безпорадності звинувачувати одного Павлова? Деякі з маршалів таємно з'явились у Білорусії до німецького вторгнення. І якщо вони бачили, що Павлов не працює, а сидить у театрі, то чому вони його звідти не вигнали? Чому не поставили питання перед Москвою про негайне усунення Павлова?

Та й маршали були не одні. Там же в Білорусії перебував і нарком державного контролю Мехліс з воістину необмеженими розстрільними повноваженнями. Чому він не зупинив німецькі танки? І якщо в передвоєнні роки, місяці і дні в Західному особливому військовому окрузі ніхто не готувався до відбиття агресії, то куди ж дивився верховний сталінський контролер Мехліс? Крім справ військових, не було в нашій країні ніяких інших справ. Все було підпорядковане підготовці до війни. Як же Мехліс прогледів непорядок?

Крім нього, там же в Білорусії в перші дні війни (і за кілька днів до неї) перебував представник Ставки Головного Командування генерал-лейтенант інженерних військ Д. Карбишев. Там же з перших днів війни були перший заступник начальника Генерального штабу генерал-лейтенант В.Д. Соколовський і начальник оперативного управління Генерального штабу генерал-лейтенант Г.К. Маландін. Це вони планували війну, в тому числі й на Західному фронті. Ось з них і слід питати слідом за Ворошиловом, Будьонним, Тимошенком та іншими. Але всі вони вийшли з води сухими, з полум'я — неопаленими.

– 3 -

Ще більше підстав було для притягнення до суду генерал-майора А.М. Василевського. З травня 1940 року він обіймав посаду заступника начальника Оперативного управління Генерального штабу. Він особисто розробляв оперативну частину плану стратегічного розгортання Радянських Збройних Сил на північному, північно-західному і західному напрямках (СВЕ. Т. 2. С. 27). Це він планував дії Північного, Північно-Західного і Західного фронтів. Це на його совісті лежить розгром Червоної Армії не тільки на Західному фронті, а й на Північно-Західному - в Прибалтиці, і вихід німецьких військ до Ленінграда. Блокада з мільйоном загиблих - теж результат його планування, його плідної діяльності.

Але дивна річ: Павлова розстріляли, а ніхто з московських начальників не постраждав (Кулика розжалували пізніше за інші справи, а розстріляли через п'ять років після війни вже зовсім за іншими статтями). В переважній більшості всі московські начальники, які в перші дні війни перебували на Західному фронті, незабаром отримали підвищення.

Маршал Ворошилов через кілька днів після розгрому Західного фронту увійшов до складу Державного Комітету Оборони - надзвичайного вищого органу, в якому була зосереджена вся повнота державної влади. Крім того, Ворошилов став членом Ставки Верховного Головнокомандування.

Маршал Шапошников вже в тому ж місяці, в липні, повернувся на пост начальника Генерального штабу.

Генерал-лейтенант Маландін через сім років піднявся до генерала армії, а генерал-лейтенант Соколовський через п'ять років - до Маршала Радянського Союзу.

Особливо слід сказати про генерал-майора Василевського. Він не був на Західному фронті, але він особисто планував бойові дії Західного фронту. За ганебні поразки Червоної Армії в Білорусії та Прибалтиці, за оточення Ленінграда генерал-майора Василевського чекав найзапаморочливіший зліт у всій Червоній Армії. Через три тижні після арешту командування Західного фронту Василевський стає заступником начальника Генерального штабу, начальником Оперативного управління. До цього він відповідав тільки за планування бойових дій від Білого моря до Бреста. Тут - суцільний провал. Тепер Сталін довіряє йому планувати всі дії Червоної Армії. У жовтні 1941 року Василевський стає генерал-лейтенантом. Через півроку - генерал-полковником. Ще через місяць Сталін призначає його начальником Генерального штабу. Минуло ще півроку, і Василевський отримує звання генерала армії. Потім через 29 днів - Маршала Радянського Союзу.

І вже зовсім незрозуміла доля Жукова. Західний фронт упав. І Північно-Західний. І Південно-Західний. І Південний. Північний теж. Якби Північний фронт встояв, то не було б блокади Ленінграда. Впали всі п'ять фронтів. Їхні дії планував особисто Жуков. Але під сокиру пішло тільки керівництво Західного фронту.

А начальника Генерального штабу в святі визначили.

Понад те, 26 червня 1941 року Сталін поставив Жукову завдання займатися виключно справами Західного фронту. Ось як Жуков сам про це розповідає. «В той же день (26 червня - В.С.) ввечері за викликом Сталіна я повернувся в Москву і відразу прибув до нього в кабінет. Він поклав на мене організацію оборони на рубежі Полоцьк - Вітебськ - Орша - Могильов - Гомель, з тим щоб затримати наступ противника у зв'язку з критичним становищем на Західному фронті» («Красная звезда», 26 березня 1996 р.).

Так що Павлову «допомагали» не тільки всі Маршали Радянського Союзу, а й сам видатний полководець ХХ століття. Однак нічого ні в маршалів, ні в геніального полководця не вийшло.

А винен Павлов.

– 4 -

Павлова звинувачували в тому, що він погано проявив себе в січні 1941 року в ході стратегічних ігор. Джерело звинувачень відоме. Це випливає з захоплюючих мисливських розповідей Жукова. Матеріали стратегічних ігор були закриті грифом абсолютної таємності, тому Жуков міг складати все, що йому заманеться, розповідати довірливим все, на що були здатні його буйна фантазія і довгий язик. І він складав. І він розповідав. Але трохи прочинилися архівні сейфи, і виявилося, що Павлов на тих іграх був анітрохи не гіршим за Жукова. Виявилося, що Жуков просто вигадав хід і результат ігор. Розповіді Жукова - базікання, злісна вигадка старого хвалька.

А ось ще звинувачення: ввечері 21 червня 1941 генерал армії Павлов веселився в театрі, але ж треба було...

Дурість Павлова в наявності. Однак і тут є що заперечити. Не один Павлов у театрі сидів. Уважному читачеві рекомендую погортати мемуари інших генералів з інших військових округів. Гарантую, кожен, кого цікавлять загадки початкового періоду війни, знайде десятки згадок про столичних артистів, які в другій половині червня співали й танцювали по великих і малих гарнізонах вздовж усього західного кордону Радянського Союзу. Не Павлов столичними концертними бригадами розпоряджався, не він їх слав на кордон. Не було в нього влади столичними розпоряджатися.

Молодому поколінню не зрозуміти, а однолітки підтвердять - у нас так було влаштовано: готується збір урожаю, і ось артисти всіх рангів - від шкільного драмгуртка до московських знаменитостей - на польових станах піднімають бойовий дух хліборобів перед грандіозною битвою за врожай. Або - готуються вибори. Тут вам у магазини і ковбаски підкинуть, і банок якихось з привабливим етикетками, і кислого вина підвезуть аж з Алжиру. Одного разу в Куйбишеві перед виборами навіть банани продавали. Правда, тільки з десятої до обіду і лише в центральних кварталах. А от горілки, точно пам'ятаю, на всіх вистачило. У кого гроші були. І тут же поруч з магазинами, раптово розбагатіли на закуску і випивку, - радість всенародна: бубни стукають, гітари бренькають, гармошки надриваються. А в заводських клубах, а то й прямо в цехах, улюбленці всенародні, від П'єхи до Зикіної, розносять по душах людських надію, тепло і щастя безмежне.

Або ось: у 1968 році, ближче до серпня, любителям естради і цирку, шанувальникам оперети, сатири і драми, балету і опери в Москві було нічого робити. Цінителю треба було в той момент опинитись у військах Прикарпатського військового округу. На кордоні з Чехословаччиною. Ось де роздолля було! Любуйся-насолоджуйся досягненнями радянського, найгуманнішого у світі мистецтва! Головне - безкоштовно. На халяву!

У червні 1941 року щось подібне трапилося вздовж усього західного кордону Радянського Союзу. Історикам мистецтва рекомендую погортати спогади співаків і танцюристів, скрипалів та піаністів, артистів кіно і театру. Саме, здавалося б, їм місце в червні 1941 року перед збором урожаю - на Дону, на Кубані, на Алтаї, в Поволжі. Ось і ні. Всі вони зграйками і табунами чомусь до західних кордонів роїлися. Деякі з них розважали командування і штаб Західного фронту. Саме так: фронту! Увечері 21 червня, в той самий момент, коли Павлов зі своїм штабом у театрі плескав у долоні, у Кремлі товариш Сталін приймав рішення про розгортання п'яти радянських фронтів від Білого моря до Чорного. Зокрема, було прийняте рішення про створення Західного фронту і призначення генерала армії Павлова командувачем. І якщо так, то Павлову повинен був подзвонити сталінський секретар товариш Поскребишев і повідомити: вирішується ваше запитання, вам наказано сидіти у службовому кабінеті біля телефону і чекати рішення.

І якщо Павлов безтурботно розслаблявся в театрі, то з цього випливає, що подібного розпорядження з Кремля не надходило.

І тут з галузі смішного ми переходимо в галузь незрозумілого. Над Павловом кожен може сміятися, але як розуміти поведінку Сталіна? У роки його правління весь державний апарат працював у сталінському ритмі і був підпорядкований режиму дня батька народів. Сталін працював ночами, тому всі наркоми, а пізніше міністри сиділи до ранку в своїх кабінетах: а раптом зателефонує Сталін? Якщо в кабінетах вночі сиділи наркоми, то сиділи і їх заступники: а раптом наркому терміново потрібні якісь відомості? А раз сиділи в кріслах заступники наркомів, то залишалися на робочих місцях і начальники головних управлінь. І їх заступники. І начальники управлінь. Теж із заступниками. І начальники відділів. І всі інші. Кожен бажаючий знайде безліч таких повідомлень: «У Наркоматі оборони, в Політичному управлінні РСЧА, так само як і в апараті ЦК ВКП (б), в той час панував порядок авральної нічної роботи. Скажімо, Мехліс не виїжджав додому раніше 5-6 години ранку» (Генерал-майор Е.А. Болтін. «Красная звезда», 10 березня 2004 р.). «У всіх наркоматах працювали ночами» (В.С. Ємельянов. На порозі війни. М., 1971. С. 23). Про сталінський стиль роботи розповідає кандидат у члени Політбюро Д.Т. Шепілов: «Робота йшла до ранку... Нерідко кінець одного робочого дня (вірніше, ночі) змикався з початком іншого... Робота йшла на знос. Інфаркти, інсульти і смерті сипалися усюди» («Питання історії». 1998. No 5. С. 12-13).

І не тільки урядово-чиновницька Москва жила в цьому ритмі. Але і вся країна. Всьому апарату управління доводилося підлаштовуватися під ритм Москви. Сидить вночі партійний секретар в якому-небудь Уркаганську, а піти не смій: а раптом помічник московського замзаввідділу вимагатиме негайної відповіді?.. Добре на Далекому Сході. Коли в Москві ніч, там уже день. А як іншим?

Але ось виняток, який виділяється з усіх правил. 21 червня 1941 року в Москві вирішувалося питання екстраординарної важливості: вперше в історії Радянського Союзу в мирний час в обстановці найсуворішої таємності створювалися п'ять фронтів. Сталін формував фронти не для оборони, не для відбиття гітлерівської агресії. У можливість німецького нападу Сталін категорично відмовлявся вірити. Фронти створювалися для якоїсь невідомої для нас мети. При цьому Західний фронт - головний напрям війни, центр, серцевина стратегічного побудови. І ось у цей вирішальний момент Сталін не зажадав присутності Павлова на своєму командному пункті або в робочому кабінеті.

І нарком оборони Тимошенко цього не зажадав. Хоч би начальник Генерального штабу попередив: агов, Павлов, Дмитре Григоровичу, далеко не тікай, від кремлівського телефону не віддаляйся.

Але ось вам картиночка: не тільки генерал армії Павлов, але й генерал-майор Климовських там же в театрі сидів. А адже він начальник штабу Західного особливого військового округу, який у той самий момент перетворювався в штаб Західного фронту. Там же - і начальник артилерії тепер уже фронту генерал-лейтенант артилерії Клич. Народжується фронт, а все командування - в театрі!

І не тільки на Західному фронті таке. Наші історики чомусь не люблять згадувати, що вдень 21 червня 1941 року командувач Київського особливого військовим округу генерал-полковник М.П. Кирпонос із найближчим оточенням сидів на стадіоні «Динамо», а ввечері відправився в театр. І знову в супроводі відповідальних товаришів. Маршал Радянського Союзу І.Х. Баграмян описує страшний робочий ритм у штабі округу: починаючи з ранньої весни 1941 року - ні вихідних, ні свят, робота від зорі до зорі і далі в ніч до нової зорі, всі валяться з ніг від втоми і недосипання... А тут раптом - стадіон, театр... в момент, коли Київський особливий військовий округ таємно перетворюється в Південно-Західний фронт. Генералам не до театрів. Їм би справи завершити. Їм би поспати годинку!

Але і в Ризі - театр. І в Одесі.

Як цю комедію розуміти?

Так давайте ж будемо сміятися не над безтурботними Павловом, Климовських, Кличом, давайте сміятися над Сталіном, Тимошенком і Жуковом.

Втім, можна й не сміятися. Менше ніж за три місяці до описуваних подій у Середземному морі, біля мису Матапан, відбулася морська битва між з'єднаннями італійських і британських кораблів. Бій завершився блискучою перемогою британського флоту. Вирішальну роль у перемозі Британії зіграли авіаносна авіація і застосування нового засобу виявлення - радарів. А ще на боці британського флоту - і це головне - була раптовість. З'єднання британських кораблів з'явилося там і тоді, де і коли така поява не очікувалась і повністю виключалась. Найдивовижніше в тому, що за кілька днів і навіть годин до виходу в море безтурботні британські адмірали, здавалося б, зовсім справами флоту не цікавилися. Вони вели виключно напружене світське життя: танцювали на балах, грали в гольф, з'являлися в театрах. А потім якось непомітно, по-англійськи, не прощаючись, один за іншим пропали.

І ніхто після розгрому італійського флоту біля мису Матапан над поведінкою британських адміралів не сміється.

А от якщо б італійці раптово накрили британський флот прямо перед виходом з баз, то вже тоді б історики пригадали британським адміралам і бали, і гольф, і карти, і безтурботні вечори в театрах.

– 5 -

Рішення Сталіна про розгортання п'яти фронтів 21 червня 1941 року - це заключний етап тривалого невидимого збоку процесу. Наказ негайно приступити до будівництва фронтових і армійських польових командних пунктів був відданий ще 27 травня («Красная звезда», 29 травня 1991 р.). До середини червня на ці командні пункти були перекинуті оперативні групи. 13 червня 1941 року всі радіостанції Радянського Союзу передали Повідомлення ТАРС: «Чутки про те, що СРСР готується до війни з Німеччиною, є помилковими і провокаційними... проводяться зараз літні збори запасних Червоної Армії і майбутні маневри мають на меті не що інше, як навчання запасних і перевірку роботи залізничного апарату, що проводяться, як відомо, кожен рік, через що зображати ці заходи як ворожі Німеччини принаймні безглуздо».

Саме в цей день, 13 червня 1941 року, відбулося остаточне і повне розділення структур управління в західних прикордонних військових округах, крім Ленінградського. В той день нарком оборони віддав наказ вивести фронтові управління на польові командні пункти. У Західному особливому військовому окрузі, так само як у Прибалтійському і Київському особливих військових округах, уже з 13 червня існували фронти. Паралельно з цим функціонували і військові округи, зі складу яких виділилися фронти.

Починаючи з 13 червня 1941 року в Білорусії існували дві незалежні військові системи управління: таємно створений Західний фронт (командувач фронтом генерал армії Д.Г. Павлов, командний пункт у лісі, в районі станції Обуз-Лесьна) і Західний особливий військовий округ (командувач генерал-лейтенант В.Н. Курдюмов, штаб у Мінську). Павлов продовжував грати роль командувача округу, але він уже офіційно - командувач фронту, і його штаб уже перекидається на таємний командний пункт, щоб існувати незалежно від Західного особливого військового округу. Сам Павлов з вищим керівництвом фронту поки в Мінську. В театрі.

Весь цей театр затіяний заради того, щоб показати німецькій розвідці: на Західному фронті без змін, тут у нас у Радянському Союзі життя йде своєю чергою, нічого серйозного не затівається, ніхто нікуди таємно не йде, ось вони, керівники, все рядочком у театрі сидять. І пора зрозуміти, панове добрі, що чутки про те, що СРСР готується до війни з Німеччиною, є помилковими і провокаційними...

Коли Сталін у Москві затверджував рішення про розгортання фронтів, командні пункти п'яти фронтів були вже обладнані, на багатьох уже перебували офіцери і генерали штабів. Вони вже віддавали накази від імені фронтового командування. Приклад: 21 червня 1941 року о 14 годині 30 хвилин було віддане розпорядження 8-й, 11-й і 27-й арміям про введення світломаскування в гарнізонах та в місцях розташування військ. Розпорядження підписав помічник командувача Північно-Західного фронту з ППО полковник Карлін (ЦАМО, фонд 344, опис 5564, справа 1, лист 62). Звертаю увагу: підписав папір помічник командувача НЕ округу, а фронту! Німецького вторгнення ніхто не чекав, але фронти вже розгорнули.

– 6 -

У театрі поряд з генералом армії Павловом сидів генерал-лейтенант артилерії Н.А. Клич, начальник артилерії Західного особливого військового округу, насправді - Західного фронту. Ось невеликий фрагмент про нього і генерала І.М. Русіянова, командира 100-ї стрілецької дивізії. Трохи пізніше, 18 вересня 1941 року, 100-а стрілецька дивізія буде перетворена в 1-у гвардійську. В наказі Верховного Головнокомандувача No 308 про перетворення перших чотирьох дивізій у гвардійські генерал-майор Русіянов був названий першим. Саме він офіційно став радянським гвардійцем No 1. Але зараз мова не про вересень, а про початок червня 1941 року.

«100-та стрілецька дивізія перед війною стояла в передмістях Мінська, тому неофіційно іменувалася столичною. На початку червня 1941 року її командир генерал-майор І.М. Русіянов був викликаний у штаб округу: треба отримувати нові 76-мм гармати. Начальник артилерії округу генерал-лейтенант Н.А. Клич добре зустрів Івана Микитовича, свого старого знайомого. Коли вони залишились удвох, Клич тихо і, мабуть, трохи невпевнено (що зазвичай було йому властиво) промовив:

– Іване Микитовичу, я раджу тобі нові сімдесятишестиміліметрові гармати поки не брати. Але - тільки раджу. Вирішуй сам.

– Хіба це погані гармати?

– Нові сімдесятишестиміліметровки - не гармати, а мрія. Але в нас снарядів до них лише один боєкомплект. А до старих гармат - гори боєприпасів. Почнеться війна, ти за два дні спалиш усі снаряди до нових гармат. Що ж далі будеш робити?

– А що - війна на носі?

– Я тобі й так сказав більше, ніж міг...

– Скільки ж мені доведеться тягнути з отриманням нових гармат?

– Думаю, не більше місяця»

(«Красная звезда», 17 липня 1991 р.).

Цей шматочок - начебто гексоген. Маленький зовсім, а величезної сили скільки!

Сидів у Москві, в Генеральному штабі якийсь геній, гнав до Білорусі кращі у світі 152-мм гаубиці-гармати МЛ-20 і по десятку боєкомплектів кожній. Але гармати ці - розсипом: без розрахунків, без командирів, без забезпечення тилів. Якщо немає артилеристів, то дочекайся, коли будуть; на уральських полігонах сформуй батареї, дивізіони, полки, підготуй, збий, тільки тоді в Білорусію відправляй.

Той же геній з Генерального штабу гнав у ту ж Білорусію найкращі у світі 76-мм гармати, але тільки по одному боєкомплект снарядів до них. Якщо немає в достатку снарядів до нових гармат, так тримай гармати за Волгою. Коли розгорнуть на повну потужність виробництво снарядів, ось тоді й пустиш гармати у справу. Інакше армію беззахисною робиш. Кому потрібні гармати без снарядів? Тільки ворогам. Тільки Гітлеру. Гітлерівці наші захоплені 76-мм гармати на озброєння взяли, виробництво снарядів налагодили. У першій половині Другої світової війни радянські 76-мм гармати були найпотужнішими протитанковими гарматами гітлерівської армії. Свого нічого подібного і рівного у Гітлера не було.

Та й «застарілі» наші гармати теж чогось варті. Витівники з Генерального штабу та Інституту військової історії «застарілу» зброю взагалі в статистику не включали. Над цією зброєю вони глумилися. Але ось приклад: відмовився генерал-майор Русіянов від новітніх, найкращих у світі гармат, залишились у нього в дивізії тридюймівки зразка 1902 року. І тому дивізія його через неповних два місяці війни стала гвардійською. Найпершою.

Так що не в «застарілій» зброї справа.

– 7 -

На початку війни генерал-лейтенант артилерії Клич був заарештований у числі «винуватців». «Професор диверсійних наук» полковник І.Г. Старинов був свідком арешту. Ось його розповідь: «Особливо вразив мене арешт Н.А. Клича. В його чесності й невинності я був переконаний... Н.А. Клич робив усе, щоб підвищити боєздатність артилерії округу. Але в нього забирали тягачі, знімали його людей з позицій на... оборонні роботи. Забирали в нього старі гармати з боєприпасами, а натомість присилали нові без снарядів. Що ж міг зробити Клич?! Протестувати? Він протестував, але його зупиняли» (І.Г. Старінов. Міни чекають своєї години. М., 1964. С. 211).

Але наша розмова зараз не про снаряди й гармати, а про те, що начальник артилерії Західного особливого військового округу генерал-лейтенант артилерії Н.А. Клич на початку червня 1941 року знав: максимум через місяць, тобто на початку липня, розпочнеться війна. Про це він натякав генерал-майору Русіянову. «Красная звезда» повідомляє, що Русіянов натяк зрозумів: «Зрозумівши після розмови з Кличом, що в його розпорядженні залишилося мізерно мало часу, комдив з особливим завзяттям наліг на вогневу підготовку, на тактичні навчання, школив штаб. Зовсім замучив дивізію. І все ж швидше, ніж очікувалося, підійшов перший день війни».

Готувався Русіянов на початок липня, а війна почалася на два тижні раніше...

Командир 100-ї стрілецької дивізії генерал-майор Русіянов дізнався про майбутню війну від начальника артилерії Західного особливого військового округу генерал-лейтенанта Клича. Цікаво, а від кого Клич міг дізнатися про війну на початку липня? Найімовірніше, від командувача Західного особливого військового округу генерала армії Павлова.

Не думаю, щоб Клич або Павлов знали плани Гітлера. Але вони знали плани Сталіна. І якщо не в повному обсязі, то в частині, що їх стосується.

Але припустимо неймовірне: генерал-лейтенант артилерії Клич на початку червня 1941 року знав плани Гітлера - максимум через місяць нападе. Якщо він у Мінську це знав і розумів, то, напевно, і геніальний Жуков мав це розуміти. Жукову з висоти видніше. У Жукова в підпорядкуванні Розвідувальне управління Генерального штабу, йому всі розвідувальні відділи штабів військових округів інформацію шлють. Як же сталося, що командир відносно невеликого рангу на початку червня б'є тривогу, а геніальний стратег у Москві сам тривогу не б'є і інших осаджує?

А в мене ще питання: навіщо знання про швидкий початок війни в таємниці тримати? Чому один радянський генерал про можливий термін початку війни повідомляє іншому натяком? Та не кожному натякає, а тільки другу своєму Русіянову, в упевненості, що той не проговориться. Подумаємо: хто зацікавлений термін початку війни тримати в таємниці? Тільки нападаюча сторона, тільки агресор. Якщо агресор Гітлер, то нехай він свої таємниці і зберігає. А нам навіщо гітлерівську таємницю берегти? Навпаки, на весь світ сурмити треба було: не метушися, Гітлере, твої задуми нам відомі!

Але ж не одному Русіянову натякали.

Генерал-майор військ зв'язку Агафонов перед війною був начальником зв'язку 11-ї армії Прибалтійського особливого військового округу. У його розповіді згаданий генерал-майор І.Т. Шлемін. Він був начальником штабу 11-ї армії. Отже: "За кілька днів до війни було проведено останнє навчання 128-ою стрілецькою дивізією в районі Кальварії. Після навчання підійшов я, пам'ятаю, до начальника штабу генералу Шлеміна і попросив дозволу зняти наведені польові кабельні лінії.

– У жодному разі не робіть цього! - Категорично наказав начальник штабу, а потім вже більш м'яко запитав: - Невже, товариш Агафонов, ви не розумієте обстановки, не розумієте, для чого це потрібно?

– Ясно, товаришу генерале..." (В.П. Агафонов. Німан! Німан! Я - Дунай! М., 1967. С. 20).

Отже, навчання завершилися. А польові кабелі залишилися. Не для навчань. І не для оборонної війни. 128-а стрілецька дивізія, як і всі інші, до оборони не готувалася, траншей не копала, вона вчилася «бити ворога на його території». Особливо цікавим рекомендую знайти на карті цю саму Кальварію і лінію кордону 1941 року...

Начальнику зв'язку 11-ї армії натяк: лінії зв'язку розгорнуті не для навчань. Міркуй, для чого.

Якщо я щось не так сказав, товариші поправлять, але здається мені: якщо генерали про майбутню війні шепотілися, натяками називаючи приблизну дату її початку, отже, мова йшла не про гітлерівську таємницю, а про сталінську.

І не тому Павлов, Клич, Климовських, Копець, Таюрський безтурботно в театрі сиділи, що робити їм нічого, і не тому, що на мирне співіснування з Гітлером сподівалися. Якраз навпаки. Вони знали: скоро війна, саме тому треба в театрі з'являтися.

Іноді.

* * *

А чи значаться за Куликом і Павловом злочини?

Треба визнати: значаться.

Не хочу бути однобоким. Справедливості заради треба згадати злочини Павлова і Кулика. Деякі з цих злочинів пробачити не можна. Наприклад, обидва в кінці 30-х років воювали в Іспанії. «Щоб землю селянам в Гренаді віддати». На перший погляд - справа шляхетна: боротьба з фашизмом. Однак...

Однак у нас до 1936 року вже були винищені мільйони людей. Нічого рівного й подібного фашист Франко в Іспанії ніколи не здійснював і не задумував.

У нас мільйони вже сиділи в концтаборах, а Іспанія за великим рахунком обійшлася без цього.

Наших селян загнали в колгоспи, а іспанський селянин залишався вільним. Кордони Іспанії були відкриті, і кожен, кому диктатура генералісимуса Франко не подобалася, міг вільно їхати на всі чотири боки, хоч в Аргентину, хоч в Австралію, хоч на батьківщину світового пролетаріату. А наші кордони були на замку. Будь-якого бажаючого побувати в капіталістичному пеклі чекав на кордоні, клацаючи затвором, доблесний прикордонник Карацупа з вірним псом.

У 1932 році комуністи навмисно влаштували голод, перш за все на землі України, і вбили голодом нові мільйони. А в 1936 році наші доблесні воїни поїхали Іспанію звільняти, хоча в Іспанії ніякого голоду не було й не передбачалося. Нашим воїнам-інтернаціоналістам треба було не в чужі землі рватися, а воювати за свободу своєї країни, свого народу.

Якого біса ви лізли чужий народ звільняти, якщо наш народ у цей час на ланцюгу сидів? Звідки ця відповідальність за долю далеких країн при повній безвідповідальності за власну долю?

Розділ 22

Хто зрівняється з Павловом?

«Правдива історія» Великої Вітчизняної війни становить собою фантастичну композицію з брехливих мемуарів Жукова, наскрізь фальшивих романів Стаднюка і фільмів Озерова.

Анатолій Тарас.

Передмова до книжки І. Дроговоз. Великий флот Країни Рад. Мінськ, 2003. С. 8

– 1 -

Не маючи можливості причепитися до бойових справ командувача Західного фронту генерала армії Д.Г. Павлова, захисники Жукова кинулися на «побутівку» й «аморалку». Як почитаєш твори про поведінку Павлова в побуті, відразу починаєш розуміти причини поразки Західного фронту в перший тиждень війни.

Ось зразок.

Стаття: «Командарма заарештовував офіцер ГРУ». Опублікована в «Незалежному військовому огляді» 5 грудня 2003 року. Автор - Михайло Юхимович Болтунов - «військовий письменник, автор низки книжок з історії розвідувально-диверсійної служби». Стаття розповідає про арешт «командарма 1 рангу» Павлова «полковником ГРУ» Мамсуровом. У заголовку військовий письменник Болтунов зробив дві помилки. Посада Павлова - командувач Західного фронту, військове звання - генерал армії.

А Болтунов вперто називає Павлова командармом 1 рангу. Павлов такого звання ніколи не мав. Після повернення з Іспанії Герой Радянського Союзу комбриг Павлов отримав військове звання комкора і посаду начальника Автобронетанкового управління РСЧА. Після Зимової війни у Фінляндії за успішні дії танкових військ у нелюдських умовах на «протитанковій» місцевості проти сильного, стійкого, розумного противника, за вирішення навіть теоретично нездійсненного завдання комкор Павлов був проведений у командарми 2 рангу. 4 червня 1940 року в Червоній Армії були введені генеральські звання. В цей день постановою РНК Павлов отримав військове звання генерал-полковника танкових військ. У січні 1941 року Павлов у ході стратегічної гри на картах, діючи проти Жукова, виявив заздрісну полководницьку майстерність і 23 лютого 1941 року був проведений у генерали армії.

Про арешт якого командарма влітку 1941 року нам розповідає «військовий письменник» Болтунов?

І звідки в червні 1941 року міг з'явитися полковник ГРУ? Автору книжок «з історії розвідувально-диверсійної служби» треба б знати, що ГРУ було створене 16 лютого 1942 року.

Знання предмета «військовим письменником» ясно проглядається не тільки в заголовку, а й у підзаголовках. Наприклад, у таких: «В пошуках штабу Білоруського округу». Автор повідомляє, що «29 червня маршал Ворошилов віддав наказ Мамсурову заарештувати командарма 1 рангу Дмитра Павлова, командарма 2 рангу Володимира Климовських і командарма Миколи Клича». Але «полковник ГРУ» Мамсуров ніяк не міг розшукати штаб Білоруського округу. Не дивно. У 1941 році такого військового округу не було. 11 липня 1940 року Білоруський особливий військовий округ був перетворений у Західний особливий військовий округ. Це не проста зміна вивіски. До складу округу була включена Смоленська область, а це суперечило назві «Білоруський».

Але якщо «полковник ГРУ» шукав штаб Західного особливого військового округу, то треба було запитати першого зустрічного. Будь-хто б і відповів: у центрі Мінська. І зовсім не Павлов у перші дні війни керував округом, а Курдюмов. 21 червня 1941 року відбувся поділ структур. Основна частина управління та штабу Західного особливого військового округу перетворилася в управління та штаб Західного фронту і була таємно перекинута на командний пункт в районі Барановичів. Там після початку війни перебував Павлов. Ось там «полковнику ГРУ» і слід його шукати. А менша частина управління та штабу так і залишилася на місці та зберігала колишню назву: штаб округу.

Перед виїздом з Москви «полковнику ГРУ» слід поцікавитись у Генеральному штабі, де знаходиться штаб Західного фронту. Місця розташування нижчих штабів визначають і затверджують штаби вищі. У Генеральному штабі повинні були знати, що штабу Західного фронту належить перебувати в районі станції Обуз-Лесьна на південний захід від Барановичів. А якщо його там немає, то це не вина командувача фронту генерала армії Павлова. Начальник Генерального штабу генерал армії Жуков нібито знав, що німецький удар буде на Барановичі, і саме на шляху німецького танкового клину визначив місце для командного пункту Західного фронту. Давайте ж ще раз прочитаємо план Генерального штабу від 15 травня 1941 року. Жуков називає цей план «моя записка». Так от там вказано місце штабу Західного фронту — Барановичі.

З одного боку, Жуков нібито передбачав, що головний удар німецької армії буде в напрямку на Барановичі. З іншого - саме там розташував штаб Західного фронту. Ну хіба не шкідництво?

З одного боку, Сталін нібито з кипінням і гарчанням відкинув план від 15 травня 1941 року, але з іншого - штаб Західного фронту так там, у районі Барановичів, і опинився. Точно відповідно до плану і всупереч гарчанню.

Якщо Павлов, перевищивши повноваження, вивів свій КП з-під удару, то це не вина, а заслуга. А звинувачувати треба якогось генія в Генштабі.

– 2 -

Читаємо статтю «військового письменника» далі і диву даємся. Не був Володимир Юхимович Климовських командармом 2 рангу. Він був генерал-майором. І взагалі не було в Червоній Армії в 1941 році військового звання «командарм». У червні 1940 року переважна частина вищого командного складу Червоної Армії отримала генеральські та адміральські звання. Зі старими званнями залишилися деякі комбриги і комдиви, яких випустили з тюрем. Але і їм у більшості випадків надавали генеральські звання. Приклад: випущений із в'язниці комдив К.К. Рокосовський (звання надано 26 листопада 1935 року) 4 червня 1940 року став генерал-майором. Комбригів у 1941 році було ще досить багато. Комдивів менше - вісім. Комкор на всю Червону Армію в 1941 році був один - Л.Г. Петровський. А командармів не було. Їх або перестріляли, або перетворили в генерали.

До введення генеральських звань звання «командарм» існувало менше п'яти років. Командармів було небагато: в 1937 році - п'ять командармів 1 рангу і десять 2 рангу. Після розстрілів ще кілька людей отримали звання командармів. Серед них Конєв, Кулик, Мерецков, Тимошенко, Шапошников, Ковальов, Тюленєв. Але не було серед них нікого на прізвище Климовських. І вже явно не було серед них ніякого «командарма Клича». А був на Західному фронті генерал-лейтенант артилерії Микола Олександрович Клич.

Далі в розповіді «військового письменника» з'являється «командарм» Єременко. Після війни Андрій Іванович став Маршалом Радянського Союзу. Невже «автору низки книжок з історії розвідувально-диверсійної служби» важко взяти мемуари маршала і перевірити, яке звання той мав на описуваний період? Звання «комкор» Єрьоменко отримав 4 листопада 1939 року, «генерал-лейтенант» - 4 червня 1940 року. Не був Андрій Іванович командармом ні до введення генеральських звань, ні після.

І вже якщо «військовому письменнику» так сподобалися скасовані військові звання, то чому він Жукова не називає командармом?

З маршалами - біда. Наш автор згадав «Костянтина Мерецкова». Якщо ви, метр, про майбутнього Маршала Радянського Союзу, то звали його Кирилом Опанасовичем.

Продемонструвавши знання предмета, «військовий письменник» викриває Павлова: мовляв, недобра була людина. Єдине джерело: спогади «полковника ГРУ» Мамсурова, який Павлова заарештовував. Невже вертухай Мамсуров щось добре міг розповісти про арештанта?

До речі, це той самий Хаджі-Умар Джіорович Мамсуров, який, піднявшись до звання генерал-полковника, в 1957 році готував разом з Жуковом державний переворот, але в останній момент злякався і покаявся перед Хрущовом.

Зовсім збиває з ніг заключний підзаголовок викривальної статті: «Нашивки за стрибок у вікно». «Військовий письменник» продовжує розповідь про обстановку в штабі Західного фронту 5 липня 1941 року: «З вікна штабного барака вистрибнув відомий свого часу воєначальник... Приземлився невдало - вивихнув ногу, і його повели в санчастину. Наступного дня Мамсуров бачив його з милицями. Але найбільше його здивувало, що на грудях полководця на відпрасованій франтівській гімнастерці з'явилися дві стрічки - золота й червона, що позначали важке й легке поранення, - ці відмінності були введені напередодні. Воєначальник явно був переконаний, що воювати залишилося недовго, і хотів у майбутньому по максимуму отримати від своєї участі в бойових діях. Те, що "каліцтво" і "подряпини" він отримав при стрибку з вікна штабу, його, схоже, анітрохи не бентежило. Цей шапкозакидач теж чимось нагадував командарма 1 рангу Павлова».

Ось бачите, як все просто: сам «командарм 1 рангу» Павлов у вікно від страху не стрибав і нашивок за стрибки у вікно на себе не чіпляв, але хтось безіменний стрибав у вікно, і це дуже схоже на поведінку Павлова. При таких-от полководцях дивуватися не доводиться краху Західного фронту.

Але я вам, шановний «військовий письменник», не повірю. Не було такого у штабі Західного фронту 5 липня 1941 року. І бути не могло. Бреше ваш «полковник ГРУ». Дивуюся: невже ви, «військовий письменник», брехню розпізнати не здатні? У Червоній Армії нашивки за поранення були введені наказом НКО No 213 від 14 липня 1942 року. Через рік з тижнем після описуваних вами подій.

– 3 -

Про Кулика і Павлова написано багато статей і книжок. Їх висміював якийсь Озеров у своїх казенних кіноепопеях. Над ними знущалися всілякі Бондарєви і Стаднюки. Але всі звинувачення проти Павлова і Кулика - на рівні «Незалежного військового огляду». Люди, подібні до «військового письменника» Болтунова, беруться за опис військових здібностей генерала армії Павлова, не спромігшись поцікавитись, яке в нього було військове звання, не знаючи назви округу, яким він командував перед війною, не маючи найменшого уявлення про ті процеси, які відбувались у Червоній Армії, не пам'ятаючи імен полководців, навіть дуже знаменитих, не знаючи прізвищ генералів та імен маршалів, про які розповідають довірливим читачам.

Сперечатися з Озеровими - Болтуновими - Бондарєвими - Стаднюками немає сенсу.

Про Дмитра Григоровича Павлова і Григорія Івановича Кулика є інші свідчення. І є документи.

Наприклад, такі. На нараді з військової ідеології 13 травня 1940 року Д.Г. Павлов заявив: «У нас ворогів народу виявилося стільки, що я сумніваюся в тому, що навряд чи вони були всі ворогами» (РГВА, фонд 9, опис 36, справа 2861, лист 160).

Великому стратегу Жукову на такий вчинок вистачило сміливості тільки після смерті Сталіна, та й то тільки коли критика Сталіна була рекомендована й запропонована вищими інстанціями. А коли критика Сталіна за велінням згори замовкала, замовкав і викривач Жуков. А Павлов Дмитро Григорович мав достатньо сміливості, щоб таке сказати публічно в той час. І робив він це в повній впевненості, що слова його негайно донесуть Сталіну, Молотову, Берії, Вишинському.

Не боязкого десятка був і Маршал Радянського Союзу Григорій Іванович Кулик. У 1938 році в розпал терору Д.Г. Павлов, Г.І. Кулик, Г.К. Савченко і П.С. Аллілуєв написали лист Сталіну з наполегливою вимогою припинити репресії проти армії. «Ця четвірка навіть представила проект рішення Політбюро ЦК ВКП (б) з цього питання» (О.Ф. Сувеніров Трагедія РСЧА 1937-1938. М., 1998. С. 334).

І справу свою Кулик і Павлов знали.

Чотири передвоєнних роки, з травня 1937 по серпень 1941 року, Кулик очолював артилерію Червоної Армії. В принципі майже все, з чим Червона Армія пройшла всю війну і завершила її в 1945 році, було прийняте на озброєння саме в цей період. А саме: 76-мм гармата УСВ, 122-мм гаубиця М-30, 152-мм гаубиця М-10, 152-мм гаубиця-гармата МЛ-20, 210-мм гармата Бр-17, 280-мм мортира Бр-5 , 305-мм гаубиця Бр-18, 25 -, 37 -, 76 - і 85-мм зенітні гармати, 50 -, 82 -, 107 - і 120-мм міномети, реактивні установки залпового вогню БМ-8 і БМ-13. Можна знайти безліч недоліків у Кулика, можна обзивати його якими завгодно словами, але артилерія Червоної Армії була кращою в світі. Такого маршала не було ні в Німеччині, ні у Великобританії, ні в США, ні у Франції, ні в Італії, ні в Японії. У нас на чолі артилерії «ідіот», зате артилерія добра. А там генії. Тільки практично у всіх геніїв перед Другою світовою війною - гучні «науково обґрунтовані» заяви про «відмирання артилерії», глибока недооцінка польової артилерії, якщо не повне заперечення її ролі.

Начальник Генерального штабу сухопутних військ Німеччини генерал-полковник Ф. Гальдер у своєму робочому щоденнику 2 лютого 1941 року записав те, що йому було відомо про радянську артилерію: матчастина застаріла. 22 червня 1941 року німецька армія завдала раптового удару по Радянському Союзу, і думка Гальдера про радянську артилерію швидко змінилася. Запис у тому ж щоденнику на ту ж тему 12 липня 1941 року: «Ефективність снарядів гарна, моральна дія сильна. Багато нових, невідомих нам досі артсистем». Ось визнання заслуг Маршала Радянського Союзу Г.І. Кулика.

Гармати та гаубиці, які Червона Армія мала на початку війни, ні Японії, ні Німеччині, ні США, ні Британії не вдалося ні створити, ні скопіювати до кінця війни. Головний радянський артилерист не просто забезпечив озброєння Червоної Армії кращою в світі матеріальною частиною у відповідних кількостях, але зумів це зробити так, що німецька розвідка не помітила ні розробки, ні випробувань нових радянських артсистем, ні масового їх впровадження у виробництво, ні переозброєння радянської артилерії на новітню матеріальну частину.

А танковими військами до 1940 року командував Павлов. При ньому був прийнятий на озброєння кращий у світі легкий плаваючий танк Т-40, кращий танк усіх часів і народів Т-34, кращий важкий танк світу КВ.

І не треба казати, що танки проектували конструктори, а Павлов був присутній при процесі. Не треба заявляти, що танки брали на озброєння не завдяки, а всупереч Павлову. На цей рахунок теж є вагомі свідчення.

Слово Герою Соціалістичної Праці члену-кореспонденту Академії наук СРСР Василю Семеновичу Ємельянову. Перед війною він був начальником Головного управління по виробництву броні. Після розстрілу Павлова він міг би собі особисто приписати ідею створення танків з протиснарядним бронюванням. Але він цього не зробив.

Ємельянов прийшов до ідеї створення танків з протиснарядним бронюванням, а незалежно від нього до такого ж рішення прийшов Павлов. І не тільки прийшов, але й домігся підтримки Сталіна в цьому питанні.

Ємельянов розповідає:

"Я знову підняв питання про нові танках з важкою бронею, яка захищає від обстрілу снарядами:

– Створити такі танки нелегко, але якщо ти допоможеш, то ми могли б швидко приступити до робіт.

Павлов посміхнувся і сказав:

– А я ж теж не ликом шитий. - Він вийняв зі свого сейфа аркуш паперу і простягнув мені. - Ось дивись.

На короткій записці про необхідність почати розробку важких танків було написано: «Я - за. Сталін» (В.С. Ємельянов. На порозі війни. М., 1971. С. 82).

У першій половині ХХ століття перехід від протикульного до протиснарядного бронювання був єдино можливим напрямком розвитку танків, зрозуміло, окрім плаваючих. Дивлячись з XXI століття, доводиться дивуватися: невже хтось сумнівався? Невже тоді це не всім було зрозуміло? З висоти нашого знання важко уявити сумніви танкобудівників того часу. Проте в тридцяті роки ХХ століття цю ідею треба було пробивати криголамом через скутий кригою океан нерозуміння. В Німеччині генерала, рівного Дмитру Григоровичу Павлову, не знайшлося. Цю ідею не відстояли, та й не пробували відстояти ні Ґудеріан, ні Гот, ні Манштайн. Жоден німецький генерал не міг після війни похвалитися тим, що перед війною добув папір з резолюцією: «Я - за. Гітлер».

І в США до цього ніхто не дійшов. І в Японії. І в Італії. Не було там генералів таких, як наш Дмитро Григорович Павлов. Боязкі спроби робились у Великобританії, але за великим рахунком вони завершилися провалом. «Матильда» мала добру броню. Але гармата на ній - 40-мм. На радянському «найзастарілішому» легкому танку Т-26 стояла більш потужна гармата. Крім того, «Матильда» могла йти тільки по рівній місцевості і скочуватися з гірочки. На підйом у неї не вистачало сил.

Жарт британських танкістів початкового періоду Другої світової війни: як назвати «Матильду» на вершині пагорба?

Відповідь: чудо!

Але британським генералам було не до жартів. Колони танків «Матильда» доводилося супроводжувати колонами тягачів, призначення яких - тягнути «Матильди» на підйомах. Всім, хто цим питанням цікавиться, настійно рекомендую книжку Fletcher D. The Great Tank Scandal: British Armour in the Second World War. London, HMSO, 1989.

Чи не кращим був і британський танк «Черчиль». Броня була потужною, майже як на радянських танках. Але різниця полягала в тому, що броньові плити радянських танків зварювали і виходила практично монолітна коробка. При цьому лінії швів були міцніші за саму броню. Британська технологія того часу до цього не дійшла. Тому на сталевий каркас з куточків заклепками кріпили сталеві листи, а до них на болтах пригвинчують броньові плити, які між собою нічим не з'єднувалися. Незважаючи на потужну броню, корпус був кволим. При досить сильних ударах броньові плити «тримали снаряд», але корпус розхитувався. А бувало, що броньові плити просто відвалювалися. Гармата «Черчилля», особливо на перших варіантах, була анекдотично немічною. І двигун теж. Вінстон Черчиль жартував: «У танка, що носить моє ім'я, недоліків більше, ніж у мене самого».

Рухатися під гору для «Черчиля» було стражданням.

До речі, це один з головних аргументів проти танків з важкою бронею. Розрахунки західних фахівців показували, що танк з протиснарядним бронюванням на пересіченій місцевості діяти не зможе. Що від нього користі, якщо він з гірочки котиться, а під гору його треба тягти на аркані?

Т-34 цим не страждав. "Мені дуже подобалася конструкція танка Т-34. Під час випробувань водій одного з цих танків повів машину до пагорба з дуже крутим схилом. Я стояв з Ворошиловом і бачив, як він занепокоївся.

– Куди ж він поліз? Адже машина зараз перевернеться. Ну хіба на таку крутизну можна на танку підійматися?

Ворошилов міцно, до болю стиснув моє плече і не зводив очей з машини.

А водій наполегливо піднімався вгору. У мене завмерло серце. Але ось останнє зусилля - і машина, подолавши крутий схил, на вершині. Всі зааплодували.

– Ось це чудово! - вигукнув Ворошилов, відпускаючи моє плече. - Жоден противник ніколи не буде чекати танкової атаки при таких кручах. Ну і молодці!..

У програму випробувань входило також подолання загороджень з надовбів - залізобетонних стовпів, вкопаних у землю, а також ровів і ряду інших перешкод.

Водій танка Т-34 зупинився перед одним із загороджень і не міг його подолати. Павлов підбіг до танка і сів на місце водія, розігнав машину і ластівкою перепурхнув через загороду" (В.С. Ємельянов. На порозі війни. С. 173-174).

У той час Павлов був начальником Автобронетанкового управління Червоної Армії. Йому можна було б за важелі й не сідати. Але танк Т-34 був його дітищем. Як і КВ, як і Т-40. Павлов міг керувати танком Т-34 краще за водіїв. Не простих водіїв, а професіоналів Центру випробувань бронетанкової техніки.

– 4 -

Коли говорять про творців танка Т-34, то на перше місце висувають головного конструктора Михайла Ілліча Кошкіна, а коли про творців КВ - Жозефа Яковича Котіна. Безперечно, і Котін, і Кошкін - видатні конструктори. Їх вклад у справу створення найкращих у світі танків не применшити, їх слави не відняти.

І все ж конструктор - це виконавець замовлення. Начебто інженер-будівельник. Якщо накажуть царський палац будувати, побудує палац. А якщо назавтра - п'ятиповерхові будинки на чотири під'їзди, то він буде будувати п'ятиповерхові будинки. Якщо замовлять споруду заввишки 500 метрів зі стометровою статуєю Леніна на вершині, що ж, буде копати котлован, укладати бетон, щоб одного дня в небі Москви Ленін-флюгер крутився на всі чотири боки. Так і з конструкторами танків. Якщо замовнику потрібні танки для ривка по автострадах, конструктори зроблять, що їм замовили. Якщо командуванню потрібні плаваючі танки, будуть плаваючі.

Подумаємо ось над чим. Одночасно, незалежно один від одного, в обстановці найсуворішої таємності були створені два танки - КВ і Т-34. Обидва прийняті на озброєння в один день - 19 грудня 1939 року. Один танк створювався в Ленінграді, інший - у Харкові. Один танк важкий, інший - середній. Конструктори консультуватися між собою не могли і не мали права.

Але обидва, і Котін, і Кошкін, незалежно один від одного повторили п'ять основних елементів, які і зробили їх танки кращими в світі. Обидва встановили довгоствольні 76-мм гармати. Обидва танки мали протиснарядне бронювання. Обидва мали один і той же дизельний двигун В-2 (тільки для важкого танка був використаний форсований варіант, а для середнього - звичайний). Обидва танка мали однакове компонування. Обидва мали низький питомий тиск на ґрунт завдяки використанню широких гусеничних стрічок. Збіги можна продовжувати. Але перше правило розвідки каже: якщо збігів більше двох, то це вже не збіги. Це система.

Котін створював важкий танк, Кошкін - середній. Але хтось їм ці танки замовив. Причому замовив в один і той же день і зажадав завершити роботу до одного і того ж терміну. Замовник мав абсолютно чітке уявлення про те, що йому потрібно. Незважаючи на те що важкий і середній танки мають різне призначення у війні, проектувалися різними колективами і будувалися на різних заводах, в конструкції обох машин проглядаються єдина логіка, єдиний почерк, єдиний погляд на речі.

Хто ж він, цей замовник?

«Вдивляючись в непроникний морок майбутньої війни, невідомий російський геній зумів у ньому розрізнити те, чого не побачив ніхто. Він створив танки саме для тих умов, які потім продиктувала війна». Так за рубежами нашої Батьківщини описують творця найкращих в світі танків.

Ім'я «невідомого російського генія» відоме. Його звали Дмитро Григорович Павлов. «Танки Т-34 та інші, що прославили себе в роки Великої Вітчизняної війни, виявилися не чим іншим, як мрією Д.Г. Павлова, втіленою в метал». Це сказав Маршал Радянського Союзу Кирило Опанасович Мерецков (На службі народові. М., 1968. С. 201).

Але ім'я Павлова знову і знову втоптують у гній. Роблять це «автори ряду книжок з історії розвідувально-диверсійної служби» за централізованим луб'янським замовленням. Мотив зрозумілий. Де молодому поколінню на початку нового тисячоліття прочитати про керівну і спрямовуючу роль Центрального Комітету Комуністичної партії? Про вирішальний внесок ЦК у розгром гітлерівської Німеччини? Таке можна почерпнути тільки з книжки Жукова «Спогади та роздуми». Ось тому книжку звеличують, а великому стратегу, від імені якого книжка написана і безліч разів переписана, ліплять пам'ятники вже десятками і сотнями. Щоб роль Центрального Комітету не була забута, треба славити Жукова за повною програмою і гасити все, що сяє і виблискує. Якщо очорнити досягнення генерала армії Павлова, тоді буде помітний Жуков. Бо в темряві і гниличка світиться.

* * *

Якщо ж згадати і гідно оцінити заслуги Павлова, то на цьому тлі померкне тьмяний блиск величі Жукова. А якщо замовкне мертвий Жуков, хто ж буде співати славу Комуністичній партії та її Центральному Комітету?

Розділ 23

Про неймовірну прозорливість

Треба віддати належне Георгію Костянтиновичу: він намагався до кінця відстоювати правду про війну - таку, якою він її бачив.

А.Д. Міркіна, редактор дванадцяти різних версій книжки Жукова «Спогади та роздуми».

«Аргументи і факти». 1995. No 18-19

– 1 -

Жуков - геній військового мистецтва. Принаймні так заявлено в центральному органі Міністерства оборони РФ газеті «Красная звезда» 19 лютого 1999 року.

Одне з найбільших звершень генія - порятунок Ленінграда восени 1941 року. «Володіючи загальною триразовою перевагою, а на напрямках головних ударів - восьмиразовою, великою перевагою у вогневій потужності і рухливості, німецькі війська завдали поразки Північно-Західному фронту і до 10 липня вийшли на далекі підступи до Ленінграда... Ленінград був дійсно на межі падіння. Тільки рятівний геній Г.К. Жукова, неприборкана воля полководця запобігли...» І т.д. (Генерал-майор М. Бєлов. «Красная звезда», 19 квітня 1996 р.).

У німців 3000 танків, у нас 24 тисячі. Приблизно таке ж співвідношення було і в авіації, і в артилерії. Як німецькі генерали примудрилися мати триразову перевага, а на напрямках головних ударів - восьмиразову? Якщо повірити цьому тексту, то виходить, що Жуков, який на початку війни був начальником Генерального штабу, всі свої танки, літаки й гармати тримав там, де противника не було, а туди, де противник діяв, танки і літаки підкинути не додумався.

І ще: противник вийшов на далекі підступи Ленінграда 10 липня, а рятівник Жуков з'явився в Ленінграді 13 вересня. Хто ж і як ухитрився два місяці утримувати восьмиразово переважаючого ворога на підступах до Ленінграда, поки рятівник не наспів?

– 2 -

Щоб оцінити особистий внесок геніального полководця в порятунок північної столиці, треба пам'ятати, що небезпека захоплення Ленінграда існувала з 10 липня до 6 вересня 1941 року. В ці дні Жукова в Пітері не було. А були там Молотов, Маленков, Ворошилов, Жданов. Молотов - друга після Сталіна людина в Радянському Союзі. Маленков - третя. Іноді в ході війни Маленков за своїм значенням ставав другим, Молотов - третім. Потім знову мінялися місцями.

Якщо розглядати цю групу вождів з точки зору партійної ієрархії, то Молотов, Маленков, Ворошилов і Жданов - це центрова група Політбюро. Тут тільки Берії не вистачає.

Державний Комітет Оборони, як ми пам'ятаємо, - це «надзвичайний вищий державний орган СРСР, в якому в роки війни була зосереджена вся повнота влади. Постанови ДКО мали силу законів військового часу». В серпні, у критичні для Ленінграда дні, троє з п'яти членів ДКО знаходились у Ленінграді, і лише двоє, Сталін і Берія, - в Москві.

Крім цього, в Ленінграді перебували Вознесенський, Косигін, Родіонов, Штиков, Попков. Кожен з них міг зробити неможливе. Вони довели це в ході колективізації та індустріалізації. І на війні вони діяли рішуче й люто. У вересні генерал армії Жуков змінив маршала Ворошилова на посту командувача Ленінградським фронтом. Це досить висока посада. Однак оборона Ленінграда не вичерпувалася чисто військовими діями. Керівникам вищого рангу, на яких Сталін поклав оборону Ленінграда, крім військових, треба було вирішувати безліч інших завдань: політичних, економічних, організаційних, мобілізаційних, постачальницьких, транспортних, евакуаційних, фінансових, медичних, санітарних та інших, яким немає ліку. За великим рахунком вони з поставленими завданнями впоралися. Жуков серед них був аж ніяк не головним «рятівником».

Заперечать: вони не військові.

Правильно. Але в Ленінград 23 серпня, за три тижні до появи Жукова, прибули нарком військово-морського флоту адмірал Н.Г. Кузнєцов, командувач ВПС Червоної Армії генерал-лейтенант авіації П.Ф. Жигарєв, командувач артилерією Червоної Армії генерал-полковник артилерії Н.Н. Воронов. Як бачимо, в Ленінграді була зібрана не тільки найбільш впливова частина партійних вождів, а й вище керівництво Збройних сил. Не вистачало тільки Верховного Головнокомандувача. І це не рахуючи командувачів Балтійського флоту і Ленінградського фронту з їх штабами.

Так що було кому обороною міста керувати.

Через 16 років після тих подій, у 1957 році, Жуков здійснив державний переворот. Великий стратег тимчасово, як він вважав, посадив на трон Хрущова, змістивши з посад більшість Президії ЦК КПРС, у тому числі Молотова, Маленкова, Кагановича і прилученого до них Шепілова. Всі вигнані з вершин були зараховані до розряду «нелюдів» і викреслені з нашої історії. Їх, як у нас прийнято, перестали згадувати. Всі їхні заслуги були миттєво забуті. Через кілька десятиліть заслуги Молотова, Маленкова, Жданова, Кузнєцова, Родіонова, ще одного Кузнєцова (адмірала), Жигарєва, Новікова, Воронова та інших керівників були приписані генію Жукова.

– 3 -

У першому виданні мемуарів Жукова порятунок Ленінграда описано гарно. В наступних - ще гарніше.

Але велика кількість варіантів бентежить.

Почнемо за порядком. Все почалося з того, що 29 липня 1941 року начальник Генерального штабу генерал армії Жуков у кабінеті Сталіна передбачив катастрофу радянських військ у районі Києва. Він пропонував війська відвести, а Київ здати. Сталін не погодився. В кабінеті Сталіна в той історичний момент перебували Маленков і «вузьколобий» Мехліс. Вони мудрих порад великого полководця не слухали, вони підспівували Сталіну. Розмова пішла на підвищених тонах. Геніальне передбачення великого полководця Сталін назвав нісенітницею. Гордий полководець не стерпів такого до себе ставлення і зажадав відставки з поста начальника Генерального штабу...

Все це виглядає досить вірогідно. На перший погляд. Але дрібні дивацтва змушують придивитися. Ту ж суперечку зі Сталіном про відведення військ з району Києва Жуков описав письменнику Костянтину Симонову. Тільки в цьому варіанті Сталіну підспівували не Маленков і не Мехліс, а лиходій Берія.

Здавалося б, чи велика різниця, хто з безглуздих посіпак підтакував вождю в тій суперечці проти Жукова, хто разом зі Сталіном відкидав настільки ясні й мудрі поради видатного військового мислителя? Різниця невелика. Але ми заради істини все ж не полінуємося картину відновити. Відкриваємо «Журнал запису осіб, прийнятих Й.В. Сталіном». З'ясовуємо: 29 липня 1941 року в кабінеті Сталіна не було «вузьколобого» Мехліса. Тому не міг він підспівувати Сталіну. І Маленкова там не було. І лиходія Берії теж. Найдивніше - в той історичний день не було там і самого Жукова. Вся його мудрість і неймовірна прозорливість мають більш пізнє, пенсійне походження.

Та й не міг Жуков 29 липня 1941 року вимагати відведення радянських військ з району Києва. Нічого було їх відводити. Німецькі війська штурмували Київський укріплений район в лоб, а війська 37-ї армії генерал-майора А.А. Власова героїчно відбивали всі спроби противника взяти місто приступом. Можливості глибоко охопити київське угруповання радянських військ у німецького командування в липні не було. Така можливість з'явилася лише в кінці серпня в результаті Смоленської битви та ряду боїв у пониззі Дніпра. Але й тоді німецьке командування постало перед нерозв'язною дилемою: йти прямо на Москву або спочатку нанести удар в обхід Києва?

У липні, коли Жуков нібито вимагав відвести радянські війська з району Києва, ні Гітлер, ні його генерали ніякого оточення радянських військ у цьому районі ще не затівали. Вони не могли знати, якою буде стратегічна ситуація в другій половині серпня, тим більше - у вересні. А Жуков вже наперед бачив їх дії не тільки на весь серпень, а й на вересень. Жуков передбачив підступні задуми Гітлера до того, як вони виникли...

Або заднім числом.

– 4 -

Як би там не було, 29 липня 1941 року Жуков був знятий з посади начальника Генерального штабу і відправлений командувати військами Резервного фронту. А у вересні Сталін викликав Жукова в Кремль. У першому виданні «Спогадів та роздумів» це описано так: «8 вересня я був викликаний до Й. В. Сталіна. Пізно ввечері увійшов до приймальні. Мені передали, що Й.В. Сталін чекає мене в кремлівській квартирі... »(Спогади та роздуми. М., 1969. С. 310).

Але генія військового мистецтва тут же викрили бойові товариші й колишні підлеглі. Справа в тому, що з 30 серпня до 8 вересня Резервний фронт під мудрим проводом видатного полководця Жукова безуспішно намагався оточити угруповання німецьких військ у районі Єльні. Підготовка була безглуздою. Операція зірвалася. Ніякого оточення не вийшло. Були даремно пролиті цистерни солдатської крові. Фінал операції для Резервного фронту був сумним. Ще в грудні 1940 року на нараді вищого командного складу Червоної Армії Жуков віщав про раптові стрімкі наступальні операції на чужій території, про оточення грандіозних ворожих угруповань. У відповідь на це виступив Маршал Радянського Союзу Семен Михайлович Будьонний. Мова його була простою, зрозумілою, тямущою. Серед іншого Будьонний сказав: «Якщо хочеш зайти противнику в тил, хочеш його оточити, ти повинен знати, що будеш обов'язково сам оточений» (Напередодні війни. Матеріали наради вищого керівного складу РСЧА 23-31 грудня 1940. М., 1993. С. 272).

Так і вийшло у Жукова в районі Єльні.

Стратег намагався оточити угруповання противника, але 8 вересня німецькі війська завдали контрудару, який звів нанівець усі зусилля і жертви Резервного фронту. Справа оберталася оточенням і поразкою.

В той же час на 600 кілометрів північніше, в районі Ленінграда, бої стихали. Мемуаристу Жукову у своїх спогадах треба було швидше опинитися саме там, у Ленінграді, поки не розсіявся дим боїв, поки фронт не завмер і не змужнів, поки бої остаточно не стихли. І Жуков оголосив, що нібито 8 вересня його викликав Сталін і наказав прийняти під командування Ленінградський фронт. Якщо вірити першому видання мемуарів Жукова, то 9 вересня він вже прилетів до Ленінграда...

Незручність була в тому, що в момент, коли з'явилося перше видання мемуарів, свідків подій ще було багато. І посипалися листи: невже в момент, коли Резервний фронт потрапив у біду, командувач фронту генерал армії Жуков, покинувши війська, рванув до Москви, а звідти в Ленінград? Резервний фронт опинився на грані розгрому з вини свого великого командувача. Це він вів переможні полки по кістках до нових звершень. І ось привів до останньої межі, а сам утік? Хто ж розгрібав?

Геній військового мистецтва сперечатися не став. Але друге видання було доповнене розповіддю про «молодого, недостатньо досвідченого командира дивізії», який ні на ім'я, ні навіть за званням не названий. У ті лихі часи командиром дивізії міг бути і генерал, і полковник, і підполковник, а то й майор. Номер дивізії теж не названий, тому не уявляється можливим цього молодого і недостатньо досвідченого вирахувати. Але у всьому винен саме він, хтось невиразний, розпливчастий, без імені і звання. Ось він, пройдисвіт, і помилився. «Цією помилкою негайно скористався супротивник. Танковою контратакою він зім'яв бойові порядки дивізії... Зараз важко сказати, яка сторона мала більше втрат. Контратака гітлерівців була відбита, а й нам довелося на цій ділянці зупинити наступ. Такою була розплата за необдумані дії командира цієї дивізії. Майже до самого вечора 9 вересня довелося мені разом з командиром перебувати на його спостережному пункті, виправляючи допущену помилку. Вдень несподівано прийшла телефонограма Б.М. Шапошникова: до 20 години того ж дня мене викликав у Ставку Верховний» (Спогади та роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 376).

Отже, у першому виданні Жуков 9 вересня вже героїчно обороняв Ленінград, відбиваючи запеклі атаки противника. А в другому виданні він в цей день у районі Єльні виправляв дурні помилки молодого недосвідченого командира невизначеної дивізії.

У першому виданні (с. 306) Жуков визнав, що «завершити оточення противника і взяти в полон єльнинське угруповання нам не вдалося». (Це авторський прийом, гідний наслідування. Коли перемога, Жуков пише: мені вдалося. А коли ганебна поразка, тоді: нам не вдалося...)

Геній військового мистецтва пояснив причину провалу під Єльнею: у нього було мало танків. Пояснення дивне. Якщо немає грошей у кишені, не замовляй обід в «Метрополі». Якщо немає танків у достатку, не кидайся проводити грандіозну операцію на оточення. Жуков хвалиться, що це він наполіг на проведенні операції в районі Єльні. Навіщо ж наполягав, якщо знав, що немає сил для такої справи?

У другому виданні геній військового мистецтва був змушений згадати і про втрати. Правда, йому «важко сказати, яка сторона мала більше втрат». Він так і не вирішив, хто ж більше постраждав від єльнинської операції, якій стороні вона пішла на шкоду. Але спасибі й на цьому. В інших своїх операціях Жуков взагалі про свої втрати не згадує. А тут визнав: іноді вони бували і в нас.

– 5 -

Але ось бій позаду, і Жуков поспішає на виклик Сталіна. У першому виданні, як ми пам'ятаємо, пізно ввечері стратег увійшов до приймальні робочого кабінету Сталіна. Черговий секретар передав, що Сталіна тут немає, він чекає Жукова у своїй кремлівській квартирі...

У другому виданні Жуков був викликаний до Сталіна не 8-го, а 9 вересня. Але змінилася не тільки дата. «У Кремль в'їжджали в повній темряві. Раптом різке світло кишенькового ліхтарика вдарило мені в обличчя. Машина зупинилася. У найближчому військовому я впізнав начальника управління охорони генерала Власика. Привіталися.

– Верховний Головнокомандувач наказав зустріти і проводити вас до нього на квартиру».

Чому вірити?

Якщо, як написано в першому виданні, Жуков пішов у робочий кабінет Сталіна, значить, біля Боровицьких воріт його Власик не зустрічав і наказ Сталіна не передавав.

Якщо ж, як написано в другому виданні, прямо біля воріт Жукова зустрів Власик і за наказом Сталіна проводив прямо на квартиру вождя, отже, Жуков у робочий кабінет не ходив.

Як не крути, одна з цих сцен вигадана, якщо не обидві.

Можна, звичайно, припустити, що мало місце і те й інше: біля Боровицьких воріт Жукова зустрів начальник охорони Сталіна Власик, передав наказ слідувати не в робочий кабінет, а прямо на квартиру, але Жуков не послухав, пішов у робочий кабінет, і там, у приймальні, черговий секретар ще раз пояснив стратегу: так немає його тут, він у своїй квартирі чекає...

Але чи варто звертати увагу на дрібниці? Чи не все одно, біля Боровицьких воріт начальник охорони передав Жукову наказ іти на квартиру вождя чи це повідомив черговий секретар у приймальні кремлівського кабінету?

На дрібниці уваги звертати не варто було б. Але диявол - у дрібницях. З дрібниць складається все. В тому числі й мемуари видатного стратега. І в цих дрібницях він постійно й підозріло плутається. Мемуари написані й багаторазово переписані потворно й безграмотно. І виникає жахлива здогадка, якій не хочеться вірити: а що, якщо він і воював так само безладно, як писав свої мемуари? А що, якщо до виконання своїх службових обов'язків він ставився так само халатно й безвідповідально, як і до своїх билин про війну?

До речі, ще дрібниця. Жуков називає «генерала» Власика «начальником управління охорони». До уваги допитливих: Микола Сидорович Власик під час війни генеральського звання не мав. Він став генералом 12 липня 1945 року. А у вересні 1941 року мав звання комісара державної безпеки 3 рангу. Різниця вже в тому, що генерали ходили в штанах з лампасами, а комісарам ДБ таких штанів не належало. І був Власик у той момент начальником 1-го відділу НКВС. Начальником управління він став 12 травня 1943 року.

– 6 -

І ось нарешті Жуков - у сталінській квартирі. Окрім господаря, «за столом сиділи А.С. Щербаков, В.М. Молотов, Г.М. Маленков та інші члени Політбюро».

Так сказано у першому виданні. У другому виданні з цього списку випав Маленков. У наступних більш правдивих виданнях Маленкова за сталінський стіл повернули.

Сталін (якщо вірити мемуарам) нібито похвалив Жукова за успіх операції під Єльнею... Хоча чотирма сторінками раніше сам Жуков визнав, що «завершити оточення противника і взяти в полон єльнинське угруповання нам не вдалося». Виходить, Сталін хвалив Жукова за те, що той не зумів операцію провести. За провал.

Тут же Сталін нібито вимовив: «Ви були тоді праві (мав на увазі мою доповідь 29 липня)» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 310).

Якщо Сталін дійсно виголошував такі слова, то тим самим він публічно визнавав, що повалення Жукова з посади начальника Генерального штабу було необґрунтованим і несправедливим.

Але Сталін таких слів не вимовляв. Ми вже встановили, що 29 липня Жукова в кабінеті Сталіна не було. 29 липня Жуков ніяких прогнозів з приводу дій Гітлера у вересні не робив. Просто тому, що пророкувати не було чого: ні Гітлер, ані його фельдмаршали не могли знати, чим завершиться Смоленський бій і яка буде ситуація в кінці серпня, тим більше в середині вересня. Вони не могли знати, коли і як завершаться битви в районі Умані, Кременчука і Дніпропетровська. Вони не знали і не могли знати, що будуть робити в серпні, а Жуков нібито знав все наперед не тільки про серпень, а й про вересень.

Припустимо на хвилину, що все так і було. Повіримо, що ще 29 липня 1941 року Жуков передбачав дії Гітлера на півтора місяця вперед і зажадав відвести радянські війська з району Києва. Повіримо, що Сталін у липні не погодився, але на початку вересня він нарешті зрозумів, що помилився, і в присутності Молотова, Маленкова, Щербакова та інших нібито визнав правоту великого стратега: ох, правий ти був, Георгію Костянтиновичу, в липні, ще тоді треба було Київ здати.

Запитання: що повинен був робити Сталін у ситуації, коли зрозумів, що помилився, коли в присутності своїх найближчих соратників визнав правоту Жукова?

Відповідь: Сталін мав діяти так, як радив Жуков, тобто тут же підняти трубку і віддати командувачу Південно-Західного фронту генерал-полковнику Кирпоносу наказ на відхід з району Києва. Здавалося б, у липні Жукова не послухалися, Київ не здали, і в серпні не здали, так хоч на початку вересня його треба швидше здати.

Дивовижна річ: Сталін, нібито визнавши правоту генія військового мистецтва, чомусь його геніальними пропозиціями не скористався і наказу на виведення військ із району Києва не віддав. Навпаки: Сталін підняв трубку і передав Кирпоносу, щоб той і думати забув про відведення військ з Києва.

Але найдивовижніший момент не в поведінці Сталіна, а в поведінці Жукова. Прямо на наступній сторінці великий стратег сам себе викрив. І вже не вперше. Він навіщось навів текст переговорів 11 вересня 1941 року між верховним керівництвом і командуванням Південно-Західного фронту. У Москві біля апарата перебували Сталін, Шапошников, Тимошенко. У Києві - Кирпонос, Бурмистренко, Тупиков. Сталін грізно зажадав «перестати нарешті займатися шуканням рубежів для відступу, а шукати шляхи опору і лише опору». І далі: «Києва не залишати і мостів не підривати до особливого дозволу Ставки». Сталін погрожує Кирпоносу: бач, додумався, війська відводити! Я тобі дам! Забудь і думати про відступ!

Простіше кажучи, слова Жукова діями Сталіна не підтверджуються.

Мені незрозуміло ось що. Якщо вже й вписано в мемуари сталінське визнання жуковської геніальності, то навіщо тут же на наступній сторінці наводити документ, який цю вигадку спростовує?

– 7 -

Розмова на сталінській квартирі триває. Сталін нібито сказав стратегу: «Їдьте під Ленінград. Ленінград у вкрай важкому становищі. Німці, взявши Ленінград і з'єднавшись із фінами, можуть вдарити в обхід з північного сходу на Москву, і тоді обстановка ускладниться ще більше» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 310).

Ця розповідь має кілька версій.

У першому виданні оцінку обстановки під Ленінградом давав Сталін, а Жуков уважно слухав. Великий полководець тільки підказав Сталіну, на яку посаду призначити І.С. Конєва, а на яку - маршала С.К. Тимошенка (Сталін, ясна річ, тут же погодився). Жуков нібито вказав Сталіну, що «над Південно-Західним фронтом нависла загроза». Стратег безпомилково передбачив, що «група армій "Південь", що захопила плацдарм в районі Кременчука, буде здійснювати оперативну взаємодію з армією Ґудеріана». (Мила справа бути пророком через 28 років після події. Коли немає свідків твоїх пророцтв.)

У другому виданні Жуков пішов далі. Він не тільки вказав Сталіну на небезпеку, яку становив кременчуцький плацдарм, не тільки передбачив, у який бік генерал-фельдмаршал фон Рундштедт розгорне свої танкові клини, не тільки дав слушні поради щодо розподілу посад між генералами і маршалами, але ще й чітко змалював обстановку під Ленінградом. Сталін, як з'ясовується з пізніших версій, своєї думки про обстановку не мав. Сталін попросив стратега висловитись, і Жуков розставив все по своїх місцях: «Не завершивши операцію під Ленінградом і не з'єднавшись з фінськими військами, німці навряд чи почнуть наступ на московському напрямку».

Отже, в першому виданні Сталін оцінював обстановку в районі Ленінграда, а Жуков слухав. А в другому виданні вони помінялися місцями: Жуков оцінював обстановку в районі Ленінграда, а Сталін слухав і погоджувався. У другому виданні Жуков сказав те ж саме, що казав Сталін у першому. Верховному Головнокомандувачу не залишалося нічого іншого, як погодитися з думкою стратега: «Й.В. Сталін задоволено кивнув...»

У першому видані Сталін іноді висловлював свою думку, а в більш правдивих виданнях, починаючи з другого, було вирішено роль Жукова висвітлити, виділити її більш яскраво. Жуков легко розгадує, де і як будуть діяти Ґудеріан і Кляйст, фон Лееб і фон Рундштедт. Жуков вказує Сталіну, де і які загрози виникають, якого маршала на яку посаду поставити. Сталін тільки задоволено киває. Сталін майже завжди погоджується. А коли не погоджувався, то вимушений був опісля публічно каятися. Відповідно до цієї установки слова, які Сталін нібито виголошував у першому виданні, приписали Жукову у другому.

І перебрали.

Кожному школяреві відомо, що німці почали-таки операцію на московському напрямку, не завершивши операції під Ленінградом і не з'єднавшись з фінами. У першому виданні оцінював обстановку Сталін. І, як бачимо, помилився.

А в другому виданні, коли слова Сталіна приписали Жукову, в дурнях опинився великий стратег. Виходить, він обстановку оцінював неправильно і прогноз видав невірний.

* * *

Після смерті Сталіна, коли вже ніхто не міг більше викрити Жукова у хвастощах, великий стратег раптом вжився в образ нещасної Касандри: бачу Трою в полум'ї!

Жуков раптом почав розповідати про свою неймовірну здатність передбачати розвиток подій. Він попереджав, а його не слухали! В кінці липня 1940 року Гітлер вперше висловив думку про можливість війни проти Радянського Союзу. А за півтора місяця до цього Жуков нібито вже знав, що саме така думка прийде в гітлерівську голову. Наприкінці серпня 1941 року Гітлер вирішив на Москву не йти, а повернути на Київ. А Жуков за місяць до цього вже абсолютно чітко розумів, що Гітлер наважиться саме на цей варіант. У нього було ще безліч подібних осяянь.

Проте ні в яких документах не відбито це ясне передбачення. Припустимо, що на початку червня 1940 року Гітлер ще не думав про війну проти Радянського Союзу, а Жуков уже наперед знав, що скоро Гітлер до такої думки прийде. Чому б Жукову в цьому випадку не написати рапорт Сталіну? Чому б потім, після війни, не відшукати цей рапорт в архіві і не показати його нащадкам?

Припустимо, що Жуков у кінці липня 1941 року знав, яка думка прийде в голову Гітлера через місяць. Чому б не зафіксувати це передбачення на папері? Перший примірник - Сталіну, другий — у справу вшити, зберегти в архіві Генерального штабу. А потім Сталіну й дорікнути: а от я ж тебе попереджав. Та не просто закинути, а в присутності... І через десятиліття після війни в мемуари цей папір вклеїти: ось воно, свідчення моєї проникливості.

Але ніяких слідів жуковських осяянь нікому поки виявити не вдалося. Але не це головне. Головне в тому, що розповіді про передбачення не підтверджені діями Жукова. Він передбачав напад Гітлера, але робив усе для того, щоб полегшити противнику розгром Червоної Армії. Він передбачав поворот німецьких танків в обхід київського угруповання радянських військ, але діяв так, щоб полегшити Ґудеріанові удар з району Конотопа на Лохвицю.

Він багато всього передбачав, але чомусь діяв всупереч своїм передбачень.

Розділ 24

Про безнадійне становище

Жуков як людина - надзвичайно пихата і владна особистість.

Маршал Радянського Союзу В.Д. Соколовський.

Виступ на партактиві Міністерства оборони СРСР 2 листопада 1957 р.

– 1 -

Крім різних версій порятунку Ленінграда, викладених у різних виданнях мемуарів Жукова, численні біографи великого полководця зафіксували його усні розповіді. Тут додано драми та героїзму. Доктор історичних наук професор Г.А. Куманєв: «Маршал Георгій Костянтинович Жуков мені розповідав, як його викликав Сталін і сказав буквально наступне: "Їдьте в Ленінград, становище Ленінграда безнадійне. Але спробуйте щось зробити!"» («Красная звезда», 24 січня 2004 р.).

Давайте ще раз повіримо героїчним баладам великого полководця. З його заяви випливає, що:

– Ленінград знаходився в безвихідному становищі;

– Сталін це розумів, він уже змирився із втратою міста;

– завдання порятунку Ленінграда ні перед ким не ставилося, всі, починаючи зі Сталіна, розуміли: неможливо.

Тому Сталін сказав превеликому полководцю ХХ століття: роби хоч що-небудь.

А Жуков взяв та й врятував Ленінград! А Жуков зробив те, що було за межею можливого!

Проте професорові Куманєву тут же, на тій же сторінці «Красная звезда» м'яко заперечив учасник оборони Ленінграда генерал-майор С.А. Тюшкевич: «Слова Жукова про те, що Сталін вважав становище безнадійним, ніде більше не підтверджені».

– 2 -

Інтерес Жукова зрозумілий: Сталін і всі ці навколо готові були здати Гітлеру колиску Революції! Але тут з'явився Я!

А ми засумніваємся. А ми запитаємо: чи так це? Звідки взято, що становище Ленінграда було безнадійним? З яких джерел відомо, що місто було на межі падіння?

Зараз відомо, що кораблі Балтійського флоту і найважливіші об'єкти Ленінграда були заміновані. Але й найважливіші об'єкти Москви, від будівлі ЦК до каналізаційних каналів, теж були заміновані. З цього зовсім не випливає, що Сталін готував Москву до здачі. Адмірал флоту Радянського Союзу Н.Г. Кузнєцов категоричний: «Так, Сталін рахувався з можливістю залишення Ленінграда, інакше не прийняв би такого серйозного рішення. Але це ще не означає, що Верховний Головнокомандувач визнавав безнадійним становище Ленінграда» (Н.Г. Кузнєцов. Курсом до перемоги. М., 1975. С. 120-121).

На кожному кораблі є кінгстони, за допомогою яких корабель можна втопити. Але наявність кінгстонів не каже про намір їх негайно використовувати. Вони - на крайній випадок. У будь-якій ситуації може трапитися щось непередбачене, ось на цей самий крайній випадок було здійснене мінування як Москви, так і Ленінграда і кораблів Балтійського флоту.

Але взяти Москву було важко. А Ленінград — важче.

На захід Ленінграда - затока. І вся вона на багато миль була начинена тисячами круглих рогатих мін, які перетинали шлях ворожому флоту. Тралення мін було неможливе тому, що вся акваторія прострілювалася з надпотужної морської фортеці Кронштадт, з берегових укріплених районів, фортів і батарей. Ніякому флоту противника до Ленінграда не прорватися. Та й не було на Балтиці великих сил німецького флоту. А в Кронштадті і в Ленінграді - весь сталінський Балтійський флот. Тому нападу із західного боку можна було не побоюватися.

На схід Ленінграда - озеро, яке від моря відрізняється тільки прісною водою. На Ладозькому озері кораблів противника не було. А на нашому боці - військова флотилія під командуванням контр-адмірала. У серпні 1941 року в складі флотилії було 66 бойових кораблів і катерів. Тому прорватися через Ладогу противник теж не міг. Навіть теоретично. Так що і за цей напрям можна було не побоюватися.

Північніше від Ленінграда армія Фінляндії відбила свої території, втрачені в ході Зимової війни 1939/40 року, вибила Червону Армію з плацдармів, зручних для нового «визвольного походу», і 1 вересня 1941 року зупинилася на лінії старого державного кордону. З радянського боку на Карельському перешийку підступи до Ленінграда обороняла 23-я армія. Її оборона спиралася на надпотужний Карельський УР, який упирався своїми флангами в Балтійське море і Ладозьке озеро. Ні обійти, ні проламати оборони 23-ї армії, як показав досвід трьох наступних років було неможливо. Фінська армія таких спроб і не робила. Захоплення Ленінграда в плани керівників Фінляндії не входило. Так що і за північний напрям можна було не побоюватися.

– 3 -

Німецька армія могла штурмувати Ленінград тільки з півдня. А тут на вузькому фронті тримали оборону Невська оперативна група і три армії: 8-а, 42-а і 55-а. Безпосередні підступи до Ленінграда прикривали шість укріплених районів: три морських - Кронштадтський, Іжорський і Лузький і три сухопутних - Карельський, Красногвардійський та Слуцько-Колпінський. Оборона кожній армії спиралася на потужний укріплений район. Крім цього, силами армії і флоту будувався Невський УР.

Підходи до міста прострілювались перехресним вогнем гармат величезної потужності з різних напрямків. Кожна батарея, кожен форт, укріплений район і морська фортеця мали майже невичерпний запас снарядів. Берегова оборона Балтійського флоту мала 124 берегові батареї, на озброєнні яких було 253 гармати калібром від 100 до 406 мм і 60 гармат калібром 45 і 76 мм. (Червонопрапорний Балтійський флот у битві за Ленінград. М., 1973. С. 8).

Крім берегових батарей і фортів, у районі Ленінграда було зосереджено дуже значну кількість морських гармат на залізничних транспортерах, які перебували в бетонних укриттях. Навколо Ленінграда - розгалужена мережа залізниць. Гармати на залізничних транспортерах могли здійснювати маневр і вести вогонь із заздалегідь підготовлених і укритих вогневих позицій, потім швидко їх залишати.

В районі Ленінграда була зосереджена найпотужніше в світі угрупування важкої берегової артилерії. А тут ще й весь Балтійський флот. Якщо загнати лінкор, крейсер або есмінець на мілину, то стане він непотоплюваним броньовим бастіоном з потужною артилерією.

Протиповітряна оборона Ленінграда була в кілька разів могутнішою за протиповітряну оборону Берліна. Один тільки Балтійський флот мав 91 зенітну батарею, загальна кількість зенітних гармат - 352. Це не рахуючи зенітного вогню кораблів. Крім цього, в Ленінграді перебував 2-й корпус ППО. Додатково до всього - зенітні засоби армій, дивізій, бригад і полків.

Небо над містом охороняли ВПС Ленінградського фронту, 7-й винищувальний авіаційний корпус ППО і ВПС Балтійського флоту.

Військ у Ленінграді було так багато, що місто довелося «розвантажувати». Тільки в жовтні 1941 року з Ленінграда через Ладозьке озеро в район Тихвина були перекинуті 44-а і 191-а стрілецькі дивізії і 6-а бригада морської піхоти (ІВВВРС 1941-1945. Т. 2. С. 213). Є відомості, що в тому ж місяці з Ленінграда були виведені ще дві стрілецькі дивізії. До цього на Карельський фронт з Ленінграда була перекинута третя окрема морська бригада.

Крім армійських з'єднань, у місті перебувала потужне угруповання військ НКВС.

Крім того, Балтійський флот стояв на якорях без всякої перспективи виходу в море в осяжному майбутньому. Тому, крім корабельних артилеристів і зенітників, іншим матросам робити було нічого. «Більше 125 тисяч моряків-балтійців були зняті з кораблів і передані на посилення армії» (Н.Г. Кузнєцов. На флотах бойова тривога. М., 1971. С. 73). Якби матросів не кидали в божевільні контратаки, до яких вони були абсолютно не готові, а поставили би в оборону, де досвіду не потрібно, то вони могли б утримати Ленінград власними силами. Навіть без участі чотирьох загальновійськових армій.

У 1941 році Ленінград був найукріпленішим містом світу. Центр оборони - Петропавловська фортеця. Той, хто в ній бував, підтвердить - посади в неї полк НКВС із кулеметами, і не взяти ту фортецю ніяким штурмом. Ніколи. А навколо фортеці - величезне місто з міцними цегляними та кам'яними будинками, з безліччю монументальних, поставлених на століття будівель. Спробуйте штурмувати Адміралтейство, Смольний або Хрести. У Ленінграді - заводи, в'язниці, казарми, вокзали. Обороняти їх легко, штурмувати важко.

Інтенсивні роботи з підготовки міста до оборони, щодо посилення та розвитку укріплених районів навколо нього почалися вже 27 червня 1941 року. «У липні й серпні 1941 р. в роботах зі зведення укріплень навколо Ленінграда щодня брало участь до 500 тис. осіб» (ІВВВРС 1941-1945. Т. 2. С. 80). «Населені пункти на ближніх підступах до Ленінграда, дороги, вулиці міста були пересічені окопами, ровами, щілинами, обплутані колючим дротом, прикриті їжаками, надовбами, рогатками» (Там же. С. 86).

«Було викопано 700 кілометрів протитанкових ровів, створено понад 300 кілометрів лісових завалів, встановлено 635 кілометрів дротяних загороджень, побудовано 5000 дотів і дзотів. Крім того, в самому місті було споруджено більше 4 тисяч укріплених вогневих точок, зроблено в кам'яних будівлях 17 тисяч амбразур, побудовано 25 кілометрів барикад» (Там же. С.216). І не треба уявляти собі барикаду у вигляді навалених купою шаф і ліжок. Барикади Ленінграда зводилися під керівництвом видатних фортифікаторів за всіма правилами інженерного мистецтва. Вони представляли собою кілька рядів сталевих їжаків, зварених зі шматків рейок і обплетених колючим дротом. За цими перешкодами впоперек всієї вулиці зводилася стіна з мішків з піском. Товщина стіни до трьох метрів, висота - до чотирьох. У стіні з мішків з піском влаштовувалися амбразури для стрільби з гвинтівок і кулеметів. Вогнева точка позаду стіни, в свою чергу, з усіх боків огороджувалася непробивною для куль і осколків стіною і перекривалася бетонними плитами або рейками.

Коли ми говоримо про довготривалі оборонні споруди, то й тут треба мати на увазі, що були вони незвичайними. Треба пам'ятати, що Ленінград - це місто, в якому й царі, й комуністи будували лінкори, крейсери, міноносці. На заводах Ленінграда знаходилися величезні запаси броньових плит товщиною від 12 до 406 мм. Будівництво кораблів було зупинено вже в червні, але заводи продовжували працювати. Броньова сталь була пущена на виробництво танків, бронепоїздів і броньових деталей фортифікаційних споруд. «До 13 вересня було зроблено і встановлено в укріплених районах і в самому місті близько 400 броньових і залізобетонних вогневих точок для гармат усіх калібрів і до 650 вогневих точок для кулеметів, а також 24 тис. залізобетонних пірамідальних надовбів вагою від 0,5 до 3 тон» (Там же. С. 85). Читаючи ці рядки, потрібно не забувати, що броньові вогневі точки в багатьох випадках озброювалися корабельними гарматами і захищалися броньовими деталями, які неможливо знищити засобами сухопутних військ.

У Ленінграді влітку 1941 року знаходився єдиний у світі завод з виробництва важких танків. У другій половині 1941 року в місті було побудовано 713 танків, в основному КВ. Піти на інші фронти ці танки не могли. Тому їх використовували при обороні міста. А в Німеччині і в усьому іншому світі не було тоді ні одного подібного танка. За той же період було випущено 480 бронемашин і 58 бронепоїздів (Там же. С. 216).

Чи можна собі уявити 58 бронепоїздів, що курсують у місті і навколо нього! І знову ж таки не забудемо, що на озброєння бронепоїздів пішли флотські гармати, заготовлені до війни для споруджуваних кораблів.

Заводи Ленінграда за другу половину 1941 року виробили 3,2 мільйона снарядів (Генерал-полковник артилерії І. Волкотрубенко. ВИЖ. 1984. No 1. С. 91). Це означає, що було вироблено по десятку снарядів на кожного німецького солдата, які блокували місто. Не рахуючи тих снарядів, які були запасені до війни.

Зброї в Ленінграді було так багато, що її довелося вивозити. У листопаді 1941 року з блокадного Ленінграда було відправлено в Москву 431 гармата, 926 мінометів і 40 тисяч 76-мм бронебійних снарядів (там же). В це треба вникнути: з одного тільки Ленінграда в одну тільки Москву в одному тільки листопаді 1941 року відправлено бронебійних снарядів стільки, що доводилося більше ніж по десятку на кожен німецький танк, який діє на всьому радянсько-німецькому фронті від Білого моря до Чорного. А вивіз зброї та боєприпасів з Ленінграда продовжувався. Вони були в надлишку і наднадлишку. А заводи давали все нову продукцію.

– 4 -

Це ми розглянули тільки те, що робило населення міста. Але не бездіяли й радянські армії. «Лузький оборонний рубіж складався з двох смуг оборони протяжністю 175 кілометрів і глибиною 10-12 кілометрів. Перед переднім краєм та у глибині встановлювалися міни, викопувалися протитанкові рови, влаштовувалися лісові завали і здійснювалося заболочування місцевості. Тільки на будівництві загороджень були зайняті п'ять саперних, один інженерний, два понтонних і вісім будівельних батальйонів» (Інженерні війська в боях за Радянську Батьківщину. М., 1970. С. 83).

Для повного захоплення Ленінграда в будь-якому випадку німецьким військам належало форсувати Неву. А це було неможливе просто тому, що в Неві стояли кораблі і катери Балтійського флоту і Ладозької флотилії. У штурмівників - надувні човни або складані фанерні понтони, оббиті прогумованим брезентом. Спробуйте перебратися через річку, якщо з-за повороту з'являється бронекатер оборонців, а на тому боці вас чекають у засідках важкі танки КВ та бронепоїзди...

Про приготування Ленінграда до оборони можна говорити нескінченно. Але висновок один: штурмом це місто взяти було неможливо.

В кінці серпня німецькі війська вийшли до околиць Ленінграда, але хіба з цього випливає, що місто приречене, що його тут же треба здавати супостату?

Майже рівно через рік, у 1942 році, німецькі війська вийшли на околиці Сталінграда. Але хіба це означало, що на цьому треба припиняти боротьбу і віддавати місто гітлерівцям? Та ні в якому разі! Бої в місті вкрай вигідні тим, хто обороняється, і вкрай невигідні тим, хто штурмує.

Ленінград стоїть на безлічі островів. Між островами - чорна холодна вода. Місцями - водний простір, дуже широкий і з сильною течією. Береги одягнені в граніт. Якщо будуть підірвані або просто розведені мости, то штурм захлинеться. Добре форсувати водні перешкоди, коли і тут і там пологі береги. А якщо тут гранітна стінка, і на тому боці - теж. Спробуйте звичайний кулемет під вогнем противника занурити в човен, а потім на тому боці його вивантажити. І пару тисяч патронів до нього.

Через рік німецька армія штурмувала Сталінград. Червоній Армії це місто було гранично важко обороняти. Сталінград вузькою смужкою витягнутий уздовж Волги, він відкритий для удару з заходу, вулиці прямі й широкі, ні каналів, ні мостів. За спиною радянських військ - широка річка. Вони притиснуті до берега, поповнювати їх і забезпечувати - проблема. Німецьким військам було гранично просто штурмувати Сталінград. Немає перед наступальними військами водних перешкод. Не треба їх форсувати. Немає в Сталінграді нічого рівного Петропавлівській фортеці чи Лузькому УР. Тому німецькі генерали і зважилися на штурм Сталінграда, що він для штурму зручний. А от Ленінград, навпаки, для оборони гранично зручний, а штурмувати його неможливо. У разі штурму Ленінграда німецьким генералам довелося б платити незмірно більш високу ціну, ніж за майбутній штурм Сталінграда. У Ленінграді втрати німецької армії були б дійсно великими. Це розуміли не тільки німецькі генерали, а й сам Гітлер. Тому наказу на штурм не віддав.

– 5 -

Нам змальовують Жукова єдиним рятівником Ленінграда. І він сам себе таким змальовував. А ми звернемо наш проникливий погляд не на слова Жукова, а на дії Сталіна.

Геній всіх часів і народів Сталін надавав виняткову увагу питанню замітання слідів. У перший тиждень війни впав Мінськ - столиця Білорусії. В Білорусії противником були захоплені трофеї абсолютно немислимої цінності. Але архіви йому захопити не вдалося. Навіть в обстановці загальної паніки і плутанини відповідальні товариші подбали про архіви - встигли спалити. У перші місяці війни німецька армія захопила десятки обласних міст і сотні районних центрів. Але за великим рахунком в руки Гітлера потрапив тільки архів у Смоленську. (Що мало для Радянського Союзу і для товариша Сталіна персонально вельми сумні наслідки.) Після цього питанню безпеки архівів Сталін надавав ще більшу увагу. У жовтні 1941 року Сталін не збирався здавати Москву, але про всяк випадок наказав папери палити. Знищення архівів було поставлене з таким розмахом, що в столиці виникла паніка і народ побіг з Білокам'яної.

А тепер подивимося на Ленінград під цим кутом. За розповіддю Жукова виходить, що Сталін у вересні 1941 року вважав Ленінград втраченим, але дивна річ: чомусь не віддав наказ про знищення архівів.

Якщо Сталін вважав становище Ленінграда безнадійним, то нічого було посилати туди Молотова, Маленкова та інших товаришів. Досить було Сталіну сказати комісару ДБ 3 рангу товаришеві Купріну Павлу Тихоновичу пару слів, і над північною столицею піднялися б клуби диму до самого неба. Але ленінградські архіви ніхто не палив.

В той самий момент, коли Сталін вирішив би, що Ленінград врятувати не можна, він повинен був віддати наказ топити Балтійський флот, спалювати флотські запаси, підривати склади боєприпасів і берегові батареї. Бойові кораблі і флотські запаси становлять собою колосальну цінність. Щоб вони не дісталися Гітлеру, їх слід було негайно і рішуче знищити. Для таких дій теж нема чого посилати товаришів Молотова і Маленкова в Ленінград. Було досить дати шифровку членам Політбюро Ворошилову та Жданову, які вже перебували в місті. Але Сталін такого наказу не віддав.

Якщо Сталін вважав ситуацію програною, то віддав би наказ на переліт авіації Балтійського флоту і Ленінградського фронту на Велику землю. Але він і цього не зробив.

Якби Сталін вважав, що Ленінград не втримати, то розпорядився б підривати заводи. На той момент у Ленінграді серед іншого знаходився єдиний у світі завод з виробництва важких танків. Цей завод слід було підривати до фундаментів і нижче. Але й заради цього нічого було посилати в Ленінград Молотова і Маленкова. Досить було подзвонити товаришам Кузнєцову, Капустіну, Суботіну, Попкову. Вони б про підприємства подбали. Але ніхто в Ленінграді заводів не висаджував. Не було на те наказу. Сталін такого наказу не віддав, бо не вважав, що Ленінград приречений.

Якщо становище безнадійне, то Сталіну слід було розпорядитися про евакуацію з Ленінграда вищої номенклатури, насамперед Жданова, Ворошилова, Кузнєцова, Капустіна, Суботіна, Штикова, Попкова та ін. Крім того, треба було терміново евакуювати Купріна, Гусєва Федора Івановича і всю їхню компанію. А ще Жигарєва, адмірала Кузнєцова, Воронова, командування і штаби Балтійського флоту, Ленінградського фронту і чотирьох армій, які входили до його складу. Але Сталін наказ про евакуацію вождів, чекістів, генералів і адміралів не віддавав. Навпаки, він послав до Ленінграда вождів, які за своїм рангом дорівнювали Герінгу, Гебельсу, Борману в гітлерівській Німеччині, тобто, крім себе, все вище керівництво країною й армією.

І вже якщо Сталін послав Молотова, Маленкова і товаришів супроводу в Ленінград, то завдання їм треба було ставити не абстрактне, типу «робіть хоч що-небудь», а цілком конкретне: паліть, висаджуйте, топіть.

Коротше: якби Сталін вважав становище Ленінграда безнадійним, то вождів вищого рангу туди не послав би. Якщо б і послав, то з цілком певною метою: знищити все, що може становити цінність для ворога.

А за розповіддю Жукова виходить, що дурненький Сталін збирався здати Ленінград Гітлеру разом з архівами, в яких містився такий компромат на комуністичну владу, від якої комуністам взагалі і Сталіну зокрема ніколи ні на якому судовому процесі не виправдатися. Крім того, якщо вірити Жукову, Сталін збирався здати Гітлеру чотирьох членів Політбюро, шістнадцять кандидатів і членів ЦК, цілі отари чекістів вищого вибору, генералів, адміралів, включаючи і найбільшого стратега всіх часів і народів.

Якщо місто на межі падіння, треба вивозити з нього всіх, кого ще можна, а не гнати в нього нових потенційних бранців найвищого рангу.

– 6 -

Німецька група армій «Північ» наносила удар з території Німеччини, зі Східної Прусії. Всі її тили: стаціонарні склади і сховища, командні пункти, вузли зв'язку, шпиталі, ремонтні бази - все знаходилося поруч. 22 червня група армій «Північ» вступила на територію Радянського Союзу, маючи фронт шириною 230 кілометрів. До Ленінграда - 800 кілометрів по прямій. По дорогах - більше. За два місяці боїв німецькі війська втрачали людей, озброєння, бойову техніку, витрачали боєприпаси, пально-мастильні матеріали, вимотували коней і людей. Чверть автомашин вийшла з ладу і вимагала ремонту, ще одна чверть не підлягала відновленню. Спробуйте пройти 800 кілометрів по піску і болотах, по брукових дорогах і по путівцях. Точно кажу: чоботи стопчете. Треба зупинитися і підбити нові каблуки і підківки.

Комунікації розтягнулися. Одна справа - запас палива за спиною мати, інша - возити бензин за сотні кілометрів. Одна справа - бомбити Червону Армію біля кордонів, злітаючи зі стаціонарних аеродромів під Кенігсбергом і Тильзитом, інша - літати під Ленінград.

Розтягнуті комунікації групи армій «Північ» доводилося охороняти. У кожному захопленому місті треба залишати гарнізон. І на кожному захопленому мості треба ставити охорону з кулеметами. Чим далі вперед йшла група армій, тим більше своїх військ залишала у тилі. Всі залізничні лінії і вузли теж потребують захисту. Треба було переганяти авіацію на польові аеродроми на захопленій території, пильно їх охороняти та стійко обороняти. Чим далі йшла група армій «Північ», тим швидше танули її сили. А фронт наступу розширився спочатку в півтора рази, потім у два, потім - у два з половиною. Щільні маси військ перетворювались у багно.

Гітлер завдав удари розчепіреними пальцями: відразу і на Одесу, і в Крим, на Київ і Харків, на Орел і Тулу, на Москву, на Вітебськ, Новгород, на Ленінград. Чим далі йшли німецькі війська, тим ширшим ставав фронт. Вони потрапили у воронку, яка ставала все ширшою і ширшою. Ліктьовий зв'язок між групами армій губився. Але губився він і між окремими арміями, корпусами і дивізіями. Група армій «Північ» йшла на Ленінград. Це впертий прямолінійний рух з відверто, відкрито і нахабно проголошеною метою суперечив всім засадам стратегії. Ви не повинні показати противнику напрямок свого руху. Він завжди повинен гадати, що ж ви задумали, чи не рванете ви в останній момент в той бік, де вас не чекають?

Але у Гітлера стратегія була лобова: вперед і вперед! Даєш Пітер!

Незмінно витримуючи напрям на Ленінград, німецька група армій «Північ» не тільки відразу ж розкрила свій задум, а й потрапила в «коридор». На захід залишалася 8-а радянська армія. Пошарпана, побита, але не розбита. І німецьким командирам доводилося весь час прикривати свій лівий бік. На схід - радянський Північно-Західний фронт. Він постійно наносив удари у правий бік німецької групи армій. Іноді ці удари були досить лютими. Це визнає і Манштайн. 14 липня війська 11-ї армії (генерал В.І. Морозов) нанесли контрудар з району Сольці. Противник був відкинутий на 40 кілометрів. Цей контрудар затримав німецький наступ на Ленінград майже на місяць.

А ось ще: «У період бойових дій радянських військ на підступах до Ленінграда їх тяжке становище було полегшене наступом Північно-Західного фронту, що почався 12 серпня в районі Старої Русси. Головний удар наносила 34-а армія з рубежу річки Ловать. З'єднання армії до 14 серпня просунулися на глибину 60 км і створили загрозу тилу ударного угруповання ворога» (Інженерні війська в боях за Радянську Батьківщину. С. 84).

Такі удари могли повторитися в будь-який момент.

Отже, Ленінград попереду, якщо німецька армія кинеться на штурм, то їй справа у фланг і тил вдарять радянські війська. Можуть і зліва.

Становище групи армій «Північ» було досить безрадісне. І навіть комуністична офіційна історія змушена визнати, що загрози штурму Ленінграда не було. «Висунувшись до Ленінграда, ворожа група армій “Північ"розтягла свій фронт більш ніж на 600 кілометрів по дузі від Копорської затоки через південні околиці Ленінграда, південний берег Ладозького озера, Кіріші і далі по річках Волхов і Ловать до Великих Лук. Наступальні можливості німецьких військ вичерпалися» (ІВВВРС 1941-1945. Т. 2. С. 91).

Заяви Жукова про те, що становище Ленінграда було безнадійним, спростовані не тільки німецькими джерелами, але й офіційними радянськими. Стратег набивав собі ціну: становище було безнадійним, а я врятував. Але якщо визнати, що становище було надійним, то рятівник перетворюється на хвалька, бо нічого там було рятувати і рятівник не був потрібен.

А найцікавіше в тому, що і в даному випадку Жуков ще раз сам себе викрив.

Повернемося до доповіді Жукова Сталіну 29 липня 1941 року. Це той момент, коли Жуков нібито пропонував Сталіну здати Київ. Крім іншого Жуков доповів Сталіну в той день: «На ленінградському напрямку без додаткових сил німці не зможуть почати операції по захопленню Ленінграда і з'єднанню з фінами» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 300).

Так написано в мемуарах стратега. У першому виданні. При живому Жукові. Якщо цю підлу фразу вписали шкідники з Центрального Комітету, то Жуков мав протестувати: не підпишу! Але геній військового мистецтва з якоїсь причини не протестував.

Отже, в липні 1941 року в німецькій армії сил для штурму Ленінграда не було. Так сказав сам Жуков. Так записав у мемуарах. У серпні сил не додалося. І не могло додатися. Сили німецької армії танули, фронт розширювався, резервів не було, німецька армія розповзалася по неосяжних територіях. І на початку вересня ніяких додаткових сил група армій «Північ» не отримала. Навпаки, її розкуркулювали наполегливо і регулярно.

І ось мудрий стратег ще в липні 1941 року доповів Сталіну, що за Ленінград можна не турбуватися, немає в Гітлера сил для захоплення Ленінграда. А нам через 28 років він розповів, що незліченні полчища скупчилися біля воріт Ленінграда, і вже якщо б він, великий, не втрутився, то бути біді...

Досить цікаво, що фраза про те, що «без додаткових сил німці не зможуть почати операцію із захоплення Ленінграда», вже з другого видання випала.

Живий Жуков проговорився. Жуков проляпався. Але хтось пильний вже після смерті видатного генія військового мистецтва ляпи угледів і з тексту вичистив.

Шкода, що, витравивши одну дурість, ті ж руки відразу вписали в мемуар безліч інших дурниць.

Розділ 25

Як він приймав департамент

Нам потрібна історія не описувальна, а пояснювальна.

Анатолій Копєйкін

– 1 -

Проводжаючи Жукова в Ленінград, Сталін нібито сказав йому: "Ось записка, передайте її Ворошилову, а наказ про ваше призначення буде переданий, коли прибудете в Ленінград. У записці К.Є. Ворошилову значилося: «Передайте командування фронтом Жукову, а самі негайно вилітайте в Москву» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 313).

«9 вересня 1941 року разом з генерал-лейтенантом М.С. Хозіном і генерал-майором І.І. Федюнінським ми вилетіли у блокований Ленінград» (Там же. С. 327). Жуков чомусь не назвав генерал-майора Кокорєва Петра Івановича, який летів разом з ним. Існує достатньо документів, які підтверджують це. Кокорєв був начальником відділу в Оперативному управлінні Генерального штабу. Після прибуття в Ленінград був призначений начальником штабу 8-ї армії. Згодом - генерал-лейтенант, начальник штабу 2-ї ударної армії.

Досить цікаво, що в наступних виданнях, уже після смерті Жукова, була змінена не тільки дата польоту в Ленінград з 9 на 10 вересня, але й весь текст значно перероблений, у нього додали барвисті деталі. Той же момент у другому виданні описаний так: «Ранок 10 вересня 1941 року був прохолодним і похмурим. На Центральному аеродромі столиці, куди я прибув, щоб летіти до обложеного Ленінграда, біля літака на злітній смузі маячили три фігури: одна висока генерал-лейтенанта М.С. Хозіна, друга, менша, генерал-майора І.І. Федюнінського, третя - льотчика, командира повітряного корабля».

Якщо вірити мемуарам, Жуков прилетів у Ленінград і відразу ж попрямував до Смольного. А там член Політбюро і ДКО Маршал Радянського Союзу Ворошилов, член Політбюро Жданов, командування фронту і Балтійського флоту, «а також директори найважливіших державних об'єктів» радилися про те, як би їм перед здачею Ленінграда підірвати і знищити все, що можливо...

І тут з'явився Жуков.

Він нібито попросив дозволу бути присутнім, посидів, послухав, потім протягнув Ворошилову записку Сталіна. Ворошилов прочитав, знітився, згорбився, відразу постарів. Тут же Жуков закрив нараду, скасував усі розпорядження про підрив заводів, вокзалів, палаців, мостів, складів, портових споруд, кораблів. Тут же Жуков почав віддавати рішучі накази, які і врятували місто...

– 2 -

Жуков з'явився в Ленінграді, коли безпосередня небезпека місту була ліквідована. Ніяких штурмів міста противник не робив. Тому ніякого героїзму Жукова тут не вимальовується і ніякі геніальні рішення полководця не проглядаються. Як же бути? Чим підкріпити розповіді про Жукова-рятівника? На якій підставі записати його в число захисників?

Вихід був один: дату появи Жукова в Ленінграді наблизити до дійсно небезпечного періоду. Тому й з'явилася розповідь про політ з Центрального аеродрому. Це було особливо підкреслено. Навіщо? Та потім, щоб відтінити терміновий характер його місії: ввечері з Резервного фронту - в Кремль, ніч - робота в Генеральному штабі, а рано вранці 9 вересня прямо з центру Москви злетів у повітря...

Коли вигадку про 9 вересня викрили, авторам жуковських мемуарів довелося погодитись: ой так, правильно, він прилетів до Ленінграда 10 вересня. Давайте ж шкідницькому тексту першого видання не будемо вірити, а повіримо більш правдивим виданням. І щоб остаточно розвіяти всі сумніви, відкриємо мемуари тих, хто був у той історичний момент поряд з Жуковом.

Генерали Кокорєв і Хозін мемуарів не залишили. А генерал-майор Федюнінський вже через місяць змінив Жукова на посаді командувача Ленінградським фронтом, згодом став генералом армії, тобто у військовому званні піднявся майже до рівня Жукова. Він мемуари написав: «Вранці 13 вересня літак Лі-2 піднявся з Внуковського аеродрому і під охороною ланки винищувачів взяв курс на Ленінград. У літаку знаходилися генерал армії Г.К. Жуков, призначений командувачем Ленінградського фронту, генерали М.С. Хозін, П.І. Кокорєв і я» (І.І. Федюнінський. Підняті по тривозі. М., 1964. С. 41).

Отже, Жуков терміново летів до Ленінграда з Москви з Центрального аеродрому не то 9, не то 10 вересня. А Федюнінський в одному з ним літаку без всякого поспіху - з Внуковського аеродрому 13 вересня.

Розберемося.

– 3 -

Щоб зрозуміти ситуацію, ще раз прочитаємо розповідь Жукова, на предмет пошуку дивних речей, які послужать нам ключиком.

Дивацтв шукати не треба. Вони на поверхні. Вони перед нами. Ось хоча б записка, яку Сталін нібито написав Ворошилову: передай фронт Жукову, а сам негайно повертайся... Момент, коли Жуков передавав сталінську записку Ворошилову, від видання до видання описаний з усе наростаючим драматизмом.

«Ми піднялися на другий поверх до кабінету командувача. У великому кабінеті за покритим червоним сукном столом сидів десяток людей. Привітавшись з К.Є. Ворошиловом і А.А. Ждановом, попросив дозволу бути присутнім на засіданні. Через деякий час вручив К.Є. Ворошилову записку Й.В. Сталіна. Повинен зізнатися, що робив я це не без внутрішнього хвилювання. Маршал прочитав записку мовчки і, трохи кивнувши головою, передав її А.А. Жданову, продовжуючи проводити засідання. На Військовій раді фронту розглядалося питання про заходи, які слід було провести в разі неможливості втримати місто. Висловлювалися коротко й сухо. Ці заходи передбачали знищення найважливіших військових та індустріальних об'єктів і т.д. Зараз, більше тридцяти років тому, ці плани здаються неймовірними. А тоді? Тоді становище було критичним...»

(Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 385).

Сольний виступ Жукова підтримано потужним ансамблем Чаковських-Гарєєвих-Симонових-Яковлєвих та іже з ними. Ось та ж арія у ще більш драматичному виконанні Володимира Васильовича Карпова. Він заговорив не просто про безнадійне становище Ленінграда, але навіть про «ленінградську катастрофу». І виходить у Карпова, що, розуміючи неймовірні труднощі майбутньої справи, Жуков нібито сам запропонував себе на цю безнадійну і свідомо програшну роль. Він нібито з власної ініціативи кинувся на амбразуру. І нічим Ленінград було обороняти. І нікому. Один тільки Жуков і залишився. Ось розповідь Карпова:

«Сталін задумався і, ніби роздумуючи вголос, став говорити:

– Дуже важке становище склалося зараз під Ленінградом, я б навіть сказав, становище катастрофічне. - Помовчавши, Сталін явно підбирав ще якесь слово, яким хотів підкреслити складність обстановки на Ленінградському фронті, і нарешті вимовив: - Я б навіть сказав, безнадійне. З втратою Ленінграда відбудеться таке ускладнення, наслідки якого просто важко передбачити. Опиниться під загрозою удару з півночі Москва.

Жукову стало ясно, що Сталін явно хилив до того, що ліквідувати ленінградську катастрофу, напевно, найкраще зможе він, Жуков. Розуміючи, що Сталін уже вирішив послати його на це «безнадійну справу», Георгій Костянтинович сказав:

– Ну, якщо там так складно, я готовий поїхати командувачем Ленінградського фронту.

Сталін, як би намагаючись проникнути в стан Жукова, знову вимовив те слово, уважно при цьому дивлячись на нього:

– А якщо це безнадійна справа?

Жукова здивувало таке повторення. Він розумів, що Сталін робить це неспроста, але чому, пояснити не міг. А причина дійсно була. Ще наприкінці серпня під Ленінградом склалася критична обстановка, і Сталін послав до Ленінграда комісію ЦК ВКП (б) і ДКО в складі М.М. Воронова, П.Ф. Жигарєва, А.Н. Косигіна, Н.Г. Кузнєцова, Г.М. Маленкова, В.М. Молотова. Як бачимо, комісія була дуже представницька і з великими повноваженнями. Вона зробила багато зусиль для того, щоб мобілізувати наявні війська і ресурси та організувати стійку оборону. Але цього виявилося недостатньо, і після від'їзду комісії становище Ленінграда нітрохи не покращало. Противник продовжував просуватися в бік міста, зупинити його було нічим і нікому. Ворошилов явно не був здатний на це. Сталін розумів, що вжиті ним заходи ні до чого не привели. Тому й пульсували в його свідомості ці неприємні, але точні слова: «становище безнадійне». Жуков залишався останньою надією, і Сталін майже не приховував цього».

(В. Карпов. Маршал Жуков. Його соратники і противники в дні війни і миру. Літературна мозаїка. М., 1992. С. 339-340).

Книжка Карпова була здана в набір 1 жовтня 1990 року. А підписана до друку 7 березня 1991 року. Тобто ще під серпом і молотом. Володимир Васильович Карпов тоді був повелителем усіх письменників Країни Рад, він розподіляв дачі, квартири, машини, премії, ордени, путівки, направляв фінансові потоки, визначав, кому можна надати ранг письменника, а кому не можна, вирішував, кого милувати, а кого бити і до якої міри. Найголовніше: встановлював, кого яким тиражем друкувати. Себе не забував.

Твір про «ленінградську катастрофу», про те, що місто було рятувати нічим і нікому, Карпов наказав друкувати тиражами з великою кількістю нулів після одинички.

За Карповом виходить, що Молотов, Маленков, нарком ВМФ адмірал Кузнєцов, командувач артилерією Червоної Армії генерал-полковник артилерії Воронов, командувач ВПС РСЧА генерал-лейтенант авіації Жигарєв, командувач ВПС Ленінградського фронту генерал-лейтенант авіації Новіков та інші нібито нічого не змогли зробити для оборони Пітера. Непереборна оборона, зведена навколо міста за їхніми планами і під їх керівництвом, - не враховується. Тільки Жуков один міг тут впоратися...

Читаю ці рядки й не можу позбутися думки, що цей уривок я вже десь читав... Ніхто не міг подужати посаду, і вся надія на одного... Тільки він один і міг би... Де ж я зустрічав таке? Не в Карпова. А в кого? Пітер... Пітер... Ох так! Правильно. У тому ж місті сотнею років раніше виникла та ж ситуація: ніхто не міг... Залишався тільки один кандидат, якого одного разу навіть прийняли за головнокомандувача. «Ну, натурально, пішли чутки: як, кому зайняти місце? Багато хто з генералів знаходили бажання і бралися, але підійдуть, бувало, - ні, складно. Здається, й легко на вигляд, а роздивишся - просто чорт візьми! Після бачать, нічого робити, до мене. І в ту ж хвилину по вулиці кур'єри, кур'єри, кур'єри... "Прошу, панове, я приймаю посаду, я приймаю, кажу, так і бути, кажу, приймаю, тільки вже в мене: ні, ні, ні! Вже в мене вухо гостро! вже я..." І точно: бувало, як проходжу через департамент, - просто землетрус, все тремтить і труситься, як лист».

Володимира Васильовича Карпова явно надихала історія про те, як Іван Олександрович Хлестаков приймав департамент. Саме так Карпов і описав появу Жукова в безнадійному місті.

М.М. Яковлєв пішов далі: «Умовою командування в Ленінграді Жуков поставив - ніякого втручання в оперативні питання з боку члена Військової ради фронту А.А. Жданова. Сталін пообіцяв, що особисто переговорить про це зі Ждановом» (Н.Н. Яковлєв. Маршал Жуков. М., 1995. С. 87).

Ось бачите, генерал Жуков не тільки вказував Верховному Головнокомандувачу, на яку посаду призначити маршала, але ще й ставив умови, на яких згоден їхати в Ленінград: я приймаю посаду, я приймаю, кажу, так і бути, кажу, приймаю...

І ось Жуков - у штабі фронту. Карпов продовжує:

«Я чув чи десь читав про те, що Жуков нібито увійшов до кабінету командувача фронту, копнув двері ногою. Навіть якщо це й було, то все, що передувало цьому, мені здається, пояснює такий нервовий стан Георгія Костянтиновича.

Не знімаючи шинелі і кашкета, Жуков увійшов до кабінету маршала Ворошилова. В цей час у кабінеті засідала Військова рада фронту, на якому були присутні Ворошилов, Жданов, Кузнєцов та інші члени Військової ради. Вони розглядали питання, як знищити найважливіші об'єкти міста, тому що утримати його вже вважалося майже неможливим, коли і як підготувати до вибуху бойові кораблі, щоб їх не захопив противник.

Жуков сів на вільний стілець і якийсь час слухав тамтешню розмову. Тема розмови ще більше його накрутила. Він приїхав до Ленінграда для того, щоб відстоювати його, а тут кажуть про здачу. Він подав записку Сталіна про своє призначення Ворошилову. Маршал прочитав цю записку, якось знітився і нічого не сказав присутнім. Довелося Жукову самому повідомити, що він призначений командувачем фронту. Він коротко запропонував закрити нараду Військової ради і взагалі не вести ніяких обговорень про здачу міста, а вжити всіх необхідних заходів для того, щоб відстояти його, і закінчив такими словами:

– Будемо захищати Ленінград до останньої людини!»

М.М. Яковлєв додає: «Жуков з'явився в розпал наради Військової ради фронту, на якій під проводом самозваного стратега А.А. Жданова і слухняного К.Є. Ворошилова обговорювалося, що робити, якщо не вдасться утримати Ленінград. Коротко доповідалось про те, як саме підірвати і знищити найважливіші об'єкти міста. Жуков послухав і передав сталінську записку Ворошилову, той прочитав і вручив її Жданову. Суперечка тривала. Довелося Жукову закрити засідання. Формальностей при здачі справ колишнім командувачем не було» (Там же. С. 88).

– 4 -

Добре написано! Все є. Тільки реалізму не вистачає.

Давайте звернемося до автора цього фантастичного сюжету Героя Радянського Союзу письменника Карпова і попросимо взяти слова назад. І письменника Яковлєва попросимо про те ж.

Володимир Васильович Карпов - людина військова, він, звичайно, розуміє, що нічого подібного ніколи не було. І причина тут серйозна: такого не могло бути тому, що не могло бути ніколи.

Володимир Васильович, ви розвідник, давайте використаємо прийом, якому нас у розвідці вчили. Будь-яку неясну ситуацію треба подумки зменшити у два, три, п'ять, десять разів. Або збільшити. Тоді дивина подій може проявитися більш рельєфно й чітко.

Масштаб того, що відбувається, я подумки зменшую в три рази. Давайте уявимо Дніпро, який дивовижний при тихій погоді, і прекрасне місто Черкаси на високому березі. Краса майже як в Києві. Час дії, припустимо, 1970 рік. У світлому кабінеті за величезним столом сидить перший секретар Черкаського обкому (так в ту пору називалися губернатори) товариш Андрєєв і вся його команда. Навпроти - найголовніший місцевий військовий начальник генерал-майор танкових військ А. Роман, командир 41-ї гвардійської ордена Суворова танкової дивізії. Він теж із командою. Тут же - високі столичні гості. Йде обговорення якогось дуже важливого питання. Наприклад: як би кинути танкову дивізію в прорив. Тобто на картоплю. В армії операції подібного типу іменуються терміном «картопля в мундирі».

Все йде як написано. І раптом на нараді з'являється якийсь полковничок Жуковкін. З ним - майор і капітан. Про полковника присутнім відомо, що злетів він високо і швидко, але на висотах не втримався, був з тріском і гуркотом скинутий і відправлений у провінцію керувати чимось резервно-другорядним. Ніякого стосунку ні до Черкаської області, ні до 41-ї гвардійської танкової дивізії він не має. Про майора й капітана взагалі нічого не відомо.

– Давайте, - каже полковник, - ми тут з вам посидимо, послухаємо, про що нявкаєте.

– Сідай, друже, - широким хазяйським жестом запрошує товариш Андрєєв.

Сидів, сидів полковничок, слухав, слухав, не витримав.

– Не картоплю збирати треба! - Кричить. - Треба бойовою підготовкою займатися! Ось вам записка! Мене командиром дивізії призначили!

Володимир Васильович Карпов, ну погодьтеся ж, що сцена безглуздою виходить. Перш за все не пустять полковника з майором і капітаном у кабінет, де проводить нараду перший секретар обкому з генерал-майором. Полковнику ввічливо пояснять, що товариш Андрєєв зайнятий. Чекайте. І командир дивізії генерал-майор танкових військ Роман теж зайнятий. Якщо у вас, товаришу полковнику, термінова справа, скажіть, в чому вона полягає, - доповімо.

Але щоб так: заходьте дорогі, які невідомо для чого прибули, товариші, сідайте, слухайте, - так не буває. Навіть якщо обговорюється питання про картоплю у вільній і чудовій Черкаській області.

А тепер повернемося на ленінградські висоти.

В кабінеті сидить член ДКО і Політбюро Маршал Радянського Союзу К. Є. Ворошилов. У ДКО, крім Сталіна, четверо. І один з них - Ворошилов. Тут же товариш А.А. Жданов - член Політбюро. Саме Політбюро зачаїлось і себе нічим не проявляло. Але звання члена Політбюро означало, що носій цього титулу - в десятці найближчих до Сталіна людей. В даному випадку Жданов в ієрархії імперії десь на п'ятому чи шостому місці після Сталіна. Крім них, достатня кількість товаришів досить високого рангу. І обговорюють вони не картопляні справи, а питання про знищення міста Ленінграда і Балтійського флоту, про здачу противнику чотирьох армій і неймовірних за будь-якими стандартами військових запасів. І тут раптом з'являється генерал армії Жуков. Про нього присутнім відомо, що був він начальником Генерального штабу, але трохи більше місяця тому з цього поста злетів і направлений командувати Резервним фронтом. І ось невідомо навіщо він з'являється в Ленінграді, приходить на засідання Військової ради Ленінградського фронту і Балтійського флоту, сідає на стільчик і слухає, про що тут тлумачать. Ніякого стосунку до Ленінграда, до Балтійського флоту і Ленінградському фронту він не має. Офіційно він - командувач зовсім іншим фронтом, на зовсім іншому напрямку, на 600 кілометрів південніше. І ні в кого питання не виникло: агов, ти, чого тобі тут треба? Турист або як?

Та не один же він. Жуков так і пише: ми увійшли. З ним - Хозін, Федюнінський, можливо, і Кокорєв.

І не поспішайте в мене каменюки кидати - я пропорції дотримуюсь: для Маршала Радянського Союзу Ворошилова генерал-лейтенант Хозін - це ніби як для командира танкової дивізії в Черкасах невідомий, незрозуміло звідки взятий майор. Чи дозволить генерал-майор якомусь невідомому, який не має ніякого стосунку до його дивізії майору сидіти і слухати його промови, хоча б і про прибирання картоплі? Ти розкажи, хто такий, з чим прийшов, тоді тобі, можливо, дозволять бути присутнім.

А генерал-майор Федюнінський для маршала Ворошилова - це як капітан для командира дивізії. Невже так і було: сідай, дорогий, слухай, що незрозуміло — питай...

І от, посидівши і послухавши, Жуков не витримав і нарешті розповів, що він тут не просто так, не заради цікавості на вогник забрів, а має в кишені записку... Вникнемо: до моменту, коли Жуков вручив записку Ворошилову, він був для присутніх абсолютно чужою людиною, яка не мала ніякого права бути присутньою на засіданні Військової ради. Він не мав права там перебувати, навіть якщо б обговорювалося не зовсім таємне питання, а найпростіше, наприклад, про заготівлю дров. Стороннім вхід заборонено! А супроводжючі Жукова генерали до оголошення повноважень були не тільки сторонніми, але і до того ж не мали права бути присутніми в такому місці просто в силу того, що їх військові звання були занадто низькими для цього високого кабінету.

Адмірал Ю.А. Пантелєєв, який в початковому періоді війни був начальником штабу Балтійського флоту, свідчить: підготовка кораблів до підриву здійснювалася в обстановці глибокої таємності. На флоті про це знали командувач, начальник штабу, начальник оперативного відділу штабу, начальник тилу і безпосередні виконавці (Ю.А. Пантелеев. Морський фронт. М., 1965. С. 204). А Жуков і разом з ним Карпов, Чаковський, Гарєєв, Яковлєв та інші розповідають нам чудові історії про те, що сторонні люди прийшли на засідання Військової ради фронту і флоту, сиділи і слухали цілком таємні розмови.

– 5 -

Дивам немає кінця.

Через кілька сторінок Жуков пояснив: «Військова рада, до складу якого, крім А.А. Жданова, А.А. Кузнєцова і мене, входили секретар Ленінградського обкому партії Т.Ф. Штиков, голова облвиконкому Н.В. Соловйов, голова міськвиконкому П.Є. Попков, працювала дружно, творчо, енергійно, не рахуючись ні з часом, ні з утомою. Усіх цих товаришів зараз уже немає серед живих. Повинен сказати, що вони були видатними діячами нашої партії і держави. Вони зробили все, що можна було зробити, для успішної боротьби, відстоюючи місто Леніна, над яким тоді нависла смертельна небезпека. Ленінградці їх добре знали й поважали за мужню поведінку та непохитну волю до перемоги».

Так сказано у другому виданні (Спогади та роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 397). Злобливий ідеолог Суслов заборонив казати правду про вирішальну роль Комуністичної партії в досягненні перемоги, тому ці теплі слова про «видатних діячів нашої партії і держави» були вирізані з першого видання. Але потім злобливий змилувався і дозволив...

Але нелегко бути комуністичним ідеологом. З одного боку, треба довести, що Жуков і тільки Жуков врятував Ленінград. З іншого - треба показати керівну і спрямовуючу роль Комуністичної партії. Тому, з одного боку, Жуков нібито поставив перед Сталіном умову: член Політбюро і Військової ради Ленінградського фронту «самозваний стратег» Жданов не повинен втручатись у рішення Жукова. Сталін, ясна річ, на це погодився. А якщо вже Жданову не можна втручатись у рішення Жукова, то якомусь там Попкову і поготів такі речі заборонялись. А з іншого боку, з усіма цими «видатними діячами нашої партії і держави» Жуков працював дружно, творчо й енергійно.

Стривайте, якщо Жуков з ними не обговорював оперативних питань, то які обговорював? Як налагодити роботу каналізації? Як ловити людожерів і що з ними робити? Як вивозити трупи з міста?

Ці питання, думаю, вони б вирішили і без Жукова.

Але я про інше. В момент першої появи Жукова на засіданні Військової ради Ленінградського фронту «за покритим червоним сукном столом сидів десяток людей». Тепер ми знаємо їх імена: Ворошилов, Жданов, Кузнєцов, Попков, Штиков, Соловйов... Не могли не бути присутніми начальник штабу Ленінградського фронту і начальник тилу. Той же Жуков розповідає, що за столом сиділи начальники родів військ фронту. А це - командувачі авіацією, артилерією, ППО, танковими військами, начальники інженерних військ, військ зв'язку та інші. І поруч з кожним з них - партійний наглядач. Носили ці товариші різні титули: члени військових рад, комісари та ін. Але суть одна - нагляд. Восени 1941 року без них командири і командувачі кроку ступити не могли. Але найбільше, за описом Жукова, на тій раді було флотських товаришів, бо обговорювалося питання про знищення флоту. І якщо так, то явно був присутній командувач Балтійського флоту адмірал Трибуц зі своїм наглядачем, начальник штабу, начальник тилу та інші.

Крім вищого партійного керівництва, генералів і адміралів, як розповідає Жуков, - ще й директори найважливіших державних об'єктів... І все це - десяток людей?

Це я до того веду розмову, що командувачів армій Ленінградського фронту на ту нараду явно не запросили. Четверо командувачів армій та у кожного наглядач - це вісім людей. Якщо за столом сиділо десяток людей, отже, командувачам армій там місця не було.

І от уявімо собі ситуацію: на нараду найвищого рівня, на яку не покликали командувачів армій Ленінградського фронту, входить сторонній генерал-майор І.І. Федюнінський, командувач 32-ю армією Резервного фронту.

Своїх командармів не запросили, а цей чужий, з боку, хай сидить...

– 6 -

Якщо вірити комуністичній пропаганді, то Ворошилов був дурником, а Жуков - генієм. При такому розкладі все начебто узгоджується: в критичній ситуації Сталін на місце дурника поставив генія. Але тут випирає нове нестикування. У вересні Ворошилов повернувся до Москви і тут же за наказом Сталіна почав підготовку до проведення конференції трьох держав: США, Великобританії та Радянського Союзу. Конференція відкрилася в Москві 29 вересня 1941 року. Радянську делегацію очолював Сталін. Заступником був Ворошилов. Крім того, до складу делегації увійшли Голіков, Малишев, Вишинський, Мікоян, Шахурін.

Не наполягаю, але зміна командування Ленінградського фронту у вересні 1941 року могла мати інше пояснення: Сталіну треба було викликати Ворошилова в Москву для підготовки заходу виняткової важливості. А вже кого було поставити на його місце, значення не мало. До речі, «дурника» Ворошилова Сталін залучав і потім до участі в переговорах найвищого рівня. Ворошилов, наприклад, їздив зі Сталіном у Тегеран на зустріч з Рузвельтом і Черчилем. А геніальному Жукову Сталін такі справи не довіряв.

І ще момент. У 1943 році координацію дій двох фронтів при прориві блокади Ленінграда здійснювали два полководці: Ворошилов і Жуков. Так і було оголошено в офіційному повідомленні Радінформбюро від 18 січня 1943 року. Якби Сталін ще в 1941 році переконався в непридатність Ворошилова, то в 1943 році відповідальним за прорив блокади Ленінграда не поставив би.

Згодом ім'я Ворошилова стерлося в героїчному літопису прориву блокади Ленінграда, а ім'я Жукова залишилося.

Трохи нижче ми побачимо, як Жуков із завданням прориву блокади впорався.

Але повернемось у 1941 рік. Уявімо собі, що все відбувається так, як описували Жуков і підспівували товариші. Отже, Ворошилов здав фронт Жукову, а сам негайно тим же літаком полетів до Москви. І ось Жуков ходить коридорами штабу. Уявляю, як це могло бути. Тут-тук в Оперативний відділ: відкрийтесь, відчиніться! А йому - дулю. Стороннім вхід заборонено! Будь-якого - всякого в оперативний відділ не пустять.

– Так я ж новий командувач фронту!

– Невже?

– Точно кажу!

– А де наказ?

– Скоро підпишуть.

– Коли підпишуть, тоді приходь.

– А у мене записка від товариша Сталіна.

– Згорни її трубочкою і засунь куди-небудь. Звідки нам знати, що записка справжня?

Приходить Жуков у Розвідувальний відділ: покажіть карту обстановки! Йому карту ніхто не покаже. У 1937 році до пильності привчили. Але це по-друге.

А по-перше - його в Розвідувальний відділ просто не пустять. І ні в якій інший відділ — теж.

Вирішив товариш Жуков Сталіну поскаржитись. А як? На вузол зв'язку вже точно ходу немає. Дуже справа серйозна. Тим більше що лінія Москва - Ленінград - це найголовніша лінія зв'язку. А хлопці в урядовому зв'язку мають свої лінії підпорядкування. Їм ніхто, крім товариша Сталіна і прямих начальників, не страшний. Ті пошлють прибульця матірною лайкою. І нічого ти їм не зробиш. До цього треба додати, що телефонного та телеграфного зв'язку в той момент між Москвою і Ленінградом не було. Місто блоковане, кабель урядового зв'язку пролягав по території, зайнятій супротивником. Про це каже і сам Жуков у листі П.М. Демічеву від 27 липня 1971 року (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. С. 567).

І виникає запитання: а навіщо взагалі потрібна була записка Сталіна? Невже Сталін не розумів, що Жуков без наказу Верховного Головнокомандувача фронт прийняти не може? Запискою ніяк не обійдешся. Навіть якщо це записка самого Сталіна. Справа тут ось у чому. Фронт - це грандіозний військовий організм. У його складі кілька армій, авіація фронту, а також безліч окремих корпусів, дивізій, бригад, полків, тилових частин та установ. Командирам усіх рангів треба точно знати, до якого моменту діє влада старого командувача, з якого моменту - влада нового. Відповідальність абсолютно чітко розподіляється, в тому числі й за часом: це твої звершення, перемоги, прорахунки, помилки, поразки і злочини, а це - мої. Для цього віддається наказ: з 23.45 фронтом командую Я!

Без такого наказу сотні й тисячі нижчих командирів просто не знають, чиї розпорядження в даний момент треба виконувати. Це явище називається страшним терміном «втрата управління», винні караються розстрілом.

Отже, щоб коні вередливі не понесли вчвал, щоб не випустити віжки ні на хвилину, щоб не допустити втрати управління, потрібно віддати наказ по фронту. Але такий наказ можна віддати тільки на підставі наказу Верховного Головнокомандувача. А його, як розповідає Жуков, не було. Була тільки записка Ворошилову. Маючи в руках записку, Ворошилов фронт здати не міг. У будь-який момент могло статися все, що завгодно. Тим більше що, за розповідями Жукових-Карпових, місто було на межі падіння. Якщо у Ворошилова в руках наказ Верховного Головнокомандувача, то він може виправдатися перед будь-яким трибуналом. А записка йому не допоможе.

Забудемо фронти й армії. Ось вам забутий гарнізон і в ньому чотири рази проклятий мотострілецький полк. Лейтенант Іванов здає караул лейтенанту Петрову. Друзі нерозлучні. Разом п'ють по святкових днях. Разом у вільний від служби час з подругами веселяться. Але щоб одному здати караул, а іншому прийняти, має бути наказ по полку. І призначений пароль. І підписи повинні бути під відомістю. До того як обидва розписалися - твоя відповідальність, а опісля - моя. І записочкою, нехай від самого командира полку, мовляв, ти, Вася, здай караул другу Колі, тут ніяк не обійдешся.

А в Ленінграді - не варта в мотострілецькому полку. Мала відбутися передача відповідальності за фронт (у складі чотирьох армій), Балтійський флот і величезне місто. Місто це - одне з найгарніших у світі. Місто це - морські ворота Радянського Союзу. Місто це - скарбниця. Місто це - індустріальний центр світового масштабу. Тут будували все - від підводних човнів і літаків до приладів управління артилерійським вогнем, від найпотужніших у світі танків до найбільших У Радянському Союзі артилерійських гармат, від складного навігаційного обладнання до найпростіших мінометів. Чому ж Сталін не підписав наказ: Ворошилову відповідальність за все це здати, Жукову прийняти?

При живому Жукові відповіді на це питання ніхто не придумав. Але питання залишалося. Тому мертвий Жуков у другому виданні пояснив: Сталін побоювався «за успіх нашого перельоту».

Спритно придумано. На перший погляд. А на другий погляд - дуже навіть ніяково. У рішеннях Сталіна завжди була присутня логіка. А тут вона повністю відсутня.

Жуков без наказу про призначення командувачем Ленінградського фронту ніякої самостійної цінності не становив. Ніхто перед ним сейфи не розчинив би. Тому Сталін мав не записку йому вручати, а підписати наказ. Тільки в цьому випадку Жуков без проблем і зволікань міг би взяти кермо влади в свої мозолясті руки. Інакше він водій, якому дали нову машину, але не дали ключі.

Ну а якби Жуков не долетів до Ленінграда? Якби літак був збитий, розбився, згорів або потонув у Ладозькому озері, тоді як? Та ніяк! У цьому випадку наказ згорів би чи потонув разом з Жуковом. Навіть якщо б Жуков загинув у літаку, а наказ був переданий у штаб Ленінградського фронту іншими каналами, то і в цьому випадку нічого страшного статися не могло. Раз змінник не прилетів, отже, командування фронтом передавати нікому, отже, наказ не вступив би в силу. Тільки й усього. В цьому випадку Ворошилов ще кілька днів займав би свою посаду, поки Сталін не знайшов би іншого генія на зміну згорілого.

Якщо подивитися з цього боку, то ситуація стає зовсім незрозумілою: чому Сталін записку міг підписати, а наказ не міг? Сталін знав, що підтвердити правильність записки він не може ні телефоном, ні телеграфом. Через радіо повідомлення такої важливості не передають. Та їм і не повірять. У Радянському Союзі вірили паперу. Командир Лібавської військово-морської бази капітан 1 рангу Клеванський повірив усним наказом підривати кораблі, які не можуть вийти в море. А його за це - у трибунал. Всі, хто такі накази віддавав, відмовилися. От і все. Після того — розстріл.

У тому ж вересні 1941 року командувач Південно-Західного фронту генерал-полковник Кирпонос отримав наказ на відхід. Усний наказ. Прилетів полковник Баграмян і наказ передав. Кирпонос відмовився його виконувати: а де папір? В результаті мільйонне угруповання радянських військ у районі Києва загинуло.

Але у Кирпоноса вибору не було. На слово він повірити не мав права.

У жовтні 1941 року Рокосовський під Москвою отримав наказ Конєва на відхід. Рокосовський наказ виконувати відмовився на тій же підставі: а де папір? Довелося Конєву папір підписати і відіслати Рокосовському. Відійшов Рокосовський на зазначені рубежі, а йому призначають розстріл. Він на Конєва киває. А той мовчить, мовляв, я ж тут при чому? Тоді Рокосовський дістав підписаний Конєвом папір... Тільки так від розстрілу і ухилився.

Але ж і офіційні папери не завжди рятували. Генерал армії Павлов виконував письмові накази Жукова, але розстрілу не уникнув.

Я це до ось до чого хилю: навіщо Сталін ускладнював ситуацію? Якщо він знав, що записці можуть не повірити, а підтвердити її правильність неможливо через відсутність зв'язку, чому не написав наказ?

Всю цю історію з запискою спростував сам Жуков. 27 липня 1971 року він написав листа в ЦК КПРС П.М. Демічеву. В листі сказано: «Маршал К.Є. Ворошилов поїхав з Ленінграда через дві доби, детально ввівши мене в курс справи» (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. С. 556).

Дивно. Жуков нам розповів, що в записці Сталін наказав Ворошилову здати фронт і негайно повертатись у Москву. А в ЦК КПРС той же Жуков написав, що Ворошилов негайно в Москву не полетів. Ворошилов, не поспішаючи, дві доби передавав справи.

Виходить, що Ворошилов повірив першій частині сталінської записки і фронт здав, а другій частині не повірив і негайно в Москву не полетів.

Одне з двох:

– або Жуков вигадав зміст записки,

– або взагалі ніякої записки не було.

– 7 -

І тут настав час нарешті звернутися до архівних документів.

«Головкому Ленінградського фронту

Командувачу Резервного фронту

11 вересня 1941 р.

19 год. 10 хвилин.

1. Звільнити Маршала Радянського Союзу тов. Ворошилова від обов'язків головнокомандувача Ленінградського фронту.

2. Призначити командувачем Ленінградського фронту генерала армії тов. Жукова зі звільненням його від обов'язків командувача Резервного фронту.

3. Тов. Ворошилову здати справи фронту, а тов. Жукову прийняти протягом 24 годин з години прибуття в Ленінград тов. Жукова.

Генерал-лейтенанта Хозіна призначити начальником штабу Ленінградського фронту.

СТАЛІН, Б. ШАПОШНИКОВ».

Наказ цей опублікований. Усім дослідникам він доступний. У другому виданні мертвий Жуков був змушений визнати існування цього наказу і навіть цитувати пункт третій.

Якщо уважно прочитати наказ Сталіна й Шапошникова, то сумніви відпадають: цей документ спростовує вигадки Жукова.

Жуков розповідає, що прямо на Військовій раді прийняв командування і тут же скасував неправильні розпорядження і почав віддавати правильні. Але документ, підписаний Сталіном і Шапошниковом, наказував не поспішати з передачею справ. За цим документом Ворошилов ще цілу добу залишався на посаді командувача Ленінградського фронту, його накази були дійсними, а накази Жукова поки недійсними.

У записці Сталін нібито писав Ворошилову, щоб той негайно повертався в Москву, а в наказі той же Сталін дав 24 години на передачу справ.

З цього випливає, що смажені птахи не буйствували і в спину не дзьобали, що поспіху не було, що Верховний Головнокомандувач не вважав стан справ безнадійним і ніяк не мислив, що Ленінград з години на годину доведеться здати...

Та й навіщо Сталіну ввечері 11 вересня писати в наказі, що на передачу справ дається 24 години, якщо, за розповіддю Жукова, справи передали прямо на засіданні Військової ради і Ворошилов тут же, не то 9, не то 10 вересня, відлетів до Москви. Треба думати, що, прибувши до Москви, Ворошилов Сталіну про прибуття доповів...

І ще, якщо б на момент підписання наказу Жуков був уже в Ленінграді, то доповів би Сталіну: долетів щасливо. Від цього моменту й почався б відлік часу з прийому справ. Але ввечері 11 вересня, коли Сталін і Шапошников підписували наказ, Жукова в Ленінграді ще не було. І невідомо було, коли погода й обстановка в повітрі дозволять йому туди потрапити. Тому в наказі і сказано: з моменту, коли прилетить, відлічите 24 години.

* * *

Все стає на свої місця, якщо ми приймемо версію генерала армії Федюнінського Івана Івановича: він, Жуков та інші генерали летіли в Ленінград не 9-го і не 10-го, а 13 вересня 1941 року.

Ланцюг подій такий: увечері 11 вересня Сталін і Шапошников підписали наказ про призначення Жукова командувачем Ленінградського фронту, а Хозіна - начальником штабу. 12 вересня політ не відбувся за умовами погоди. 13 вересня - політ. 14 вересня, через 24 години після прильоту, Жуков відповідно до наказу вступив на посаду.

Цей варіант підтверджується й доповіддю Жукова Шапошникову 14 вересня: фронт прийняв. Жуков доносив перші враження. А до того мовчав.

Якщо 14 вересня прийняти як дату вступу Жукова на посаду, тоді все набуває сенсу й логіки, все сходиться і стикується. Але цей варіант не задовольняв мемуариста Жукова. Вийшло, що з'явився він у Пітері до шапкорозбирання, коли доля великого міста була вирішена без нього.

Ось тому в своїх мемуарах він рвався до Пітера хоч на день, хоч на два раніше. Але як обійти боком офіційний наказ Сталіна?

Ось заради цього і була вигадана записка.

Розділ 26

Про сорок бочок

Цінувались і висувались лише так звані вольові начальники. Під цим терміном розумілися командири-держиморди, про які можна було знати, що, де б і чим би вони не командували, всі підлеглі будуть їх смертельно боятись і ненавидіти. Класичний приклад - Жуков, Єременко, Конєв.

В. Батшев.

Власов. Франкфурт-на-Майні, 2001. Ч. 1. С. 23

– 1 -

У своїх мемуарах Жуков розповів дивовижні речі, а понад мемуарами - просто чудові. Ось що стратег відкрив Герою Соціалістичної Праці письменнику Костянтину Симонову.

«Моряки обговорювали питання, в якому порядку їм підривати судна, щоб вони не дісталися німцям. Я сказав командувачу флоту Трибуцу: "Як командувач фронту забороняю вам це. По-перше, будьте ласкаві розміновувати кораблі, щоб вони самі не вибухнули, а по-друге, підведіть їх ближче до міста, щоб вони могли стріляти всією своєю артилерією". Вони, бачте, обговорювали питання про мінування кораблів, а на них, на цих кораблях, було по сорок боєкомплектів. Я сказав їм: "Як взагалі можна мінувати кораблі? Так, можливо, вони загинуть. Але якщо так, вони повинні загинути в бою, стріляючи". І коли потім німці пішли в наступ на Приморській ділянці фронту, моряки так дали по них зі своїх кораблів, що вони просто-напросто тікали. Ще б пак! Шістнадцятидюймові гармати! Уявляєте собі, яка це величезна сила?»

Мотиви поведінки письменника Костянтина Симонова поки ніхто не пояснив. Симонов міг би посміятися, поплескати стратега по плечу і дружньо порадити нікому ніколи таку нісенітницю більше не розповідати. Але Симонов навіщось записував розповіді про неймовірні пригоди полководця, а потім їх публікував.

Ще більш дивно, що Герой Радянського Союзу письменник Володимир Карпов ці чарівні історії переписав у свою книжку (Маршал Жуков. Його соратники і противники в дні війни і миру. Літературна мозаїка. М., 1992. С. 344).

За Карповом пішов письменник М.М. Яковлєв. Він написав книжку під тією ж назвою. Тільки без підзаголовка (Н. Яковлєв. Маршал Жуков. М., 1995. С. 86). Карпов, цитуючи цей дивний шматок тексту, посилався на Костянтина Симонова. А Яковлєв уже ні на кого не посилався. Він переписав цей уривок як загальновідомий факт, який не вимагає посилань і пояснень.

– 2 -

Письменникам-героям Симонову, Карпову і прилиплому до них Яковлєву перед тим, як повторювати розповіді генія про сорок боєкомплектів на кораблях, варто було б розібратися, що ж собою становить один боєкомплект.

Головна вогнева й ударна сила Балтійського флоту - два лінійних кораблі типу «Севастополь»: «Марат» і «Жовтнева революція». «Лише один залп лінкора важив шість тон, а за хвилину корабель міг обвалити на ворога п'ятдесят тон снарядів» (Адмірал флоту Радянського Союзу Н.Г. Кузнєцов. Курсом до перемоги. М., 1975. С. 115). Зрозуміло, що лінійний корабель розрахований не на одну хвилину бою, отже, на ньому не 50 тон снарядів, а більше.

Кожен лінкор типу «Севастополь» мав дванадцять 305-мм гармат і шістнадцять 120-мм. Крім зенітних гармат і кулеметів. Конструкція корабля розрахована на певну, чітко встановлену ще на стадії ескізного проекту кількість снарядів. Ця кількість називається боєкомплектом. Для лінкорів типу «Севастополь» боєкомплект становив 1200 305-мм снарядів (по 100 на гармату), 4800 120-мм снарядів (по 300 на гармату), не рахуючи торпед, снарядів і патронів для зенітних гармат і кулеметів (MS Sobanski. Rosyjskie pancerniki typu «SEWASTOPOL». Warszawa. Tarnowskie Gory. 2003. P. 18, 20).

Малокаліберні снаряди і патрони понад один боєкомплекту можна якось розмістити - розсувати ящики по коридорах, каютах і кубриках. Але завантажити хоча б кілька снарядів головного калібру понад один боєкомплект практично неможливо. 305-мм снаряд важить 470, 9 кг. Конструкцією корабля передбачений весь шлях снаряда з вантажної баржі до сховища, а потім - до гармати: снаряди приймаємо ось тут спеціальним підйомником, розрахованим саме на ці снаряди, опускаємо їх глибоко вниз і укладаємо в спеціальні стелажі. І так усі 1200 штук. Але ось підвезли десяток зайвих снарядів. Куди їх подіти? Трапами вниз тягти? Аж надто важкі. І куди вкладати? І чим кріпити? А то ж кляті на крутій хвилі палубою котитися будуть. Йдеш собі, раптом на тебе з гуркотом по залізному коридору така штука котиться.

Але зі снарядами сяк можна впоратися. Біда в тому, що до кожного снаряду є ще й заряд. Це порох у шовкових мішках. Один заряд - 132 кг. Зберігають заряди в особливих приміщеннях. Шовкові мішки з порохом треба вберегти від вологи і пилу. У приміщеннях, де вони зберігаються, - особливий контроль за температурою та вологістю. І особлива турбота, щоб якийсь пройдисвіт не увійшов туди в кованих чоботях. Не приведи Боже, іскорку підковою викреше.

Приміщення лінкора розраховані точно на 1200 снарядів головного калібру і стільки ж зарядів. Вага зарядів головного калібру 158 тон. Без упаковки. Завантажили, припустимо, заряди першого боєкомплекту, а заряди другого боєкомплекту куди подіти? Коридорами розкласти? Пилу можна не боятись. А от вологи по корабельних завулках в надлишку. Тут ще й матросня з цигарками.

Один боєкомплект снарядів і зарядів тільки для головного калібру - 723 тони. А ще 4800 120-мм снарядів. Ті зовсім невеликі - 29,48 кг. Але помножимо цю вагу на кількість і отримаємо майже 150 тон снарядів. А до цього додамо вагу зарядів. Заряджання тут не картузне. Порох не в мішках, а в латунних гільзах. Теж солідно набирається ваги. Не забудемо про 2000 снарядів на кожен зенітний ствол і по 30 тисяч патронів на кожний кулемет. Грубо кажучи, один боєкомплект лінкора типу «Севастополь» - це тисяча тон. Якщо завантажити один боєкомплект, то корабель, як і належить, осяде. Другий боєкомплект подіти нікуди. Куди його розміщував Жуков, не знаю. А що буде, якщо на корабель водотоннажністю 23 тисячі тон завантажити сорок боєкомплектів? Про це треба запитати у викладача фізики, у генія військового мистецтва і в письменників-героїв, які повторювали ці чарівні оповіді.

Заперечать: але ж на крейсерах гармати не такі величезні, як на лінкорах!

Правильно. Крейсер «Кіров» мав 9 180-мм і 8 100-мм гармат, 10 37-мм зенітних гармат і кулемети. Крім того, два тритрубні торпедні апарати, два літаки. Міг узяти на борт 170 морських мін.

Боєкомплект крейсера «Кіров» - 1800 снарядів головного калібру. Снаряди - 97,5 кг. І заряди до них. Снаряди, дійсно, не такі величезні, але й сам крейсер за розміром скромніший - 8600 тонн. Але доповім я вам, теж не радість, коли стокілограмові чушки коридорами котяться. На крейсері також другий боєкомплект нікуди подіти. На крейсері, крім усього іншого, ще й торпеди, і літаки, і морські міни.

Те ж і з есмінцями. Там 130-мм гармати. Пропорційно до їх розмірів і водотоннажності. Там теж тіснота. Як Жуков вміщував по сорок боєкомплектів на підводні човни та торпедні катери, треба було в нього питати. Шкода, що письменник, який ставив запитання, трапився не з допитливих.

Балтійський флот дійсно мав майже невичерпні запаси снарядів. Але тільки не на кораблях, як розповідає Жуков, а на березі.

– 3 -

Отже, Жуков наказав підтягнути кораблі ближче до міста, і вони вдарили з шіснадцятидюймових гармат...

16 дюймів - це 406 мм.

Письменникам-героям Симонову і Карпову перед тим, як таке публікувати, варто було б перевірити, які гармати стояли на радянських кораблях. Так от, товариші герої, не було таких гармат на радянських кораблях. Про шіснадцятидюймові гармати Жуков казав у множині. А так казати не можна. Бо в Радянському Союзі така гармата існувала в однині.

Гармата No 1 калібром 406-мм дійсно брала участь в обороні Ленінграда. Була вона експериментальною. Перебувала на полігоні в районі станції Ржевка. Дуло довжиною 18,28 метра важило 109,4 тони. Вага снаряда 1116,3 кг. Заряд 347 кг. Така гармата розроблялася для нового покоління лінійних кораблів типу «Радянський Союз» і берегових батарей. Повна водотонажність такого лінкора 65150 тон. Кожен лінкор нового типу повинен був нести три тригарматні вежі головного калібру. Кожна вежа - майже дві тисячі тон. Якби такі вежі поставили на старі лінкори типу «Севастополь», то вони потонули б навіть без боєкомплекту. Розповіді великого стратега про шіснадцятидюймові гармати і сорок боєкомплектів на кораблях - це щось із серії про сорок бочок арештантів або про тридцять п'ять тисяч кур'єрів.

– 4 -

Якщо розповідям Жукова вірити, то виходить, що наш полководець був ще й флотоводцем. Наказав адміралам підтягти кораблі до міста, адмірали послухали генія і потім ударили з кораблів гарматами. А не наказав би їм стратег, так і не вдарили б.

Тим часом події розвивалися зовсім не так, як вони уявлялися після війни генію військового мистецтва.

29 серпня 1941 року о 17.00 бойові кораблі Балтійського флоту віддали якорі на Кронштадтському рейді. Поранений флот прорвався з Таллінна. Флот поніс величезні втрати і тепер був у буквальному сенсі загнаним у кут: мілководна затока, з трьох боків - земля, а з боку моря противник мінами перекрив вихід. Балтійський флот був найпотужнішим з чотирьох радянських флотів. У Ленінграді і Кронштадті на початку вересня 1941 року було зосереджено 2 лінкори, 2 крейсери, 13 есмінців, 12 сторожових кораблів, 42 підводні човни, 62 тральники, 38 торпедних катерів, 60 катерів типу «МО», 3 бронекатери, не рахуючи мінних і мережевих загороджувачів, канонерських човнів, навчальних та недобудованих кораблів, (деякі з них теж могли вести вогонь, у тому числі і з дуже потужних гармат).

Поки Ленінград тримався, у флоту залишався шматок рідного берега, до якого можна притиснутися, з якого по ньому не стріляють. Як тільки противник захопить Ленінград, флоту кінець. Флот виявиться в пастці, в повному оточенні. Як акула в акваріумі. Як вовк на ланцюзі. Як же боєць з гранатометом, замкнений в залізному сортирі.

Повторилася ситуація 1904 року. Порт-Артур - місто, порт, фортеця, морська база. А в гавані - ескадра, яку японський флот загнав у куток і не випускає в море. Якщо противник захопить Порт-Артур, ескадру доведеться топити. Єдине, що могла робити ескадра в 1904 році, - усіма силами захищати Порт-Артур, відтягуючи свою загибель. Єдиний порятунок Балтійського флоту в 1941 році - усіма силами захищати Ленінград і Кронштадт.

Серйозність становища розуміли всі. Без підказок Жукова. Тому задовго до Жукова в Ленінград прибув нарком ВМФ адмірал Н.Г. Кузнєцов. Майже постійно в Кронштадті та Ленінграді знаходився перший заступник наркома ВМФ, начальник головного морського штабу адмірал І.С. Ісаков. Головна їхня турбота - утримати Ленінград. Без Ленінграда найпотужніший з чотирьох сталінських флотів загине. Ось чому за наказом адмірала Кузнєцова негайно після прориву з Таллінна всі сили Балтійського флоту були націлені на підготовку відбиття можливого штурму Ленінграда. Уже в той же день, 29 серпня, командувач артилерії Балтійського флоту контр-адмірал І.І. Грен віддав наказ про приведення всієї корабельної артилерії в готовність до негайного відкриття вогню по берегових цілях на першу вимогу армійського командування. А берегова артилерія флоту такий наказ отримала раніше. Як тільки противник з'явився, артилерія флоту відкрила по ньому вогонь. Це сталося 30 серпня. Цього дня кораблі на Неві і гармати Морського полігону в районі Ржевки на вимогу армійського командування 28 разів відкривали вогонь по берегових цілях, випустивши 340 снарядів калібром від 130 до 406-мм. Наступного дня вогонь флотської артилерії був ще більш інтенсивним. 1 вересня противник вийшов у зону дій берегових батарей форту Красная Горка і потрапив під убивчий вогонь його 305-мм гармат.

Про участь флоту в захисті Ленінграда створений потужний пласт літератури. Розписано й пояснено, чому лінійний корабель «Марат» стояв у ковші Морського каналу, а «Жовтнева революція» - на позиції проти Стрельни, чому крейсер «Максим Горький» займав позицію біля Хлібного молу, а недобудований крейсер «Петропавловськ» - у районі Вугільної гавані. Розтлумачено і обґрунтовано розміщення кожного корабля. Враховано всі стрільби, проведені кораблями, береговими стаціонарними та залізничними батареями флоту, вказані цілі, витрата боєприпасів і результати вогневих нальотів.

Особливу увагу командування флоту надало питанню створення оборонного рубежу на Неві. Був сформований загін кораблів у складі двох новітніх есмінців, чотирьох канонерських човнів, двох торпедних і дванадцяти сторожових катерів, трьох сторожових кораблів, чотирьох бронекатерів і плавучої батареї. Цей загін під командуванням капітана 1 рангу В.С. Черокова зайняв позиції між Смольним і Усть-Іжорою. Крім того, ще в серпні в район Невської Дубровки були перекинуті шість батарей, укомплектованих матросами і озброєних знятими з кораблів 120-мм і 180-мм гарматами. Там же зайняла оборону 4-а бригада морської піхоти.

Вночі на 9 вересня, ще до появи Жукова в Ленінграді, противник намагався форсувати Неву, але був відкинутий і винищений вогнем корабельної та берегової артилерії флоту. 4-а бригада морської піхоти втримала північний берег Неви. Потім протягом всієї блокади Ленінграда німецьким військам так і не вдалося прорватися через Неву.

Минуло понад чверть століття після тих подій, і раптом Жуков оголосив, що нарком військово-морського флоту адмірал Н.Г. Кузнєцов, його перший заступник начальник головного морського штабу адмірал І.С. Ісаков, командувач Балтійським флотом адмірал Трибуц, начальник штабу флоту віце-адмірал Ю.А. Пантелєєв, командувач артилерією флоту контр-адмірал І.І. Грен, командувач ескадрою флоту контр-адмірал Д.Д. Вдовиченко, командувач ОЛС флоту контр-адмірал В.П. Дрозд нічого не розуміли і нічого не робили для захисту Ленінграда. І тільки він, великий Жуков, з'явившись у Ленінграді після того, як ворог був зупинений, нібито віддав наказ зняти частину матросів з кораблів і направити на сухопутні фронти. Крім того, стратегічний геній нібито розпорядився «підтягнути кораблі ближче до міста». І ось тільки після цього, виконавши вказівки видатного стратега, моряки нарешті себе проявили. А без вказівок Жукова вони б мучилися неробством та готували свої кораблі до вибухів.

Жуков хвалився, що в Смольному він вимагав підтягти кораблі ближче до міста, а вони в цей час вже давно стояли в Неві. Прямо за вікнами Смольного. І тремтіли вікна від їх вогню. А зняті з кораблів матроси, терміново перекваліфіковані в морську піхоту, до появи Жукова вже назавжди зупинили противника на невському рубежі та стабілізували фронт.

Забувши всі ці деталі та факти, письменники-герої Симонов з Карповом, а за ними всіх мастей Яковлєви, Гарєєви і Чаковські повторювали: ох, якби геній не дав вказівок, так і не здогадалися б Кузнецов з Ісаковом Ленінград захищати, не додумалися б з корабельних гармат по ворогу стріляти, так і втопили б кораблі без толку, не стрельнувши жодного разу.

– 5 -

Росія не раз топила свій флот: під час Кримської війни в Севастополі, під час Російсько-японської війни в Порт-Артурі, потім у 1918 році зрадник Батьківщини Ленін розпустив багатомільйонну армію, а далі на догоду німецькому кайзеру втопив Чорноморський флот. У 1941 році знову виникла ситуація, коли флот потрапив майже в безвихідне становище. Не з власної вини. На обмеженому морському театрі, тим більше в закритій акваторії, флот повністю залежить від стійкості приморських флангів сухопутного фронту, від стабільності й безпеки військово-морських баз. Основним противником як Балтійського, так і Чорноморського флотів став не флот противника, а його сухопутні війська. Зупинити ворожі танкові клини флот не здатен. Не для цього він створений. Зупинити ворога на суші повинні сухопутні війська. Якщо сухопутні війська не здатні захистити морські бази, то флоту — кінець.

«Г.К. Жуков у всіх випадках, з одного боку, визнавав старшинство тільки сухопутного начальника, а з іншого - не хотів покладати на нього всю відповідальність. Завдяки цьому з початком війни в Лібаві було два по суті незалежних начальники: командир 67-ї стрілецької дивізії Н.А. Дєдаєв і командир бази М.С. Клеванський»

(Адмірал флоту Радянського Союзу Н.Г. Кузнєцов. ВИЖ. 1992. No 1. С. 76).

«Ніяких документів про взаємодію ЛВМБ і 67-ї дивізії до початку війни розроблено не було. Командир бази не знав планів армійського командування на випадок виникнення необхідності оборони Лібави з суші... В Лібаві дислокувався 148-й винищувальний авіаційний полк для прикриття бази з повітря. Цей полк, будучи армійським, не підкорявся командуванню бази, і до початку війни не були розроблені документи, що регламентують взаємодію базової зенітної артилерії з винищувальною авіацією»

(Червонопрапорний Балтійський флот у битві за Ленінград. 1941-1944. М., 1973. С. 22 ).

«Прохання командувача флоту дозволити постановку передбачених планом оборонних мінних загороджень ще раз було категорично відхилене»

(Боротьба за радянську Прибалтику у Великій Вітчизняній війні. 1941-1945. Рига, 1966. Т. 1. С. 53).

У березні 1941 року невгамовний Жуков настрочив донос на керівництво наркомату Військово-морського флоту: бач, додумалися, по літаках-порушниках вогонь відкривати! Вимагаю, наполягаю - всіх під трибунал!

Товариші з НКВС ревно відреагували на донос Жукова. Їх урезонив Сталін: обійдемось у даному випадку попередженням. Подивимося на результат доносу Жукова.

У ніч на 22 червня він направив військам директиву: на провокації не піддаватися. На основі цих вказівок командування ВМФ відправило флотам власну директиву. «Документ за своєю двозначністю, по наміром, в ньому закладеному, заплутати, збити з пантелику будь-кого, хто його читає, перевершує директиву сухопутним військам... Відчувається, що обвинувачення, яке в березневі дні було висунуте НКВС командуванню Військово-Морського Флоту, не забуте» (ВІЖ. 1989. No 6. С. 38).

А тим часом нижчі командири волали і вимагали...

«Командир Лібавської військово-морської бази капітан 1 рангу М.С. Клеванський наполегливо просив дозволу відкрити хоча б попереджувальний вогонь по німецьких літаках, які з'являтимуться над базою»

(Ю.А. Пантелєєв. Морський фронт. М., 1965. С. 30).

Ясна річ, йому заборонили.

«Командування бази і дислокованої тут 67-ї стрілецької дивізії приступило до спільного впровадження оборонних заходів тільки з початком війни»

(ВІЖ. 1962. No 4 С.45).

Лібава (Лієпая) - біля самого кордону. Жуков повинен був узяти на себе відповідальність за сухопутну оборону і прикриття бази з повітря. Для цього слід було віддати відповідні розпорядження командиру 67-ї стрілецької дивізії генерал-майору Дєдаєву і командиру винищувального авіаційного полку. В крайньому випадку всю відповідальність треба було перекласти на флот: самі плануйте оборону своєї бази. При такому вирішенні стрілецьку дивізію й авіаційний полк слід було передати в оперативне підпорядкування флоту. Тобто вони залишаються в складі Червоної Армії, але бойові дії ведуть за планами і наказами флотського командування.

Але Жуков не зробив ні того, ні іншого: і стрілецьку дивізію з авіаційним полком флоту не віддав, і свої плани оборони розкрити не дозволив. Як потім з'ясувалося, жодних планів оборони Лібави у Жукова взагалі не було. Понад те, 148-й винищувальний авіаційний полк, як і всі інші полки, мав категоричний наказ літаків противника не збивати.

У перший день війни Лібава опинилась у зоні бойових дій. Частина кораблів зуміла вирватися. Частина була підірвана. Деякі потрапили в руки супротивника. Командир бази капітан 1 рангу М.С. Клеванський був визначений винуватцем і розстріляний. Але все сталося тому, що німецька 291-а піхотна дивізія вже в перший день війни відрізала Лібаву від своїх тилів і з околиць міста почала обстріл гавані. Відбивати німецьку піхоту повинна була радянська 67-а стрілецька дивізія за геніальними планами Жукова. Але з якоїсь причини наша стрілецька дивізія, перебуваючи біля самого кордону, «не мала завчасно підготовленої оборони» (ВІЖ. 1962. No 4. С. 45).

«Після падіння Лієпаї під загрозою захоплення з суші виявилася Рига, а потім і Таллінн. Сухопутний фронт оборони цих баз не був підготовлений» (ІВВВРС. Т. 2. С. 44).

«Сухопутна оборона головної бази Червонопрапорного Балтійського флоту - Таллінна до початку війни взагалі не планувалася» (Червонопрапорний Балтійський флот у битві за Ленінград. 1941-1944. С. 51).

Геніальний Жуков перед війною не передбачав, не планував і не готував сухопутну оборону ні Лібави, ні Риги, ні Таллінна. І вони разом з величезними запасами дісталися противнику. Сухопутна оборона не тільки балтійських, але й чорноморських баз не готувалася тому, що великий Жуков був упевнений: противник до цього рубежу не дійде. І ось на черзі Ленінград. «Загроза Ленінграду з південного заходу, з боку Східної Пруссії, в розрахунок майже не приймалася, і в плані нашої оборони можливість прориву противника на цьому напрямку, по суті, не враховувалася» (Генерал-майор авіації А. Новіков. ВИЖ. 1969. No 1. С. 63).

Топити флот - погано. Але віддати противнику - ще гірше. І ось у вересні 1941 року в Ленінграді з'явився Жуков, якого вже скинули з посади начальника Генерального штабу, і наказав командувачу флоту адміралу Трибуцу: нумо розміновуй кораблі!

А чому? На якій підставі? А тому, що Жуков все так само впевнений: сюди противник не дійде. Жуков уже багато разів жорстоко помилявся, і за його помилки розстрілювали людей. Де гарантія того, що він не підставить флот під смертельний удар, як уже підставив Дунайську і Пінську флотилії, Лієпаю, Одесу, Ригу і Таллінн? А якщо й цього разу в Жукова буде, як завжди у нього буває? Хто відповідатиме? Хто під розстріл піде?

– 6 -

Як письменник Костянтин Симонов був зобов'язаний виявляти пильність, звертати увагу на дрібні, на перший погляд непримітні деталі. Розповідь Жукова Симонову свідчить не про рішучість і безстрашність Жукова, а про жахливу безвідповідальність. Що це означає: «Я сказав командувачу флоту Трибуцу»?

Генерал армії Павлов виконував письмові директиви Жукова. Його потім звинуватили в тому, що він виконав наказ, і за це розстріляли. Разом з усім його штабом. А в Ленінграді Жуков навіть і письмових наказів не віддавав: я сказав командувачу флоту! Якщо вже Жуков виявився таким мудрим, рішучим і впевненим у перемозі, то слід було оголосити: я, Жуков, беру на себе персональну відповідальність за долю флоту! Ось письмовий наказ: кораблі негайно розміновувати! Якщо хоч один потрапить у руки супротивника, нехай мене розстріляють!

Але великий стратег ніколи ні словом не обмовився про письмовий наказ розміновувати кораблі. І жоден з жуковських захисників ніколи не надав такого документа: ось, мовляв, який він хоробрий, на себе відповідальність узяв! І Костянтину Симонову в голову не прийшло обуритися цією дикою безвідповідальністю: віддавати усні накази, не залишаючи письмових слідів.

Письменник Симонов повинен був задати стратегу й інше запитання: чому, Георгію Костянтиновичу, ти мені розповідаєш, що віддав наказ розміновувати кораблі, а в мемуарах про це ні словом не обмовився? Соромишся чи як?

А ще треба було Симонову запитати: як командувач Балтійського флоту адмірал Трибуц на наказ Жукова реагував?

Цікаво чути, як хтось рішуче і сміливо віддає накази. Але не менш цікаво знати, як ці накази виконують. Немає більш жалюгідного видовища, коли командир кричить, бризкає слиною, а підлеглі його накази ігнорують.

Перед тим як натхненно описувати стратегічного генія, що віддає наказ розміновувати кораблі, письменникам-героям слід поцікавитися, а чи був наказ Жукова виконаний? Та й сам полководець розповів, що наказ він віддав, але забув уточнити: виконаний він був чи ні?

Конфуз полягає в тому, що кораблі Балтійського флоту розмінували через рік, восени 1942 року, коли остаточно стало ясно, що вони ворогові в жодному разі не дістануться. Жукова в цей час уже давно в Ленінграді не було.

Одне з двох:

– або стратег в вересні 1941 року віддав грізний наказ, над яким командування флоту посміялося і не стало його виконувати;

– або стратег свої рішучі дії в Ленінграді просто вигадав, він розповів наївному письменнику Симонову те, чого ніколи не було.

– 7 -

Прикинемо, а чому, власне, командувач Балтійського флоту адмірал Трибуц повинен був наказ Жукова виконувати? На час блокади Балтійський флот, замкнений у Кронштадті та Ленінграді, перейшов в оперативне підпорядкування Ленінградського фронту. Що це означає? Це означає, що в питаннях ведення бойових дій командувач флоту тимчасово підпорядковується командувачу Ленінградського фронту. А які бойові дії міг вести флот, позбавлений свободи маневру? Що йому залишалося? Правильно. Залишалося з місця вести вогонь корабельною., береговою та зенітною артилерією. І тут командувач Ленінградського фронту міг наказати: квадрат 13-41, ану, матросики, підкиньте вогнику! От і все. На цьому повноваження командувача Ленінградського фронту закінчувалися. Більше нічого він Балтійському флоту наказати не міг.

У всіх інших питаннях Балтійський флот командувачу Ленінградського фронту не підкорявся. В інших питаннях у Балтійського флоту залишалася звичайна система підпорядкування: командувач флоту адмірал Трибуц, над ним - нарком ВМФ адмірал Кузнєцов, а над ним - Верховний Головнокомандувач. Жуков у цьому ланцюжку підпорядкованості відсутній. І не йому було вирішувати: мінувати кораблі або розмінувати, підривати зараз або почекати.

А найсмішніше ось де. Жуков за першою версією прибув до Ленінграда 9 вересня, за другою версією - 10 вересня. І відразу увірвався на нараду і наказав кораблі розмінувати. Але навіть увечері 11 вересня генерал армії Жуков офіційно все ще перебував на посаді командувача Резервного фронту. І саме командувачем Резервного фронту Жуков названий у наказі Сталіна, який був підписаний увечері 11 вересня. А Резервний фронт вів бойові дії на Смоленському напрямку.

Уявімо ситуацію: 9 або 10 вересня генерал, який офіційно командує Резервним фронтом, який не має ніякого стосунку ні до Ленінграда, ні до Балтійського флоту, віддає усний наказ командувачу флоту розміновувати кораблі. Командувач флотом Трибуц головою відповідає за те, щоб кораблі не дісталися ворогу. А командувач Резервного фронту Жуков тут ні за що не відповідає. Чи кинеться командувач Балтійського флоту виконувати наказ сторонньої людини, якій не підпорядкований?

І вже якщо Жуков вирішив скасовувати наказ, то перш за все треба було поцікавитися, хто ж прийняв рішення мінувати кораблі? Чий це наказ він скасовує?

Для себе встановимо: таке рішення не могло бути самодіяльністю командувача Балтійського флоту. Хто б після 1937 року на свій страх і ризик вирішив в порохових льохах лінійного корабля «Марат» встановити детонатори і рубильники з дротами? А на чотирьох десятках підводних човнів? За таку самодіяльність належиться вишка без оскарження.

І нарком ВМФ на таке не зважився б. Йому теж жити хочеться. Він, як зараз відомо, і не наважився. Залишається припустити, що тільки Сталін і міг віддати наказ мінувати кораблі. Це припущення підтверджується і документами, і спогадами флотоводців, яким у даному питанні немає підстав не вірити.

Адмірал флоту Радянського Союзу Микола Герасимович Кузнєцов засвідчує: наказ віддав Сталін. «Перепитавши, чи зрозумів я, Сталін підкреслив, що в разі невиконання цього наказу винні будуть суворо покарані» (Кузнєцов. На флотах бойова тривога. М., 1971. С. 78).

Ми можемо бути впевнені, що в разі, якби кораблі потрапили в руки супротивника, винні суворою доганою не відбулися б. У товариша Сталіна були свої уявлення про суворість.

Віддавши усний наказ, Сталін наказав Кузнєцову викласти його письмово і підписати. А Кузнєцов підписувати відмовився: «Щоб дати таке відповідальне завдання, потрібен особливий авторитет, і одних вказівок наркома ВМФ недостатньо» (Там же).

Тоді Сталін наказав поставити два підписи: наркома ВМФ адмірала Кузнєцова та начальника Генерального штабу РСЧА Маршала Радянського Союзу Шапошникова. Шапошников і Кузнєцов директиву склали, підписали, але удвох вирушили до Сталіна і зажадали, щоб він поставив затверджувальний підпис.

Коли Кузнєцов писав мемуари, свої слова він не міг нічим підтвердити. Цілком таємні документи він цитувати не мав права. Але через 20 років після виходу його книжки Радянський Союз розсипався, деяка частина документів була розсекречена, в тому числі й ця директива. З'ясувалося, що Кузнєцов повністю правий. А Жуков, м'яко кажучи, неправий.

Пункт 4 директиви свідчив: «Знищення проводиться за суворо послідовним планом з моменту дачі сигналу Головним Командуванням». Це означає, що не було потреби Жукову звинувачувати командування Балтійського флоту в боягузтві й панікерство. Мінування кораблів проводилося не за місцевою ініціативою, а за наказом Москви. І підрив міг проводитися тільки за наказом вищого керівництва держави та Збройних Сил.

І ось вам ситуація: сидять на нараді в Смольному вищі адмірали Балтійського флоту, обговорюють, як виконати директиву, яку підписав нарком ВМФ, начальник Генерального штабу РСЧА і затвердив Верховний Головнокомандувач. І тут раптом вривається геній військового мистецтва і скасовує наказ Верховного Головнокомандувача, начальника Генерального штабу і наркома ВМФ. Виходить, що могутній Жуков скасовував не тільки директиви Генерального штабу, а й накази самого Сталіна.

Чи не занадто нашого стратега заносить?

Чи могло бути таке: командування Балтійського флоту вирішило не підкорятися ні Генеральному штабу, ні своєму наркому, ні товаришеві Сталіну? Але вирішило підкоритися командувачу Резервного фронту, війська якого захлинулись у крові в районі Смоленська. Дивно: записці Сталіна вони відразу повірили, а офіційний наказ, затверджений тим же Сталіном, вирішили не виконувати.

Але це приказка. Казка попереду.

Найцікавіше - резолюція Верховного Головнокомандувача на наказі про підготовку кораблів Балтійського флоту до підриву. Текст простий і короткий: «Затверджую. 13.9.41. Сталін».

– 8 -

Мінування кораблів - справа відповідальна і складна. За свідченням адміралів Кузнєцова, Трибуца, Пантелєєва, мінування не можна було почати негайно після отримання наказу. Перш за все треба було підібрати психічно стійких людей, яким можна було б довірити рубильники. Але ж бойових одиниць було більше двохсот, не рахуючи берегових об'єктів флоту. Треба було запобігти паніці й падінню морального стану особового складу замінованих кораблів. Запобігти паніці можна було тільки шляхом збереження таємниці. Для цього треба було так підібрати сотні виконавців, щоб чутки не поповзли по флоту. Було багато інших проблем з мінуванням. Попередньо треба було так розставити кораблі, щоб вони були не просто підірвані, а щоб своїми корпусами перекривали фарватери. Одним словом, мінування не могло розпочатися 13 вересня. Воно почалося пізніше.

За розповідями Жукова, кораблі були заміновані, а він наказав: «Прошу розміновувати кораблі». А за документами виходить, що кораблі в момент появи Жукова в Ленінграді ще не були заміновані. Операція з мінування кораблів проводилася після того, як Жуков був призначений командувачем Ленінградського фронту, після того, як прибув до Ленінграда і прийняв посаду.

За розповіддю Жукова, він з'явився в Ленінграді не то 9-го, не то 10 вересня і тут же скасував наказ Сталіна, який був підписаний 13 вересня.

Виходить, що Жуков не просто скасував наказ Сталіна, але скасував за три дні до підписання.

З цього, в свою чергу, випливає, що героїчні сцени на нараді в Смольному - плід хворої уяви стратега... і неуважності письменників-героїв.

* * *

Жуков був у Ленінграді менше місяця. Прибув 13 вересня, відбув 6 жовтня. Поява Жукова в Ленінграді нічого не змінила і змінити не могла.

Ніхто особливо важливих об'єктів у Ленінграді не підривав ні до появи Жукова, ні при ньому, ні після нього.

А тепер поясніть мені, в чому ж виявився особистий внесок рятівника? Що змінилося з його появою?

Жуков похвалявся: з'явився я і наказав розміновувати кораблі.

Все було якраз навпаки. З'явився Жуков, а вже після його появи почалася операція з мінування об'єктів особливої важливості в місті та на флоті. При цьому ніхто не питав ні думки Жукова, ні його поради, ні згоди, ні дозволу.

Розділ 27

Спаситель

Жуков - браконьєр російського народу.

А. Варламов.

«Літературна газета», 3-9 вересня 2003 року

– 1 -

Кожен, кого готували до військової стратегічної розвідки, пам'ятає головну заповідь: ти повинен дістати такі докази, які переконають будь-кого. Потрібно шукати такі факти, яким повірить навіть той, хто не хоче вірити. А потім сивий полковник махне рукою і скрушно скаже: але бувають такі мудрі стратеги, яких ніякими фактами, ніякими доказами не проб'єш, у цій ситуації розвідка безсила. Напуття це зазвичай супроводжують розповіддю про зіткнення командувача фронту генерала армії Г.К. Жукова з начальником розвідки Ленінградського фронту комбригом Євстигнєєвом Петром Петровичем...

Сам Жуков, ясна річ, про цей епізод не згадує і про нього не розмірковує. Він згадує зовсім інше. Жукову було мало розповісти про Сталіна, який нібито вважав становище Ленінграда безнадійним і вже змирився з його втратою. Жуков розповів про Гітлера та його оточення: «Командувач німецької групи армій "Північ" фон Лееб квапив війська. Він вимагав швидше зламати опір захисників Ленінграда, щоб з'єднатися з карельською групою фінських військ. Після падіння Ленінграда німецьке командування хотіло всіма силами вдарити на Москву, обійшовши її з північного сходу. Але Ленінград стояв міцно і не здавався ворогові, незважаючи на всю лють і міць його атак. Гітлер був у сказі» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 331).

Якщо вірити Жукову, то з моменту його появи в Ленінграді німецькі війська безперервно штурмували місто. Якби вони його захопили, то вивільнені сили кинули би в обхід Москви. Але Жуков урятував Ленінград. Жуков штурми відбив. Тим самим великий стратег не дозволив Гітлеру звільнені після захоплення Ленінграда дивізії кинути на московський напрям. Виходить, що, захищаючи Ленінград, Жуков і Москву врятував. Ясна річ, Гітлер сказився.

Все начебто сходиться.

Але не будемо поспішати. Прикинемо: звідки Жукову відомо, що німецьке командування вимагало від своїх підлеглих? А з яких джерел Жуков дізнався, що Гітлер був у сказі? Де стратег вичитав, що фон Лееб квапив війська? Якщо Жуков таке почерпнув у трофейних документах, то слід було на них послатися. А ще краще - їх опублікувати.

У другому виданні звучання різко посилене: "Гітлер квапив командувача групи армій «Північ» генерал-фельдмаршала фон Лееба швидше опанувати Ленінградом і якомога швидше вивільнити рухливі з'єднання 4-ї танкової групи для перекидання їх на московський напрям до складу групи армій «Центр». І далі: «Генерал-фельдмаршал фон Лееб ліз зі шкіри геть, щоб виконати за будь-яку ціну наказ Гітлера - покінчити з ленінградською операцією до початку наступу німецьких військ під Москвою» (Спогади та роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 400 , 408).

У першому виданні фон Лееб квапив, а в другому, більш правдивому, піднімай вище: квапив сам Гітлер.

Після війни німецькі історики досить серйозно зайнялися вивченням прорахунків і помилок, допущених Гітлером і його полководцями. Доступ до всіх документів, які залишилися після війни на території Західної Німеччини, був практично негайно відкритий. Переважна частина цих документів опублікована.

І дуже шкода, що офіційна пропаганда Радянського Союзу, а тепер Росії ліпить нашу історію і культ особи Жукова, не рахуючись із змістом архівних документів. Усіх мастей Карпови, Симонови, Гарєєви і Чаковські заявляють, що архівами вони користуватися не мають наміру, що героїчних оповідань Жукова їм цілком достатньо.

Радий би з ними погодитися, та ось біда: в різні роки різними людям Жуков розповідав різні історії. Не тільки ті, хто був поряд з Жуковом, спростовують його вигадки, але й він сам постійно спростовував себе самого.

– 2 -

Звернемося до німецьких документів, до яких ні Жукову, ні його захисникам звертатися ніяк не хочеться.

Гітлеру явно не вистачало сил наносити удари розчепіреними пальцями і на південь, і на схід, і на північ. У нього не було сил одночасно захоплювати і Крим, і Донбас, і Північний Кавказ, і Москву, і Київ, і Харків, і Ленінград. Тому 6 вересня 1941 року Гітлер підписав Директиву No 35. Пункт 3 наказував Ленінград оточити. Не штурмувати, а тільки відрізати від країни. Але й таке завдання здавалося Гітлеру дуже важким, а його вирішення - проблематичним. Тому він ставив завдання обережніше: «Прагнути до повного оточення Ленінграда, щонайменше зі сходу». В директиві немає навіть натяків на можливий штурм Ленінграда. Навпаки, директива начисто відкидала таку можливість, бо наказувала перекинути з-під Ленінграда значну частину рухомих військ і з'єднань 1-го повітряного флоту в групу армій «Центр», тобто на московський напрям.

Директиву No 35 кожен бажаючий може знайти в будь-якому німецькому довіднику з війни. Ця директива переведена на російську мову і багато разів публікувалася, наприклад, у збірнику В.І. Дашичева «Банкрутство стратегії німецького фашизму. Історичні нариси. Документи і матеріали» (М., 1973. Т. 2. С. 241-243).

Для стратегічного охоплення Москви з північного сходу Гітлеру були потрібні рухомі з'єднання: танкові й моторизовані дивізії. У групі армій «Північ», яка наступала на Ленінград, всі рухомі з'єднання були об'єднані в 4-у танкову групу. Жуков ще знаходився в районі Єльні, Сталін ще його і в Москву не викликав, а Гітлер уже віддав наказ про перекидання 4-ї танкової групи з ленінградського напряму на московський, у район Рославля. Жуков розмовляв у Кремлі зі Сталіном, Сталін ставив йому завдання, а німецька 4-та танкова група вже завершила бойові дії під Ленінградом. Колони її танкових і моторизованих дивізій уже повернули від стін Ленінграда і потягнулися на південь. Після відходу 4-ї танкової групи під Ленінградом залишалася тільки німецька піхота, яка була посилена артилерією великої і особливої потужності. У складі німецьких військ під Ленінградом не залишилося жодного танка. Крім того, з-під Ленінграда на московський напрям була перегрупована більша частина авіації.

Ні Гітлер, ні його генерали наказ на штурм Ленінграда не давали. Тому розповіді Жукова про те, що «Ленінград стояв міцно і не здавався ворогові, незважаючи на всю лють і міць його атак», треба вважати хвацьким перебільшенням. Були бої місцевого значення. Але штурму не було.

У Гітлера не було приводу впадати в істерику через невдалі спроби взяти Ленінград приступом. Бо не було таких спроб. І фон Лееб «не ліз зі шкіри геть, щоб виконати за будь-яку ціну наказ Гітлера», бо Гітлер такого наказу не віддавав.

Жуков захопився, розповідаючи про те, що, обороняючи Ленінград, він сковував сили німецької армії і тим самим не давав можливості Гітлеру перекинути їх на московський напрям. Все, що тільки можна, Гітлер перекинув з ленінградського напряму на московський. Якщо б навіть Ленінград і здався, то Гітлеру все одно не було чого перекидати з-під Ленінграда для охоплення Москви. Все, що можна, він уже або перекинув, або готував до перекидання. З цього випливає: оборона Ленінграда в період, коли там був Жуков, не відволікала на себе не тільки ніяких німецьких рухомих з’єднань, але й жодного німецького танка.

Доньки Жукова написали книжку про надзвичайні пригоди і неймовірні здібності свого батька. Не тільки самі багато розповіли, а й запросили заслужених істориків: співайте хвалу! І ті співали. Але навіть і вони проговорювалися. Доктор історичних наук капітан 1 рангу А.В. Басов: «5 вересня Гітлер заявив, що під Ленінградом мета досягнута і "відтепер район Ленінграда буде другорядним театром військових дій". Наступного дня він підписав директиву No 35, в якій поставив завдання оточити радянські війська в районі Ленінграда, щоб не пізніше 15 вересня рухливі з'єднання і 1-й повітряний флот вивільнити для групи армій "Центр"»(Ера і Елла Жукови. Маршал перемоги. Спогади та роздуми. М., 1996. С. 245).

Навіть якщо ми повіримо розповідям Жукова про те, що він з'явився в Пітері 9 або 10 вересня, все одно рятівника з нього не виходить. Гітлер уже відмовився від ідеї взяти Ленінград приступом. Ніякої генеральний штурм не назрівав. Лютих атак Жуков не відбивав. А Гітлер не скаженів у безсилій люті.

– 3 -

Жуков любив розповідати про свої незвичайні стратегічні здібності: одного погляду на карту йому було нібито достатньо, щоб зрозуміти будь-яку найскладнішу і найзаплутанішу ситуацію, щоб розкусити підступні задуми супостата. Платні хвалителі Жукова страшенно люблять про цю здібність генія нагадувати глядачам, читачам, слухачам: «Георгій Костянтинович зазвичай ніби читав думки німецьких командувачів» (Н.Н. Яковлєв. Маршал Жуков. С. 111).

Але ось у Ленінграді великий стратег заплутався. Ситуація була цілком ясною, а Жуков так і не зумів у неї вникнути. Та й не намагався.

Жуков мав подумки поставити себе на місце німецьких стратегів і спробувати оцінити обстановку з їх точки зору. Оточене місто чи фортецю противник може взяти тільки двома способами: штурмом або облогою. За штурм треба розплачуватися великою кров'ю. За облогу - часом. Не підлягає сумніву: на місці німецьких генералів Жуков тут же кинувся б на штурм. Але в тому ж і полягала робота Жукова, щоб збагнути: невже хтось ще, крім Червоної Армії, зважився б на штурм найукріпленішого в світі міста, в якому стільки зброї, що її в буквальному сенсі нікуди дівати, і стільки військ, що їх доводиться вивозити цілими бригадами і дивізіями? Невже німецькі генерали мислять так само, як і радянські? Нам же все одно: втратимо ми мільйон солдатів, чи два мільйони, чи п'ять. Без різниці. Але ж у німецькій армії не так влаштовано. У німецьких генералів голови не так працюють. Вони інакше думають. Для нас занапастити намарно триста тисяч солдатів - дрібна тактична втрата, а для них це вже ледве не стратегічний рівень. Вони ще подумають, перш ніж на такі втрати зважитися.

Робота Жукова - плани німецької армії зірвати. А для цього треба було розгадати задум противника, тобто визначити, на що ж супостат зважився - на швидкоплинний кривавий напад або на повільне, майже безкровне задушення голодом.

Якщо противник зважився на штурм, то Жукову слід було основну масу військ поставити в глуху оборону на найбільш загрозливих напрямках. Крім того, створити потужний рухомий резерв, який у критичний момент кинути туди, де намітився прорив противника. Простіше кажучи, закрити пробоїну.

Якщо ж противник зважився на тривалу облогу, то Жукову слід було діяти інакше: в обороні залишити мінімум військ, а все, що, можливо, кинути на штурм станції Мга. Тут противник перерізав останню залізничну магістраль, яка зв'язувала Ленінград з країною. Поки ворожа оборона не затверділа, поки не закостеніла, потрібно було станцію відбити. На це треба було кинути всі резерви. Це той самий випадок, коли відбивати станцію треба було за всяку ціну. Саме — за будь-яку. Бо потім доведеться платити мільйоном життів інтелігентних, розумних, освічених, працелюбних і добрих людей.

Якби гітлерівці кинули свої головні сили на штурм Ленінграда, то Жукову головні сили Ленінградського фронту треба було спрямувати на відбиття штурму. В цьому випадку якісь дрібні містечка і залізничні станції на схід від Ленінграда втрачали своє значення. Втративши мільйон, про копійки не плачуть.

А якщо Гітлер зважився на блокаду, тоді невеликі станції на схід від Ленінграда набували воістину стратегічного значення. Це те саме горло, схопивши за яке, Гітлер сподівався задушити місто, фронт і флот.

Саме на цей варіант Гітлер і насмілився. Він прийняв рішення взяти Ленінград облогою, задушити голодом. Для цього йому треба було утримувати залізниці, які підходили до Ленінграда зі сходу. Перерізавши ці магістралі, німецькі дивізії тут же вгризлись у землю. Вони копали її, не зупиняючись ні вдень ні вночі. Окопи для стрільби лежачи швидко перетворювалися в окопи для стрільби з коліна, далі - для стрільби стоячи. Стрілецькі окопи з'єднувалися траншеями, траншеї перекривалися. Передній край перетинали все нові й нові ряди колючого дроту. Густішали мінні поля. За першою траншеєю відривалася друга, за нею - третя. Там, де не було нічого, виникали вогневі точки, укриття і бліндажі. На три накати перекриттів лягав четвертий накат, за ним - п'ятий, за ним потім - і десятий. Оборона тверднула. А Жуков у цей час діяв за першим варіантом. Він відбивав штурми... Яких не було.

Зі сходу до Ленінграда рвалася 54-а армія під командуванням Маршала Радянського Союзу Г.І. Кулика. Кулик вимагав: Жуков, наноси зустрічний удар!

І Жуков завдав! На прорив блокади Ленінграда у вересні 1941 року Жуков виділив пошарпану в боях 115-ту стрілецьку дивізію і необстріляну, щойно сформовану, ненавчену вести бій на суші 4-у бригаду морської піхоти. Зрозуміло, що нічого з цього прориву не вийшло і вийти не могло. А винен у всьому (за версією Жукова) Маршал Радянського Союзу Г.І. Кулик, який недостатньо активно рвався назустріч. Кулик з Великої землі простягнув Жукову руку порятунку в особі наступаючої 54-ї армії. А Жуков простягнув Кулику... пальчик. У Жукова в підпорядкуванні 24 дивізії та 17 бригад, на прорив блокади він виділив одну дивізію та одну бригаду.

А інші?

А решта за наказом Жукова відбивали штурм Ленінграда... який німецьким командуванням навіть не задумувався.

Уже 14 вересня 1941 року, прийнявши командування фронтом, Жуков зв'язався з Генеральним штабом і доповів Маршалу Радянського Союзу Шапошникову: «Обстановка в південному секторі фронту значно складніша, ніж здавалося Генеральному штабу. На кінець сьогоднішнього дня противник, розвиваючи прорив трьома-чотирма піхотними дивізіями і ввівши в бій до двох танкових дивізій...»

Це наш стиль. Це система. Радянські командири постійно перебільшували сили і втрати противника, применшували свої сили, приховували втрати. І ось вам блискучий зразок. Жуков доповів про страхітливу обстановку для того, щоб вище оцінили його зусилля і заслуги. Але Жуков ні тоді, ні після війни не назвав номерів ворожих дивізій, які нібито «розвивали прорив», - ось у чому ніяковість. Згоден, у ході боїв не завжди ясно, який саме противник перед тобою. Але після війни, коли всі карти розкриті, коли всі архіви противника захоплені, а ворожі генерали переловлені та чекають вирішення своєї долі, номери ці можна було легко відновити. Німецьких танкових дивізій на радянсько-німецькому фронті не набиралося і двох десятків. Бойовий шлях кожної відомий з точністю до годин і хвилин, бо в кожному штабі вели журнал бойових дій. І ось на підтвердження своїх слів було б непогано назвати номери. Але Жуков у першому виданні своїх мемуарів взагалі не згадав про цей епізод. А в наступних «більш правдивих» виданнях згадав про свою доповідь у Генеральний штаб і привів витяги з неї.

Але ця доповідь була брехливою.

14 вересня 1941 року в розмові з Москвою Жуков явно згущував фарби і дезінформував Генеральний штаб. Жуков підтвердив наявність двох танкових дивізій під Ленінградом, отже, до інформації про їхню появу на московському напрямку Генеральний штаб поставився скептично. Обдурюючи Генеральний штаб, Жуков грав на руку Гітлеру. Своїм окозамилюванням він присипляв пильність Верховного Головнокомандування: якщо танкові дивізії 4-ї танкової групи все ще під Ленінградом, отже, за безпеку Москви можна не турбуватися.

У першому виданні мемуарів весь цей ганебний епізод був просто пропущений. А в другому виданні осмілілі співавтори, бачачи, що ніхто їхню брехню не викриває і не хапає за рукави, помістили уривки з доповіді Жукова Шапошникову (Спогади та роздуми. М., 1975. Т. 1. С. 403). І тут же Карпов повторив жуковську брехню у своїй книжці: ось бачите, як героїчно відбивався Жуков! Три-чотири піхотних і до двох танкових дивізій рвалися до міста Леніна! Жуков їх зупинив!

За Карповом пішов Н. Яковлєв. Він теж розповів про дві танкові дивізії і підбив: «Назрівав генеральний штурм» (Н.Н. Яковлєв. Маршал Жуков. С. 90).

Ні, дорогі товариші. Не назрівав генеральний штурм. І якщо ви на цьому наполягаєте, то потрудіться назвати номери тих німецьких танкових дивізій, наступ яких Жуков нібито відбивав 14 вересня 1941 року.

Якщо німецькі війська і здійснювали атаки біля Ленінграда, то мета їх в іншому - поліпшити тактичне становище, стиснути фронт оточення, головне - відволікти увагу від станції Мга, від Любані, Чудово і Тосно, дати можливість окопаним там німецьким військам намертво закріпитися. Від того, що Жуков на цьому напрямку діяв мляво, німецькі війська отримали можливість закріпитися так, що утримали ці міста, станції і залізниці до лютого 1944 року.

Заперечать: кожен вважає себе стратегом, бачачи бій здалеку! Легко нам зараз міркувати. Заднім розумом усі ми міцні. А як було Жукову в той час рішення приймати!

Згоден: рішення на війні приймати нелегко. Трапляються ситуації, коли треба робити одне, а стратеги роблять зовсім інше. Але про це не треба замовчувати. Не треба з Жукова ліпити генія. Треба чесно визнати: у вересні 1941 року в Ленінграді, замість того щоб не дозволити противнику зміцнювати оборону навколо міста, Жуков займався зовсім іншою справою: готував відбиття штурму, який німецьким командуванням не готувався і не планувався.

І ще потрібно визнати ось що. Даних про підготовку штурму не було ніяких, а дані про те, що противник задумує блокаду, були вичерпними. Але Жуков не повірив розвідці.

Більше того, начальник Розвідувального відділу штабу Ленінградського фронту комбриг П.П. Євстигнєєв доповів: німецькі танки відходять. З цього випливав лише один висновок: штурму не буде. Перед штурмом величезного міста угруповання військ треба посилювати, а Гітлер його послаблював.

– 4 -

З яких джерел розвідка Ленінградського фронту черпала відомості?

З багатьох.

Перш за все - доповіді з переднього краю. У кожному полку - штаб. В кожному штабі - начальник розвідки полку. Кожен день він вимагає від командирів батальйонів доповіді про обстановку: де з'явилася нова мінометна батарея, а де вона замовкла, де проявила себе нова протитанкова гармата, де противник копає землю і тут же її маскує, а де копає відкрито, де виблискують лінзи біноклів, де в'ються димки... І вимагає уточнень: дим від багаття, з труби бліндажа або від польової кухні?

Полкова розвідка дивиться, слухає, нишпорить по ворожих тилах. Начальник розвідки полку вимагає від командирів батальйонів організації цілодобового спостереження і підслуховування противника. Він вимагає направляти в тил противника розвідувальні групи і дозори. Крім того, в підпорядкуванні начальника розвідки полку - власний розвідувальний взвод, укомплектований хвацькими хлопцями. А то й ціла рота. Ці можуть притягти ворожого солдатика, а то й офіцерика. Це вже гідне джерело інформації.

А в артилерійських полках - розвідники в кожній батареї, у взводі управління. І в кожному дивізіоні. І в командира полку - теж. З усіх полків у штаби дивізій струмочками стікається інформація. І обробляється.

У штабі кожної дивізії - теж розвідник сидить. У того вже штат. І в підпорядкуванні - вже точно ціла розвідрота. Вона теж по тилах нишпорить.

Стрілецькі корпуси до того часу розформували. Зате сформували безліч бригад. Бригада більша за полк, але менша від дивізії. Відповідно засобів розвідки у бригаді менше, ніж у дивізії, але більше, ніж у полку. Над бригадами і дивізіями - штаби армій. А в тих штабах - розвідувальні відділи. В їх підпорядкуванні потужні сили розвідки - і радіоперехоплення, і звукометрична розвідка, власні диверсанти, інформаційна робота на відповідному рівні та інше всяке, аж до власної як інформаційної, так і диверсійної агентури. Над ними - розвідувальний відділ штабу фронту. Він координує дії всіх нижчих, обробляє потоки інформації, крім того, має власні сили і веде розвідку самостійно у всьому діапазоні - від закидання агентури і груп глибинної розвідки до пеленгації і фотодешифрування.

І ось настає момент, коли аналітики-інформатори звертають увагу на дивну річ: у всіх доповідях з полків, бригад, дивізій і армій більше не згадуються німецькі танки. Вони пропали. А що каже радіорозвідка? Вона підтверджує: ось працювала радіомережа танкової дивізії, але замовкла. І тут теж - замовкла. Тільки тут продовжує працювати радіомережа 3-ї танкової дивізії. Але це явне обдурювання: за всіма ознаками дивізія пішла, а радистів поки залишили на місці. Але нас вже не проведеш. Є ознаки, за якими досвідчені радіорозвідники безпомилково розкривають такі хитрощі. А що авіація каже? Авіація підтверджує.

У начальника розвідки фронту - зв'язок з нашими розбитими частинами, які прориваються з оточення. Ті бачили, як відходять танкові колони. І агентура щось повідомляє. У розвідувального відділу Ленінградського фронту - зв'язок з партизанами. Не було тоді партизанів у Ленінградській області? Були. 8 серпня 1941 року начальник спецвідділу (диверсії і ліквідація) Розвідувального управління Генерального штабу полковник Х.У. Мамсуров був направлений до Ленінграда в якості уповноваженого з керівництва партизанським рухом (ЦАМО. Фонд 249, опис 1554, справа 1, лист 32). Він прийняв під контроль ті розвідувальні та диверсійні групи розвідвідділу Ленінградського фронту, які вже перебували за лінією фронту і яким був відданий наказ на перехід до партизанських дій із залученням до свого складу бійців і командирів, які опинилися в тилу. Крім цього, разом з Мамсуровом прибули диверсійні групи з Москви, які тут же пішли в тил противника.

Потрібно пам'ятати, що паралельно з партизанськими групами військової розвідки власну партизанську структуру розгортали товариші з НКВС. Мало ще було партизанів. Але вони були. І вони доповідали.

Одним словом, начальник розвідки Ленінградського фронту комбриг Євстигнєєв до моменту появи Жукова в Ленінграді мав чітку картину: 4-а танкова група з-під Ленінграда йде. З цього випливав єдино можливий висновок: штурму не буде. А з цього, у свою чергу, слідував інший висновок: буде блокада. На основі цього треба було кидати всі резерви в район станції Мга на прорив щойно замкнутого кільця.

Але Жуков, який, як нам повідомляють, умів читати думки гітлерівців, на цей раз прочитати не зумів. Він нібито в Кремлі вказував Сталіну на всілякі небезпеки на інших фронтах, до яких у нього в той момент не було ніякого стосунку, але чомусь не вказав на можливість блокади Ленінграда. І нічого не пропонував для того, щоб блокаді запобігти. Жуков чекав штурму.

А розвідка йому: не чекай, не буде штурму!

Але геній не повірив розвідці.

На підставі чого?

Та просто так. Взяв і не повірив.

– 5 -

Які у Жукова були підстави не вірити розвідці?

Ніяких.

До 9 вересня включно він воював у районі Смоленська. Йому не дано було знати, що коїться в районі Ленінграда. Потім Сталін викликав Жукова до Москви і призначив на посаду командувача військ Ленінградського фронту. За версією Жукова, він тут же полетів у Ленінград. Прямо з Центрального аеродрому.

За спогадами інших учасників подій, у нього було ще кілька днів, щоб з обстановкою під Ленінградом детально ознайомитись. Але що Жуков міг дізнатись у Москві? Про становище та стан своїх військ - практично все. А про противника? Розвідувальні групи з-під Москви в районі Ленінграда не нишпорять. І полонених не захоплюють. І спостереження за переднім краєм не ведуть. Розвідувальні літаки з московського напрямку на ленінградський не літають. Їм своєї роботи вистачає на власному напрямі. Стратегічна агентура? Але зв'язок з нею в ті критичні дні був утраченим. Якби зв'язок з резидентурами в Женеві і Берні, в Берліні, Відні та Амстердамі працював, то й тоді стратегічна агентурна розвідка не доповіла б про підготовку до штурму Ленінграда. Бо ні наказу, ні самої підготовки до штурму не було.

Простіше кажучи, основним і єдиним джерелом відомостей про стан противника під Ленінградом, про його наміри, плани і задуми могла бути тільки розвідка Ленінградського фронту і Балтійського флоту.

Розвідники-аналітики Розвідувального відділу штабу Ленінградського фронту на основі численних, нехай коротких, уривчастих, часом суперечливих відомостей, могли робити висновки. Вони могли бути правильними, могли бути помилковими. Але в них був матеріал, з яким можна було працювати.

Зараз ми знаємо, що висновки ці були правильними.

Жуков їм не повірив.

Простимо Жукову було помилитися, якщо б у нього були якісь інші відомості. Але нічого, крім того, що добула розвідка Ленінградського фронту, у Жукова не було і бути не могло. Він не вірив донесенням розвідки, не обґрунтовуючи свою думку ніякими аргументами: не вірю, і все тут.

– 6 -

Генерал-лейтенант інженерних військ Б. В. Бичевський свідчить: кілька днів Жуков відмовлявся погоджуватися з доводами розвідки. Оголосивши повідомлення розвідки провокаційним, він наказав розібратися, хто цією справою займається (Б.В. Бичевський. Місто-фронт. Л., 1967. С. 124). Випадок цей описаний в кількох рядках. Ми не знаємо, чим ця історія завершилася для офіцера Розвідувального відділу, якого Жуков оголосив провокатором. Але можемо собі уявити. Хто у нас розбирався з провокаторами? Правильно: невсипущі органи. І якщо командувач Ленінградського фронту генерал армії Жуков наказав начальнику Особливого відділу фронту розібратися з провокатором, то не будемо сумніватися: ленінградські чекісти розбирання учинити вміли.

Робота розвідника неймовірно важка. Він ніколи не може бути впевнений: бачить він дійсну картину того, що відбувається чи це тільки міраж, це тільки те, що противник йому демонструє. Великі начальники вимагають доповідати точно, достовірно і своєчасно. Але ці категорії знаходяться в непереборній суперечності. Доповідаєш перші ознаки якихось змін, а начальник тобі як колун між вух: чому доповідає неперевірені відомості? Добре... Починаєш перевіряти, уточнювати. На це йде дорогоцінний час. Поки зібрав докази, подія, про яку хотів попередити, вже відбулася. Знову не так. Знову винен. Знову питання: а якого чорта раніше мовчав?

Так ось, будь командир повинен поважати чужу працю. Навіть якщо розвідники і помилилися, не суди їх суворо. Прикинь себе на їхньому місці. З тисяч уривків і осколків вони складають картину, яка ніколи не може бути повною, яка постійно змінюється. І те, що вчора було чітко встановленою істиною, сьогодні вже може бути обманом. Вчора було достовірно і точно відомо, що операція «Морський лев» готується з усією серйозністю і найближчим часом буде дана команда на її проведення. А сьогодні підготовка до тієї ж операції використовується для відводу очей, для прикриття підготовки іншої операції на інших меридіанах. Але ось у вересні 1941 року розвідка Ленінградського фронту своєчасно надала точні й достовірні відомості виняткової важливості. Перед тим як когось обзивати провокатором і віддавати на розтерзання компетентним органам, полководцю непогано було б переконатися, хто ж правий: він, великий геній, або якийсь майор з Розвідувального відділу?

А в мене питання: коли через кілька днів з'ясувалося, що розвідник-аналітик був правий, чи згадав Жуков про нього, чи наказав випустити з в’язниці? Та й чи було кого випускати? Чи залишилося щось від того аналітика?

Тепер спробуємо уявити собі обстановку в штабі Ленінградського фронту в час, коли фронтом командував майже святий геній. За своєчасну, точну і достовірну доповідь офіцера оголошують провокатором з усіма наступними у воєнний час наслідками. Начальник розвідки фронту комбриг Євстигнєєв теж ледве не пішов на фронт рядовим. Це за правильну доповідь. А якщо помилишся ненароком, тоді як?

Можете сперечатися, але я наполягаю: продуктивно працювати в обстановці такої знервованості ніякий апарат управління не здатний. Не дивно, що, крім провалів, нічого іншого у Жукова на Ленінградському фронті не вийшло.

І на інших фронтах теж.

– 7 -

В описах Жукова - суцільний героїзм. В районі Ленінграда великий стратег спробував виправити стратегічну ситуацію проведенням дуже красивою операції. У районі Петергофа німецькі війська вийшли до узбережжя Фінської затоки. Тим самим вони відрізали 8-у радянську армію від головних сил Ленінградського фронту і притиснули її до моря. Утворився Оранієнбаумський плацдарм. Жуков вирішив вибити німецькі війська з берега Фінської затоки. Для цього наказав нанести два удари в зустрічному напрямі вздовж узбережжя: частини 8-ї армії з Оранієнбаумського плацдарму, частини 42-ї армії - з району Урицька. Там, де війська двох армій повинні були зустрітися, був висаджений морський десант.

Відразу обмовлюся: задум нетямущий. І ось чому. Мільйонне місто, Балтійський флот, 23-я, 42-а і 55-а армії, авіація фронту і два корпуси ППО відрізані від країни. Крім того, від цього головного угруповання Ленінградського фронту відрізана 8-а армія. Про що треба думати в першу чергу? Про місто, флот і головні сили Ленінградського фронту або про другорядну 8-у армію? Куди треба рубати коридор? На схід, щоб уникнути блокади Ленінграда, або на захід, щоб блоковане голодне місто з'єднати з такою ж голодною пошарпаною армією?

І геній вирішив блокаду Ленінграда проривати однією змученою дивізією і неготовою до бою бригадою, з чого, як ми тепер знаємо, нічого не вийшло, а головними силами рубати коридор на захід, на з'єднання з 8-ю армією. Але що з того? Якщо місто, флот і головні сили Ленінградського фронту загинуть від голоду, то загине і 8-а армія на Оранієнбаумському плацдармі незалежно від того, з'єдналася вона з головними силами чи ні.

І ось 8-а і 42-а армії наносять удар назустріч одна одній.

Ось як Жуков все це описує: «У районі Петергофа в тил ворожих військ був висаджений морський десантний загін з метою сприяння приморській групі в проведенні операції. Моряки діяли не тільки сміливо, але й гранично зухвало. Якимось чином противник виявив підхід десанту і зустрів його вогнем ще на воді. Моряків не збентежив вогонь противника. Вони вибралися на берег, і німці, природно, побігли. На той час вони вже були добре знайомі з тим, що таке "шварце тодт" ("чорна смерть"), так вони називали морську піхоту. На жаль, я не запам'ятав прізвища мужнього моряка - командира загону морського десанту. Захопившись першими успіхами, матроси переслідували втікаючого противника, але до ранку самі опинилися відрізаними від моря, і більшість з них не повернулися. Не повернувся і командир» (Спогади та роздуми. М., 1969. С. 330).

Отже, у наших - безмежний героїзм, а німці, «природно», під напором «чорної смерті» в паніці розбігалися. Але давайте ще раз уважно прочитаємо цей невеликий уривок. Героїзм героїзмом - тут ні додати, ні відняти, але десантна операція була підготовлена безладно і бездарно, а може, й злочинно. Якщо противник «якимсь чином виявив підхід десанту» і зустрів його вогнем ще на воді, то за таку підготовку керівників, починаючи з Жукова, треба було судити.

Було в матросів багато мужності, але не було ніякого розуміння тактики. «Моряки, борючись на суші, відчували великі труднощі. Осягаючи основи загальновійськового бою, вони часом несли невиправдані втрати через невміння використовувати місцевість, недооцінку маскування... Командири нерідко прагнули вирішити завдання бою лише за рахунок хоробрості, героїзму і мужності моряків» (ВІЖ. 1976. No 11. С. 36). Тільки військовий злочинець міг кинути в бій людей, які про сухопутну війну не знали нічого, крім «Ура!» і «Вперед!». Противник не став лити кров своїх солдатів заради утримання порожнього берега. Противник відвів свої війська, а матросики з переможними криками кинулися за ними. Псевдовідхід - це найпростіша, найпримітивніша пастка, яку використовували у всі століття й тисячоліття. Безграмотні в тактиці матросики попалися на полові. Тут же їх і відрізали від берега, тобто від лінії постачання й евакуації. Матросики залишилися без сухарів, без бинтів, без картоплі, без патронів і снарядів. Після цього їх знайшла справжня «чорна смерть». Скільки там полягло, Жуков повідомити забув. Чим завершилася операція приморської групи, в інтересах якої було висаджено морський десант, у «найправдивішій книжці про війну» теж не повідомляється. Німці під напором героїчних матросиків «природно» розбіглися. Але тут же туди і повернулися. І вибити німців з узбережжя не вдалося ні у вересні 1941 року, ні в жовтні, ні в листопаді, ні в грудні. У 1942 році це теж зробити не вийшло. Як і в 1943-му.

Вихвалянням зухвалості і героїзму десантників Жуков прикрив ганьбу бездарних організаторів операції, головним з яких був він сам. Після першого провалу можна було б подібні героїчні операції і не повторювати, але Жуков вимагав: давай ще! І знову висаджували новий десант. А за ним - ще і ще. А фінал завжди був однаковим. Навіть у хвалебних книжках про великого полководця трапляються такі зізнання: «Жуков вимагав від флоту посилення наступальної активності, зокрема висадки морських десантів у районі Петергофа. Десанти готувалися поспіхом, носили імпровізований характер і переслідували демонстративно-відволікаючі цілі. Такі десанти несли великі втрати і навіть повністю гинули» (Капітан 1 рангу А. Басов / / В кн.: Ера і Елла Жукови. Маршал перемоги. Спогади та роздуми. С.255). Будь-якому провалу Жукова знайшли універсальне пояснення: а він нічого серйозного і не задумував. Просто відволікав ворожу увагу.

Але це приказка. Головне ось де. Живий Жуков чесно визнав, що, «на жаль, не запам'ятав прізвища мужнього моряка - командира загону морського десанту». А в більш пізніх, тобто більш правдивих, виданнях мертвий Жуков прізвище мужнього моряка згадав! «Захопившись першими успіхами, моряки переслідували втікаючого противника, але до ранку самі опинилися відрізаними від моря. Більшість з них загинули смертю хоробрих. Не повернувся і командир героїчного десанту полковник Андрій Трохимович Ворожилов» (Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 399).

Живий Жуков нічого про героїчного командира не пам'ятав, а мертвий згадав і звання, і прізвище, і навіть ім'я й по батькові. Ось пам'ять у мерця!

А ми згадаємо, що восени 1941 року через неймовірні втрати полками на фронті командували майори, а то й капітани. Якщо героїчним десантом командував полковник, то було в тому десанті ніяк не менше полку. Можна припустити, що було більше. Та й не став би великий стратег згадувати про загибель всього лише якогось там полку.

Мабуть, провал був хоч і героїчним, але грандіозним.

І давайте перестанемо валити провину на німців за жахливі втрати Радянського Союзу у війні. Наші полководці, перш за все Жуков, воювали так, що втрати могли обчислюватися тільки десятками мільйонів.

* * *

В середині вересня 1941 року існувала реальна можливість запобігти блокаді Ленінграда. Назустріч 54-й армії Кулика Жуков повинен був кинути не одну понівечену в боях дивізію та одну бригаду, а величезні сили, що знаходилися в його розпорядженні, які він бездарно розпилював і витрачав на інших напрямках. Прорвавши блокаду, треба було терміново організувати оборону в районі станція Мга і прилеглій місцевості. Досвід німецької армії показав: тут можна було незначними силами триматися роками.

Жуков нічого цього не зробив. Він висаджував десанти зовсім в іншому місці і зовсім з іншою метою. Він планував і проводив спільні удари 8-ї і 42-ї армій з висадкою морського десанту. Були ці удари нетямущими і безуспішними. Вони нічого не вирішували в долі міста і не були спробами прорвати кільце оточення. Виною цьому - тупа впертість генія військового мистецтва. Рішення Жукова не проривати блокаду у вересні 1941 року, коли оборона противника ще не затверділа, немає ніякого обґрунтування, ніякого логічного пояснення.

Пройшли десятиліття. Ніхто не приховує того, що блокада задубіла з вини Жукова, що мільйон життів співвітчизників - на його совісті. Він їх убив.

Виходячи з цього вирішили: а чи не поставити йому, ленінградському душогуба, пам'ятник?

І поставили.

Розділ 28

Як Жуков громив фальсифікаторів

Жуков розстрілював цілі відступаючі наші батальйони. Він, як Ворошилов, не бігав із пістолетом у руці, не водив сам бійців в атаку, а ставив кулеметний заслін - і по відступаючих, по своїх.

Головний маршал авіації А. Голованов.

Ф. Чуєв. Солдати імперії. М., 1998. С. 314

– 1 -

Восени 1964 року, відразу після повалення Хрущова, Центральний Комітет віддав наказ працівникам ідеологічного фронту спорудити Жукову пам'ятник нерукотворний, вознести стратега на величний постамент немеркнучої слави. Інженери людських душ рванули під козирок і кинулися виконувати.

То давнє рішення ЦК КПРС до цього часу не скасовано, тому комуністичні письменники, художники, скульптори завзяття не послаблюють, відповідно до відданого наказу співають оди стратегу, ліплять йому кінні статуї, висікають його профіль у граніті й мармурі, оспівують у романах та дисертаціях, відливають у гіпсі та бронзі. Найпростіше письменникам. Їхній творчий метод нехитрий. Вони розкривають «Спогади та роздуми» і все, що написано в мемуарах Жукова, переказують своїми словами, додаючи від себе ніколи ніким не зафіксовані діалоги, описують стан душі великого полководця і політ його думки. Головне - мати в руках найостанніше видання, щоб, як учив Жуков, вловити дух часу.

Першим на письменницькому фронті відзначився Олександр Борисович Чаковський. Отримавши наказ, він негайно кинувся писати і за кілька років видав запаморочливу серію «Блокада»: кілька книжок по 700-800 сторінок кожна. Зараз ці книжки забуті. А в той час їм зробили гучну рекламу. Розкрутили, як кажуть.

Центральну ідею «Блокади» можна виразити у трьох словах: Жуков врятував Ленінград. Чаковський акуратно переписав з мемуарів Жукова дивовижну історію про те, як стратег прибув на засідання Військової ради Ленінградського фронту, як він сидів, слухав, і ніхто не поцікавився, за яким правом сторонні присутні при обговоренні питань найбільшої державної ваги. Далі у Чаковського - все точно за Жуковом: стратег передав Ворошилову записку Сталіна, тут же вхопив кермо влади і твердою рукою навів революційний порядок. Однією своєю присутністю Жуков обстановку стабілізував, і ворог тут же був зупинений біля самих стін міста Леніна...

Але Чаковський вхопив трохи далі. Він дещо додав від себе.

Не задля того, щоб розкрити і викрити. В жодному разі! І не для того, щоб сказати правду. Мета інша: більш яскраво й помітно зобразити вольовий натиск стратега. За Чаковським, рятівник Ленінграда стратег Жуков одного командира батальйону навіть вилаяв у телефон, щоб той паніку не піднімав.

І все було б добре, але Чаковський переступив грань. Він зважився на нечувану зухвалість: написав, що Жуков цьому командиру батальйону пригрозив розстрілом. Ні-ні. Не подумайте поганого. Нікого Жуков у романі не розстрілював. Нікого не кидав на розправу трибуналу. Він нібито сказав: «Якщо хоч один німець на твоїй ділянці пройде, хоч на танку, хоч на мотоциклі, хоч на палиці верхи, розстріляю! Тебе розстріляю, зрозумів?»

Роман Чаковського дійшов до Жукова.

І найбільший стратег ХХ століття вибухнув.

– 2 -

Жуков тут же настрочив гнівний донос і 27 липня 1971 року направив його в Центральний Комітет секретарю ЦК товаришеві П.М. Демічеву, який тоді був всевладним повелителем над письменниками, клоунами, поетами, жонглерами, балеринами, ілюзіоністами, драматичними і комічними акторами, сценаристами, операторами, робітниками сцени, естрадними виконавцями, диригентами, суфлерами, освітлювачами, скульпторами, хранителями музеїв, художниками та іншими трудівниками фронту культури всього неосяжного Радянського Союзу. У своєму доносі обурений стратег писав: "...На мій погляд, автор, що бере на себе сміливість описувати найважливіші історичні події, і тим більше такого порівняно недавнього минулого, як Велика Вітчизняна війна, повинен бути вкрай обережним, чесним, правдивим і тактовним в описі тих чи інших фактів... У романі Чаковського, присвяченому Ленінградській блокаді, є ряд прямих порушень в описі дійсності, спотворень фактів і перетримувань, які можуть створити в читача неправильні уявлення про цей найважливіший етап Великої Вітчизняної війни... У романі неодноразово проводиться думка, що Радянське командування домагалося виконання наказів не методом переконання, не особистим авторитетом, не звертаючись до патріотичних почуттів бійців і командирів, а під прямою загрозою розстрілу. Виходить, що бійці й командири Червоної Армії виконували накази не як личить комуністам, радянським людям і патріотам , а з почуття тваринного страху, під загрозою позбавлення життя...

Наведені факти, як і дані невтішні епітети своїм героям, залишилися б на письменницькій совісті автора, якби за всім цим не стояли питання більш серйозні, що мають безсумнівне політичне значення.

Буржуазні фальсифікатори історії - наші ідеологічні противники всіляко намагаються підкреслити саме цю думку, що Велика Вітчизняна війна була виграна росіянами не за рахунок переваги Радянських збройних сил, не в силу глибокого патріотизму радянського народу, не завдяки перевазі та незламності радянського соціалістичного ладу, а під загрозою розстрілу і страху за своє життя. Що радянські воєначальники домоглися успіху в тій чи іншій операції не завдяки своїй оперативно-стратегічній майстерності, а в результаті багаторазової переваги сили військ, особистої жорстокості, принесення непотрібних безглуздих жертв.

У читача може виникнути враження, що у нас не було військово-польових судів, які судили за ті чи інші злочини, а існувало самоуправство воєначальників, які без всякого суду і слідства розстрілювали підлеглих. Незрозуміло, з якою метою А. Чаковський пропагує цю брехню? Така пропаганда, безумовно, шкідлива і грає на руку нашим ідеологічним противникам.

Це тим більше дивно, що сцени й діалоги між німецько-фашистськими воєначальниками, які наводяться в книжці, написані зовсім в іншому тоні. В порівнянні з радянськими командувачами фашисти подані як виховані та інтелігентні люди. Подібний контраст викликає природне здивування...".

Далі стратег пише, що здивований позицією журналу «Знамя», який публікував уривки з роману Чаковського. Чому ж редактори не порадилися зі стратегом? Ось він би, геній військового мистецтва, і розповів би, що домагався виконання наказів не особистою жорстокістю, не загрозою розстрілу, а переконанням, особистим прикладом, волаючи до почуття патріотизму.

Свій донос великий полководець завершив так: «Вважаю, що попереднє ознайомлення з цим твором колишніх командувачів військ на Ленінградському фронті принесло б безперечну користь і допомогло б автору А.Б. Чаковському уникнути грубих ідеологічних помилок і спотворень історичної правди».

Лист великого військового мислителя повністю опубліковано у збірнику «Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи» (С. 566-568).

– 3 -

Витівка Чаковського обурлива. Як можна було написати, що Жуков комусь одного разу пригрозив розстрілом, якщо в мемуарах Жукова, у цій найправдивішій книжці про війну, немає ні слова ні про розстріли, ні про погрози розстрілу?

Однак перед тим як копати Чаковського за пособництво буржуазним фальсифікаторам, давайте звернемося до документів. Ні, ні. Не до якихось там абсолютно таємних, а до тих, які опубліковані та всім доступні. Ознайомившись лише з одиничними зразками з багатьох сотень, ми робимо абсолютно неминучий висновок: Чаковський істину спотворив і перекрутив. Портрет Жукова треба писати зовсім іншими фарбами. Отже, документи:

«Бойовий наказ військам Ленінградського фронту 17.9.41

...за залишення без письмового наказу військової ради фронту і армії зазначеного рубежу всі командири, політпрацівники і бійці підлягають негайному розстрілу...

Командувач військ ЛФ Герой Радянського Союзу генерал армії ЖУКОВ.

Член Військової ради ЛФ секретар ЦК ВКП (б) ЖДАНОВ.

Начальник штабу ЛФ генерал-лейтенант Хозін».

Цей документ опублікований у 1988 році (ВІЖ. No 11. С. 95).

Ось так Жуков переконував, так волав до почуттів бійців і командирів. І ніякого тут тваринного страху. Патріотизм в чистому вигляді.

Ось ще наказ. Через два дні.

«АБС. ТАЄМННО.

НАКАЗ

військам Ленінградського фронту

No 0040

м. Ленінград 19 вересня 1941 р.

...Військова рада Ленінградського фронту НАКАЗУЄ командирам частин і Особливим відділам розстрілювати всіх осіб, що кинули зброю і пішли з поля бою в тил. Військовим Радам армій, командирам, комісарам дивізій, полків і політорганам роз'яснити цей наказ всьому особовому складу військових частин.

Наказ розіслати до командирів і комісарів полків включно.

Командувач військ ЛФ Герой Радянського Союзу генерал армії ЖУКОВ.

Член Військової ради ЛФ секретар ЦК ВКП (б) ЖДАНОВ.

Начальник штабу ЛФ генерал-лейтенант Хозін».

Документ вперше опублікований у журналі «Історія Петербурга» (2001. No 2. С. 85, з посиланням на Архів штабу ЛенВО, фонд 21, опис 44 917, справа 1, аркуш 16).

На тій же сторінці опубліковано інший, на цей раз нетаємний наказ Жукова про розстріли. Він підписаний того ж дня - 19 вересня 1941 року. Але це вже про інші розстріли, які днем раніше були приведені до виконання. І тут же ще один наказ - від 21 вересня. І знову про розстріли. Теж підписаний Жуковом. Це не загрози розстрілом, а інформація для роздумів про те, що здійснено напередодні.

22 вересня Жуков і Жданов направили Військовій Раді 8-ї армії шифровку. У складі Військової Ради - командувач 8-ї армії генерал-майор Щербаков В.І., член військового Ради дивізійний комісар Чухнов І.Ф., заступник командувача армії генерал-лейтенант Шевалдін Т.І. і начальник штабу генерал-майор Кокорєв П.І. Ось завершальні фрази: «...Така військова рада цілком заслужила суворого покарання, аж до розстрілу. Я вимагаю: Щербакову, Чухнову, Кокорєву виїхати в 2 дно, 11 сд, 10 сд і особисто вести їх у бій. Шевалдіну і Кокорєву попередити командирів усіх ступенів, що за самовільне залишення Петергофа будуть розстріляні, як боягузи і зрадники. Всім оголосити - ЖОДНОГО кроку назад» (ВІЖ. 1992. No 6. С. 18). Це - п'ять днів Георгія Костянтиновича. Це дещо з того, що збереглося в архівах. Але не все ж збереглося, і не все доступне. Та й не всі злодіяння святого генія фіксувалися в архівних справах.

– 4 -

Жуков був у Ленінграді трохи більше трьох тижнів. І щодня - розстріли, розстріли, розстріли. І погрози розстрілу всім - від командувачів армій до рядових бійців. Накази Жукова про розстріли - то таємні, то цілком таємні. В залежності від того, якій категорії командирів вони адресовані. І тут же - накази про розстріли нетаємні, для всіх бійців і командирів. А ще накази про те, щоб заступники командувачів армій і начальники армійських штабів особисто вели в бій стрілецькі дивізії або дивізії народного ополчення (дно). Попереду на баскому коні! Так учить Жуков!

Ось вам і вся стратегія. Ось вам і перевага жуковської оперативно-стратегічної майстерності над виучкою гітлерівських генералів. Уже гітлерівці явно до таких висот військового мистецтва не дійшли. У них начальники штабів армійського рівня особисто в бій дивізії не водили.

Все тут чудово, а незрозуміло ось що: вести дивізію можна в наступальний бій. А в обороні її нікуди вести не треба. Якщо (за Жуковом) Ленінград знаходився в критичному становищі, то став війська в оборону. Згадаймо книжку дитинства «Острів скарбів». Добрих людей на острові жменька, а поганих - ціла зграя. Але випадково в кущах виявився... ні, ні, не рояль. В кущах виявився дерев'яний будиночок, обнесений частоколом. У ньому добрі й засіли. Частокіл від куль рятує, та ще й стінки в будиночка міцні. З віконця висунувся - бабах з мушкета! Вважай, одним ворогом менше. Навіть коли вороги на приступ пішли, то все одно частокіл героїв врятував. Ворогові перелізти через кілки треба. Тут же і бий його по голові! І не можуть усі враз налетіти. Один перескочив, а інший тільки приміряється. Бий їх по одному. Якби герої прийняли бій у відкритому полі проти банди піратів, то загинули б ні за гріш. А стіни врятували.

У Ленінграді у Жукова був не дерев'яний будиночок, а неприступні укріплені райони, форти, капоніри і бастіони. Ось у них і посади свої дивізії! Навіть у звичайному окопі боєць захищений майже повністю. Тільки голова стирчить. І стріляє він з місця. А нападник-ворог - у полі, на повний зріст. Його видно цілком. До того ж задихався: біжить, а на ньому он скільки всього навішали. Оборонець стріляє з місця, з упору. А нападник з ходу, з руки. Якщо ж оборонні війська засіли не в траншеях, а в залізобетонних і броньових казематах, то їм і поготів ворог не страшний - знай собі пострілюй.

От якщо б великий стратег прочитав «Острів скарбів», якби осягнув тактику на рівні пригодницьких книжок для юнацтва, то не гнав би війська з неприступних капонірів і блокгаузів у чисте поле в дурні атаки, та ще й з генерал-майорами і генерал-лейтенантами попереду.

У своїй найправдивішій книжці про війну «Спогади та роздуми» геній стратегії про ці атаки не згадав і не роздумував. І про люті розстрільні накази - теж. А було б цікаво порахувати, скільки він таких наказів за своє життя підписав і скільки людей перестріляв особисто.

У захисників великого полководця на будь-яку гидоту, на будь-який злочин є пояснення і ґрунтовна відповідь: так, визнають вони, були такі накази, але це так, для остраху, це Георгій Костянтинович тільки лякав. Кожен день підписував накази про розстріли, але цим він тільки демонстрував суворість. Ніхто і не думав ці накази виконувати... «Звичайно, Жуков нікого не розстріляв і не повісив. Але обстановка вимагала різких фраз» (Н.Н. Яковлєв. Маршал Жуков. С. 91).

Ох, краще б ви, захисники, такого не казали. Немає нічого більш жалюгідного, ніж командир, який віддає наперед невиконанні накази.

– 5 -

Розстрілами не обійшлося.

Жуков, як відомо, був вірним учнем військового злочинця Тухачевського, який брав і розстрілював заручників. Прибувши в Ленінград, Жуков насамперед взяв у заручники сім'ї своїх підлеглих, включаючи дружин, матерів, сестер, дітей. Жуков відправив командувачам армій Ленінградського фронту і Балтійського флоту шифрограму No 4976: «Роз'яснити всьому особовому складу, що всі сім'ї тих, хто здався ворогові будуть розстріляні і після повернення з полону вони теж будуть розстріляні». Наказ Жукова про заручників був вперше опублікований в журналі «Начало» No 3 за 1991 рік.

Відповідно до наказу Жукова в заручниках опинилися сім'ї бійців і командирів чотирьох армій і авіації Ленінградського фронту, двох корпусів ППО і Балтійського флоту. Загальне число військовослужбовців у цих з'єднаннях і об'єднаннях в той момент - 516 000. А родичів у них - мільйони. Ось ці мільйони Жуков письмовим наказом і оголосив заручниками. Жуков не уточнював, кого саме будуть розстрілювати. Розумій як знаєш: тільки дружин або сестер теж? Якщо будуть розстрілювати дітей, то з якого віку? А в стареньких які вікові обмеження? Чи ніяких?

Різниця між Жуковом і найзапеклішими гітлерівськими негідниками в тому, що жоден гітлерівець мільйон заручників ніколи не брав. Ні сам Гітлер, ні Сталін таких наказів ніколи не віддавали. По крайній мірі в письмовому вигляді.

І ось нам пояснюють, що в червні 1941 року в Жукова повноважень не було скасувати власні накази, які в'язали армію по ногах і руках, які забороняли армії відбивати напад противника. Але оголосити заручниками мільйони людей у Жукова повноваження були. Хто ж він такий? Гаразд - своїх генералів, офіцерів, сержантів і солдатів він винищував нещадно. Але яке у нього право оголошувати заручниками солдатських дружин та батьків в якомусь алтайському або сибірському селі? Які повноваження у командувача Ленінградського фронту розстрілювати чиїхось дітей у Казахстані чи на Уралі?

Захоплення заручників заборонене Гаазькою конвенцією 1907 року і оголошене найтяжчим військовим злочином. Військова людина не може зробити більш мерзенного і ганебного вчинку. Так от, в історії людства ніхто ніколи стільки заручників не брав. Жуков і тут побив усі рекорди.

Але й стосовно до своїх підлеглих у Жукова явне перевищення влади. У нас було заведено просто й гуманно: воюєш за Батьківщину, з вини великого стратега потрапив у полон, припустимо під Єльнею, якщо з противником в полоні не співпрацював, то після повернення відсидиш 10 років у каторжних таборах і - вільний. Потім цей термін збільшили до 25 років. Але теж терпимо. А у Жукова - розстріл і тобі, і родині.

Як же великий стратег мислив виконання свого наказу? Ось переможно завершилася війна, відкрилися ворота гітлерівських таборів, всіх полонених переганяють у сталінські концтабори, і починається сортування: ти під командуванням Жукова не воював - тобі четвертний, і тобі, і тобі, а ти потрапив в полон на Ленінградському фронті - ставай до стінки... Так Жуков мислив перемогу чи інакше? Хто дав йому право і повноваження проводити щодо військовополонених політику, яка суперечить державній, яка не відповідає тому, що вирішено і затверджено Верховним Головнокомандувачем?

Люди, які ставили пам'ятник Жукову, знали, що він злодій і найбільший військовий злочинець. у момент, коли якийсь великий скульптор ліпив стратега верхи на коні, наказ Жукова про заручників вже був опублікований і всім відомий. Мені б знати хотілося, який таємний сенс скульптор вкладав у цей монумент? І за які пряники він зважився на таке громадянське паскудство?

– 6 -

Балтійський флот знаходився в оперативному підпорядкуванні Ленінградського фронту. Але тільки в оперативному. Командувач флоту адмірал Трибуц звернувся до начальника ПУ РСЧВМФ армійського комісара 2 рангу Рогова Івана Васильовича: як реагувати на шифровки Жукова? Рогов направив протест Г. Маленкову. Маленков, який у той момент знаходився в Ленінграді, наказ Жукова про заручників скасував. Так що і над Жуковом у Пітері була влада, яка припиняла злочинні задуми великого патріота землі російської.

Без цих гальм стратег дров наламав би.

До слова треба сказати, що скасування наказу про заручників - це прояв не стільки гуманності й законності, скільки здорового глузду. І Рогов, і Маленков самі були катами, правда, не такого розмаху, як Жуков. Але в них було достатньо розсудливості, щоб зрозуміти: наказ про заручників шкодить. Льотчики під всякими приводами перестали перелітати лінію фронту. Зіб'ють над ворожими частинами - доводь потім, що здався в полон не добровільно. Після наказу про заручників розвідники шукали будь-які причини, щоб у тил противника не йти, а якщо вже і йти, то особливо не ризикувати і швидше повертатися. Та й взагалі всі бійці і командири намагалися триматися подалі від переднього краю: хіба мало що...

Над Жуковом була управа, тому не міг він розгорнутися на повну потужність, та й повноваження його розстрільні діяли лише чотири роки війни. Дали б йому 30 років верховної влади без обмежень, як Сталіну, вже він би накоїв. У всьому видно ознаки і прояви божевільної кровожерливості.

Після Ленінграда Жуков командував Західним фронтом. Стиль той же самий. Жуков прийняв Західний фронт 8 жовтня 1941 року. Ось шифровка командувачу 49-ї армії генерал-лейтенанту І.Г. Захаркіну 12 жовтня: «...Переходом у контрнаступ відновити становище. В іншому випадку за самовільний відхід з м. Калуга не тільки командування частин, але і ви будете розстріляні...» (А.Н. Мерцалов, Л.А. Мерцалова. Інший Жуков. М., 1996. С. 66).

Жуков явно страждав психічним розладом. 8 листопада 1941 року командувач 43-ї армії Західного фронту генерал-майор К.Д. Голубєв звернувся до Верховного Головнокомандувачу: так працювати неможливо. Голубєв писав Сталіну: «На другий день після приїзду мене обіцяли розстріляти, на третій день віддати під суд, на четвертий день погрожували розстріляти перед строєм армії» (Известия ЦК КПСС. 1991. No 3. С. 220-221).

Але на виправдання Жукову треба сказати: він просто знемагав від переповнення його почуттям справедливості. Ю. Сигачев про Жукова: «Одним з головних питань життя партії він вважав подолання спадщини культу особи Сталіна. І в роки хрущовської опали маршал залишався вірним курсу ХХ з'їзду на десталінізацію, хотів розповісти народу правду про "вождя всіх часів", правду про події Великої Вітчизняної війни, як він їх бачив» («Родина». 2000. Жовтень.).

Ось бачите, яким добрим був Георгій Костянтинович: страшенно хотів викрити Сталіна за те, що він, пройдисвіт, повернутих з полону бійців у табори садив. А сам, будь його воля, в табори б не садив, а розстрілював. Разом з дітьми, братами, сестрами, батьками і матерями.

Прагнення Жукова викрити Сталіна похвальне. Але було б непогано, якби він і про себе трохи розповів. Читайте накази Сталіна, які він підписував під час війни. Чи є в них слово «розстріл»? Шукайте, копайтеся, не знайдете. Сталін був найбільшим злочинцем, проте у нього було достатньо розуму, щоб говорити з народом і армією іншою мовою.

– 7 -

Не тільки Сталіна Жуков викривав за звірство щодо бійців і командирів, які потрапили в німецький полон. Жуков викривав головного сталінського контролера - наркома державного контролю Л.З. Мехліса, а Костянтин Симонов старанно записував і публікував слова майже святого Георгія: «...У нас Мехліс додумався до того, що вигадав формулу: "Кожен, хто потрапив у полон - зрадник Батьківщини"... з теорії Мехліса виходило, що навіть ті, хто повернулися, пройшовши через це пекло, повинні були вдома зустріти таке ставлення до себе, щоб вони покаялися в тому, що тоді, в 41-му або 42-му не позбавили себе життя... Як можна вимагати огульного презирства до всіх, хто потрапив у полон в результаті спіткалих нас на початку війни катастроф!» (К.М. Симонов. Очима людини мого покоління. М., 1988. С. 329).

Лиходій Мехліс вимагав огульного презирства до всіх, хто потрапив у полон, а ласкавий Жуков підписав наказ про розстріл сімей бійців і командирів, які потрапили в полон, і про розстріл їх самих після повернення з полону.

І Жуков обурений звірством Мехліса.

Офіційний орган Агітпропу сучасної Росії журнал «Родина» (жовтень 2000 р.) сходить захопленням: Жуков написав «відверті мемуари, які нікого не жаліють»! Уточнимо: окрім себе самого. Уже себе ж, коханого, пожалів.

Жуков кинувся викривати Сталіна, але прийшов у сказ, коли письменник Чаковський наважився написати, що великий полководець одного разу комусь пригрозив розстрілом. Та не просто до сказу дійшов, а настрочив донос в ЦК КПРС: справа політична, наклепник Чаковський зробив ідеологічну диверсію, він ллє воду на млин буржуазних фальсифікаторів!

Найстрашніше в тому, що лють Жукова непідробна. Він щиро вірив, що нікого не розстрілював сам, заручників не брав, наказів про розстріли не підписував і навіть ніколи нікому розстрілом не погрожував. Він вірив у те, що на війні утримував рубежі не поголовними кулеметними розстрілами, а методом переконання, особистим авторитетом, волаючи до патріотичних почуттів бійців і командирів. Жуков звернувся в ЦК, але ж саме там зберігалася неймовірна кількість свідчень про позамежне жуковське звірство.

Одного разу мені довелося бути присутнім на прийомі, де зібралися лікарі з гучними іменами: хірурги, кардіологи, невропатологи. І раптом серед них - психіатр зі світовим ім'ям. Такий момент втратити не міг. Не називаючи імені героя, описав ситуацію в загальних рисах. Отже, якийсь чоловік, за натурою садист, здійснив безліч злочинів. Він про них не пам'ятає. Він упевнений, що такого не було і бути не могло. Він вкрай болісно реагує навіть на натяк про свої злочини. Причому натяк зроблений не для того, щоб засудити, а щоб прославити, щоб злочини в очах суспільства перетворити на прояви рятівної енергії. Ця людина звертається з доносом на «наклепника» в найвищі інстанції, наперед знаючи, що саме там, в цих інстанціях, зберігаються безліч документів, які «наклеп» не спростовують, а підтверджують. Разом з тим цей садист ставить перед собою мету життя: викрити інших лиходіїв, які вчинили такі злочини, правда, з меншою жорстокістю.

Психіатр, не замислюючись ні на мить, видав діагноз.

Цей хід я повторив кілька разів в інші часи, в інших ситуаціях.

Кожному, хто сумнівається, рекомендую мій досвід відтворити. Гарантую: реакція завжди буде однаковою. Будь-який психіатр вам тут же назве хворобу. Причому миттєво. І різнобою у відповідях не буде. Цей стан добре відомий науці і досконально вивчений.

– 8 -

У своєму доносі на письменника Чаковського Жуков писав: «Тільки на догоду дешевій сенсації, бажанню зробити зовнішній ефект я можу пояснити це вигаданий, невідповідний дійсності опис сцени відсторонення від посади маршала К.Є. Ворошилова і мій вступ на посаду командувача Ленінградського фронту. Насправді не було нічого схожого і подібного! Передача ця відбувалась особисто віч-на-віч» (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. М. 2001. С. 556).

Як тільки донос Жукова був витягнутий з архівних надр, журнал «Родина» (жовтень 2000 р.) тут же вибухнув потужною статтею під назвою «На догоду дешевій сенсації...».

Підзаголовок - Протест опального маршала: правда і вигадка.

Сенс: о, який принциповий стратег! Яка правильна у нього позиція! Ось бачите: Жуков закликає авторів, що беруть на себе сміливість описувати найважливіші історичні події, такі як війна, бути вкрай обережними, чесними, правдивими і тактовними... Дивіться, як правильно він викрив брехуна Чаковського, який лив воду на млин буржуазних фальсифікаторів! «Лист Жукова секретарю ЦК КПРС П.М. Демічеву яскраво характеризує його ставлення до використання в літературі історичних фактів. Свою позицію маршал відстоює з властивою йому прямотою і послідовністю». І далі - в тому ж дусі, в тому ж піднесеному тоні: знайшлися всякі, розумієш, Чаковські, спотворювачі історії...

І тут я змушений стати на захист Чаковського. Дорогі товариші з журналу «Родина», Олександр Борисович Чаковський нічого сам не вигадав. Сцена відсторонення Ворошилова на засіданні Військової ради Ленінградського фронту вперше була описана в мемуарах Жукова. Відкрийте мемуари і прочитайте: ось він входить, а вони за столом сидять і обговорюють, як будуть підривати палаци, мости, заводи і кораблі, ось Жуков посидів, послухав, не витримав і подав записку...

Жуков все це опублікував у 1969 році. Чаковський цю сцену переписав і в 1971 році видав свою книжку з добросовісним переспівом жуковського оповідання: ось недоумки вирішують флот топити, ось Жуков записку простягає... І тут же Жуков звинуватив Чаковського в пособництві ідеологічним ворогам: не було ніякого засідання Військової ради! Не було ніякого обговорення, як топити флот! Не було ніякої записки! Я у Ворошилова в кабінеті наодинці без сторонніх справи приймав!

Викривши «наклепника» Чаковського, який «на догоду дешевій сенсації» лив воду на ворожі млини, Жуков викрив сам себе. Це він сам на догоду дешевій сенсації все це вигадав.

Отже, сам все описав, через два роки з обуренням все спростував. А потім сталося диво. Ще через чотири роки вийшло друге видання мемуарів Жукова, і в ньому сцена відсторонення Ворошилова із запискою Сталіна описана зі ще більшим драматизмом: «У великому кабінеті за покритим червоним сукном столом сидів десяток людей... Попросив дозволу бути присутнім... Через деякий час вручив К.Є. Ворошилову записку І.В. Сталіна... Повинен зізнатися, що робив я це не без внутрішнього хвилювання... На Військовій раді фронту розглядалося питання про заходи...» Ну і т.д.

І в найправдивіших останніх виданнях усе це повторюється. Як накажете цьому вірити, якщо стратег сам написав спростування секретарю ЦК КПРС: не було такого!

Дивна позиція у товаришів з журналу «Родина»: якщо Чаковський переписав сцену з мемуарів Жукова, отже, він наклепник. А якщо Жуков сам все це написав ДО Чаковського і ПІСЛЯ Чаковського, отже, борець за правду.

* * *

Товариші Гарєєви, Карпови, Н. Яковлєви. Ви викриті. Всі ви описували сцену з запискою. Всі ви в догоду дешевій сенсації ллєте воду на млини буржуазних фальсифікаторів.

І викрив вас не хто-небудь, а ваш улюблений кумир, якого всі ви з таким завзяттям захищаєте і прославляєте.

Розділ 29

Він - про себе

У своїх мемуарах Жуков сильно перебільшує свою роль у війні, виставляючи себе ледь не єдиним талановитим воєначальником СРСР.

К.А. Залєський.

Імперія Сталіна. Біографічний енциклопедичний словник. М., 2000. С. 171

– 1 -

Про Жукові відомо, що в дитинстві на парі він проспав ніч на цвинтарі. Загорнувся в кожух, завалився серед могил, та й спить собі.

У 14 років під час пожежі в селі він увійшов в палаючу хату і врятував двох дітей.

Шкода, що свідків тих героїчних діянь не збереглося. Вірніше, зберігся тільки один. Це Георгій Костянтинович Жуков. Сам він про свої подвиги і повідав.

Він багато чого про себе розповідав.

Восени 1941 року, коли німецькі війська підійшли до Москви, коли в їх біноклі вже були видні зірки Кремля, Сталін призначив Жукова командувачем Західного фронту. В найкритичніший момент Сталін зателефонував Жукову і запитав: чи утримаємо Москву? Жуков рішуче відповів: відстоїмо!

Ситуація була на межі повного краху. Німець тиснув. Під напором, як нас учили, «переважних сил противника» радянські війська відходили. Але Жуков зі своїм штабом залишався на місці. Він наказав не відводити в тил свій командний пункт. І тоді командні пункти армій теж змушені були припинити відхід. А за ними командні пункти дивізій, бригад і полків пригальмували відкот на схід. Вони задкували назад, але швидкість відходу знижувалась і незабаром досягла нульової відмітки. Натиском ворога фронт стиснуло так, що командний пункт Жукова виявився майже біля переднього краю. Сталін зателефонував Жукову і нагадав, що такий стан дуже небезпечний. На це Жуков відповів: якщо я відтягну свій штаб, відтягнуться і штаби армій, а за ними і всі інші потягнуться...

Одним словом, і зверху йому рекомендували відійти, і знизу натиск, але Жуков не здригнувся. Він на своєму командному пункті залишався біля самого переднього краю. Так і встояли. Своєю особистою хоробрістю, всупереч нестримному відходу військ і рекомендаціям Сталіна Жуков утримав фронт і врятував Москву.

Звідки таке відомо?

З розповідей Георгія Костянтиновича Жукова.

А чи є свідки? Є й свідки. І дуже високого рангу: Маршал Радянського Союзу А.М. Василевський, головний маршал авіації А.Є. Голованов, генерал армії С.М. Штеменко.

Правда, свідки зовсім інше розповідають.

– 2 -

Ні одного зі свідків не можна викрити в злостивості. Василевський перебував із Жуковом у родинних стосунках, завжди добре відгукувався про Жукова. Але в даному випадку з версією Жукова не згоден.

Штеменко - найближчий соратник Жукова і один з найбільш довірених людей. Державний переворот восени 1957 року готував тріумвірат: міністр оборони Маршал Радянського Союзу Жуков, начальник ГРУ генерал армії Штеменко і перший заступник начальника ГРУ генерал-полковник Мамсуров при схвалльному нейтралітеті голови КДБ генерала армії Сєрова. Мамсуров зрадив Жукова, а Штеменко виявився вірним до кінця. Він завжди писав про Жукова тільки добре. Але і він в даному випадку з версією стратега не згоден.

Головний маршал авіації Голованов у клані Жукова не перебував. Їхні стосунки завжди були холодними з памороззю, бо на війні Голованов підпорядковувався тільки Верховному Головнокомандувачу, а заступнику Верховного не підкорявся. Демонстративно. За це Жуков особисто викреслив Голованова зі списку кандидатів у Герої Радянського Союзу за Берлінську операцію. Однак Голованов не був ні дріб'язковим, ні мстивим. У 1957 році Жукова рішуче скинули з усіх постів. Вся зграя підлабузників і лизоблюдів сипнула від скинутого з висот стратега. А Голованов приїхав до Жукова слово добре сказати, поговорити «за жисть», чим немало здивував Георгія Костянтиновича.

Так от: благородний Голованов у даному випадку теж із версією Жукова категорично не згоден.

– 3 -

Жуков мав намір розділити штаб Західного фронту на два ешелони. Невелику частину, віддавши Москву Гітлеру, розмістити на східній околиці столиці, а основну частину штабу Західного фронту винести в район Арзамаса, тобто на 400 кілометрів на схід від Москви. Сам Жуков поки до Сталіна з цим питанням не звертався. Але зверталися його підлеглі. 7 жовтня 1941 року в розпорядження командувача Західного фронту поступив член Військової ради ВПС РСЧА корпусний комісар П.С. Степанов для координації дій авіації в інтересах Західного фронту (М.Н. Кожевніков. Командування і штаб ВПС Радянської Армії у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 рр.. М., 1977. С. 61). Негайно Сталін надав Степанову звання армійського комісара 2 рангу, для того щоб підняти його авторитет і вплив. Незабаром командувачем Західного фронту став Жуков, а Степанов залишався при ньому. Ось він же і звернувся до Сталіна.

Свідків звернення Степанова до Сталіна кілька - від головного маршала авіації А.Є. Голованова до сталінського охоронця майора А.Т. Рибіна.

Ось розповідь Голованова. Він знаходився в кабінеті Сталіна, коли подзвонив Степанов.

«- Як там у вас справи? - запитав Сталін.

– Командування стурбоване тим, що штаб фронту знаходиться дуже близько від переднього краю оборони. Потрібно його вивести на схід, за Москву, приблизно в район Арзамаса. А командний пункт організувати на східній околиці Москви.

Запанувало довге мовчання.

– Товаришу Степанов, запитайте в штабі, чи лопати в них є? - не підвищуючи голосу, сказав Сталін.

– Зараз. - І знову мовчання.

– А які лопати, товариш Сталін?

– Все одно які.

– Зараз... Лопати є, товариш Сталін.

– Передайте товаришам, хай беруть лопати і копають собі могили. Штаб фронту залишиться в Перхушкові, а я залишуся в Москві. До побачення.

Він виголосив все це спокійно і не поспішаючи поклав трубку. Не запитав навіть, хто саме ставить такі питання, хоча було ясно, що без відома командувача фронту Жукова Степанов телефонувати Сталіну не став би»

(Ф. Чуєв. Солдати імперії. М., 1998. С. 342).

Після цього питання про переміщення командного пункту Західного фронту на схід піднімали член Військової ради Західного фронту Н.А. Булганін і начальник штабу Західного фронту генерал-лейтенант В.Д. Соколовський. Але й вони отримали «сталінський відлуп».

Становище погіршувалось, і Жукову не залишалося нічого іншого, як особисто звернутися до Сталіна. Про Арзамас він уже не згадував. Його вимога скромніша: відтягнути командний пункт Західного фронту нехай не на східну околицю Москви, а хоча б на західну.

Свідоцтво генерала армії С.М. Штеменка: «Жуков звернувся до Сталіна з проханням про дозвіл на переведення свого командного пункту подалі від лінії оборони, до Білоруського вокзалу. Сталін відповів, що якщо Жуков перейде до Білоруського вокзалу, то він займе його місце».

Щоб розвіяти сумніви в достовірності сказаного, звернемося до центральних газет Радянського Союзу за 3 і 4 січня 1942 року. У ці дні публікувались укази про нагородження великої групи командирів Західного фронту, які відзначились у боях за Москву. Командувач 20-ї армії генерал-лейтенант Власов отримав вищу державну нагороду - орден Леніна. Командувач 16-ї армії генерал-лейтенант Рокосовський - орден Леніна. Командувач 10-ї армії генерал-лейтенант Голіков - орден Червоного Прапора. Командувач 5-ї армії генерал-лейтенант артилерії Говоров - орден Леніна. Поряд з указами - портрети командувачів армій Західного фронту. Тільки немає портрету командувача Західного фронту генерала армії Жукова. І нічим його Сталін за битви під Москвою не нагородив.

Сталін не шкодував нагород для Жукова. Він його обсипав орденами від шиї до пупа і нижче. Але вимогу здати Москву Сталін Жукову не пробачив.

– 4 -

Жуков смачно і в деталях розповідав про свою участь у Сталінградській битві і битві на Курській дузі. Ніхто, крім нього, цієї участі не виявив. Зараз вже ніхто про його участь ні в Сталінградській битві, ні в битві на Курській дузі не сперечається. Встановлено: стратег прибрехав.

Підсумок дискусії про роль Жукова під Сталінградом і на Курській дузі підбив головний маршал авіації Голованов: «Жуков не має прямого стосунку до Сталінградської битви, і до битви на Курській дузі, і до багатьох інших операцій» (Ф. Чуєв. Солдати імперії. С. 314).

Роль Жукова у грандіозній Корсунь-Шевченківській операції негативна. За цю операцію І.С. Конєв отримав звання Маршала Радянського Союзу, А.А. Новіков - головного маршала авіації, П.А. Ротмістров - маршала бронетанкових військ. А Жуков не отримав нічого. Більше того, Сталін письмово висловив йому своє незадоволення і відкликав до Москви.

А якщо Жукова послухати...

– 5 -

Жуков «академіїв не закінчував». Відсутністю військової і якої-небудь взагалі освіти пишався: я і без «академіїв» грамотний. Великий стратег любив вразити слухачів своєю просто неймовірною ерудицією. У той же час він був наділений майже ленінською скромністю. Георгій Костянтинович чесно визнавав, що навіть і він не все знає, навіть і у його найширших пізнань є межі. Життя склалося так, що не випало йому вивчати природничі науки, зокрема зоологію і біологію. Стратегові було шкода, що не мав він «знання біології, природничих наук, з якими стикаєшся... у своїх суто військових роздумах» («Огонек». 1986. No 48. С. 7). От якщо б уявляв він, як функціонує печінка пінгвіна, то про стратегію розмірковував би інакше. Безліч наук він самостійно осягнув, книжкову науку перевершив. Тільки біології йому і не вистачало. Знати б йому, як інфузорії розмножуються, зовсім було б добре. А без цього йому було важко на війні. Без цього стратегічні рішення якісь однобокі виходили.

Донька стратега Марія Георгіївна додає: «Його знання в різних галузях можна назвати великими, причому в таких, в яких, здавалося б, знання були ні до чого... Дивовижна простота, не розуму, звичайно ж, а серця. Він ніколи не підкреслював свою ерудицію, щоб якось принизити співрозмовника. З будь-якою людиною він знаходив потрібну мову, з селянином чи солдатом - свій, з академіком - свій, з музикантом - свій. І вже тим більше ніколи не чула я від нього слів "гнилих", навіть просто порожніх розмов» («Трибуна», 24 червня 2004 р.).

Та ерудиція була позамежною. Шкода тільки, що не знав стратег військової справи. Він уявлення не мав, скільки у нього в підпорядкуванні танків, літаків та гармат, дивізій, корпусів і армій. На війні не знав і, коли за мемуари засів, теж не поцікавився, не згадав. Навіть приблизно.

Тих, хто мав військову освіту, особливо академічну, Жуков ненавидів і публічно ображав. Так би мовити, знаходив для них свою мову. Генерал армії Микола Григорович Лященко свідчить:

«Жуков раптом запитав:

– Ви, напевно, академію закінчували?

– Так.

– Так і знав. Що не дурень, то випускник академії»

(О.Ф. Сувеніров. Трагедія РСЧА 1937-1938. М., 1998. С. 323).

У той момент Лященко ще не був генералом. Він був полковником, командиром дивізії. Але й бойовому полковнику на війні, думаю, не радісно отримати такий комплімент від вищого командира.

Думку про те, що «розумники» були ні на що не здатні, Жуков повторював неодноразово. «Деякі з наших високоосвічених військових, професорів, опинившись у становищі командувачів на тих чи інших фронтах війни, не проявили себе з позитивного боку... Часом вони пропонували поверхневі вирішення складних проблем, які не укладаються в їхню професорську начитаність»(«Огонек». 1986. No 50. С. 8).

Даремно Жуков лютував. Поверхневі рішення пропонував без академічної освіти Тухачевський. Такі ж рішення пропонував і Жуков. А от Герман Капітонович Маландін поверхневих рішень не пропонував. Військова підготовка у нього була ґрунтовною. Закінчив Олександрівське військове училище, курси вищого начскладу при Військовій академії ім. Фрунзе та Академію Генерального штабу. До війни був на командних посадах до командира полку включно, на штабних посадах: начальник штабу бригади, дивізії, корпусу, заступник начальника штабу Київського особливого військового округу, крім того, був він і на викладацькій роботі у Військовій академії Генерального штабу. Його цінували скрізь. З командних посад його не хотіли відпускати на штабні, зі штабних - на викладацькі, а з викладацьких - знову на штабні. Заради інтересу я багато років шукаю негативні відгуки про Германа Капітоновича. Але поки безуспішно. Про нього кажуть: спокійний, витриманий, мудрий, культурний, людяний, грамотний. І воював добре. До речі, такої ж думки дотримувався і сам Жуков. На початку 1941 року після призначення на посаду начальника Генерального штабу Жуков потягнув за собою з Києва групу генералів. У їх числі був і Маландін. За рекомендацією Жукова Маландін був призначений на ключову посаду начальника Оперативного управління Генерального штабу. Війну завершив у Празі на посаді начальника штабу 13-ї армії. Після війни - генерал армії, професор, заступник начальника Генерального штабу.

І Маршал Радянського Союзу Говоров Леонід Олександрович поверхневих рішень не пропонував. З усіх радянських маршалів він мав найґрунтовнішу підготовку. Говоров закінчив: Костянтинівське артилерійське училище, Артилерійські курси удосконалення комскладу, вищі академічні курси при Військовій академії ім. Фрунзе, заочний курс академії ім. Фрунзе і Військову академію Генерального штабу. Сам був старшим викладачем на кафедрі тактики артилерійської академії Червоної Армії ім. Дзержинського і начальником цієї академії. Все це - до війни. Так що у війну вступив теоретично підкованим. І проявив себе видатним полководцем. Від надання звання генерал-майора артилерії до Маршала Радянського Союзу - 4 роки і 12 днів. Немає ні одного негативного відгуку про нього. Його поважали всі - від рядових солдатів до Верховного Головнокомандувача. А проведені ним операції - зразок для наслідування.

Микола Павлович Пухов з 1930 по 1941 рік - на викладацьких і штабних посадах. У червні 1941 року - начальник навчального відділу інтендантської академії РСЧА. Що з нього взяти, з інтенданта? У вересні 1941 року призначений командиром тільки що сформованої з резервістів 304-ї стрілецької дивізії. Воював добре. У січні 1942 року генерал-майор Пухов, переступивши відразу через три службові щаблі, був призначений командувачем 13-ї армії. Ось тут він себе і показав. 13-ю армією він блискуче і беззмінно командував до самого кінця війни. Відзначився в Курській, Вісло-Одерській, Берлінській, Празькій та інших операціях. Війну закінчив генерал-полковником, Героєм Радянського Союзу, кавалером шести полководницьких орденів першого ступеня. Такого комплекту бойових нагород не мав жоден радянський полководець. Тільки в 1956 році Маршал Радянського Союзу Соколовський наздогнав Пухова за кількістю полководницьких орденів. Але свій шостий полководницький орден Соколовський отримав не на війні, не за бойові дії, а за каральну експедицію в Угорщині. Тому можна вважати, що Пухова так ніхто і не наздогнав. Ось вам і «професор інтендантських наук».

Ось ще «розумник», Маршал Радянського Союзу Родіон Якович Малиновський. З академічною освітою і з досвідом викладача. Закінчив Військову академію ім. Фрунзе. Через кілька років був старшим викладачем у цій академії. У війну вступив у званні генерал-майора на посаді командира 48-го стрілецького корпусу. Командував арміями і фронтами. У серпні 1945 року зробив справжнє диво. Німецький генерал-майор Ф.В. фон Мелентин: "Для ілюстрації зростаючої гнучкості бойових дій Червоної Армії та її здатності успішно проводити широкі і стрімкі танкові операції я хочу вказати на сенсаційне просування маршала Малиновського до Маньчжурії в серпні 1945 року (Танкові битви 1939-1945. М., 1957. С. 249). Ривок Малиновського до океану - це сяючий вінець військового мистецтва. Нічого подібного і близького Жуков у своєму житті не скоював.

Тому твердження стратега, що безграмотні командували краще за грамотних, ми віднесемо до розряду спірних.

– 6 -

Після війни Сталін вигнав Жукова з великих постів. Відправив командувати Одеським військовим округом, потім - Уральським. Але ось перед самою смертю Сталін усвідомив несправедливість і вирішив повернути Жукова на вершини. Та не встиг...

Звідки таке відомо?

З розповідей все того ж великого стратега. Жуков і доказ надав: у жовтні 1952 року на ХIХ з'їзді партії після семи років опали його призначили кандидатом у члени Центрального Комітету... (У комуністів прийнято казати - обрали. Це у них стиль такий: «Ми кажемо - Ленін, маємо на увазі - партія!» Кажуть одне - мають на увазі інше.)

Отже, в жовтні 1952 року зірка Жукова почала нове сходження по номенклатурному небосхилу. Все, здавалося б, стикується: Сталін змінив гнів на милість, зрозумів, що без великого полководця йому не обійтися...

Однак наданий доказ сталінської нібито милості працює як раз проти версії Жукова.

ХIХ з'їзд партії був зібраний у жовтні 1952 року проти волі Сталіна. Був цей з'їзд не чим іншим, як бунтом вищої номенклатури проти старіючого вождя. Це була кримінальне розбирання на вищому рівні. Авторитетні урки прогнали головного пахана під золочені кремлівські нари під свист і крики номенклатурних шісток. З'їзд змінив назву партії. Комуністична братія оголосила: ми більше не більшовики! Політбюро було скасовано. Замість нього була створена Президія ЦК. З'їзд прийняв новий (антисталінський) статут партії. Майже все, що пропонував Сталін, було з'їздом відкинуто. А було прийнято те, проти чого виступав Сталін.

Кадри вирішують все.

Саме це ще раз підтвердив ХIХ з'їзд партії. Сталінські кадри повстали проти Сталіна. І вирішували все. По-своєму. І вводили вони до складу керівництва того, хто вгодний був їм, а не лузеру Сталіну.

Возведення Жукова в ранг кандидата в члени ЦК саме на цій антисталінській сходці свідчить про те, що Жуков був не за Сталіна, а проти нього. Берія, Маленков, Хрущов і Булганін повернули Жукова у своє коло. Це було нагородою за участь Жукова у відстороненні Сталіна від реальної влади.

І подальші події це підтвердили.

У березні 1953 року Сталін був убитий. (За деякими непідтвердженими версіями - помер природною смертю.) Негайно радісні сатрапи остаточно розігнали останніх прихильників померлого вождя, але при цьому командувача Уральським військовим округом Жукова призначили першим заступником міністра оборони. Через чотири місяці Жуков став повноправним членом ЦК. Того самого ЦК, який підготував і здійснив на наступному ХХ з'їзді публічне викриття Сталіна як найбільшого злочинця всіх часів і народів. Головними організаторами і натхненниками ХХ з'їзду були Хрущов і Жуков. У принципі ХХ з'їзд партії тільки підвів підсумки та публічно оголосив результати попереднього антисталінського ХIХ з'їзду.

Перед нами вибір.

Або ми повинні погодитися з тим, що в жовтні 1952 року Жуков перебував у змові з противниками Сталіна, і саме вони піднімали опального маршала вгору всупереч волі вождя. Або ми повіримо захопливій розповіді великого стратега: старіючий вождь сам вирішив повернути Жукова на вершини влади. В цьому випадку Сталін здійснив непрощенну самовбивчу помилку. Він піднімав угору того, хто, відчувши слабкість верховної влади, тут же перекинувся на бік повсталих сатрапів, а потім вчепився мертвою хваткою в горло убитого і тому безпечного Сталіна.

– 7 -

У 1957 році Хрущов знову вигнав Жукова. Проте в жовтні 1964 року Хрущов усвідомив несправедливість, зателефонував Жукову, запропонував пост міністра оборони...

Але треба ж було такому статися: не встиг Хрущов!

Нікчемно трішки. Трошечки! Хрущова в цей самий момент скинули.

А так би бути Жукову знову на вершині влади.

Звідки нам відомо цей шляхетний намір Хрущова? Знову ж із розповідей Жукова Георгія Костянтиновича. Ось, мовляв, Сталін мене скинув, та тільки без мене прожити ніяк не міг. І з Хрущовом та ж історія: скинути ж скинув, а як йому без мене? Розповіді Жукова підхопили: «У 1964 році, за деякими свідченнями, відбувся телефонний дзвінок Хрущова Жукову. Микита Сергійович нібито визнав, що його неправильно інформували восени 1957-го, і після повернення з відпустки він хотів би зустрітися з маршалом. Якщо ця інформація вірна, Хрущов, здогадався про розпочаті проти нього інтриги, можливо, хотів повернути популярного полководця на вершину влади...» («Красная звезда», 26 жовтня 2002 р.).

Тим часом у жовтні 1964 року, коли Хрущов нібито мав намір повернути стратега, та не встиг... Жукову було майже 68 років. Останні сім з цих років Жуков не мав жодного зв'язку з армією. А вона за ці роки дуже радикально змінилася. У керівництві партії, держави і армії склалися нові угруповання і клани. І в жодному з цих угруповань у Жукова не було ні зв'язків, ні підтримки і жодного прихильника.

Хрущову не було потреби повертати Жукова на вершини. А причина проста: один в полі не воїн. Не було у Жукова свого угруповання, свого клану.

Свідчить головний маршал авіації А.Є. Голованов: «Коли він був міністром оборони при Хрущові, став оточувати себе підлабузниками, а людей, які відкрито говорили йому про недоліки, просто змітав» (Ф. Чуєв. Солдати імперії. М., С. 318).

Про те ж говорить і «Красная звезда» (29 січня 2003 р.): «Людей такого високого становища у владній піраміді оточувало, як правило, немало підлабузників і кар'єристів. Знаходилися в оточенні Жукова люди, які прагнули звеличити заслуги прославленого полководця. Адже не самому ж Георгію Костянтиновичу приходила в голову божевільна думка вивішувати на дорогах поваленої Німеччини плакати "Слава маршалу Жукову", відправляти на батьківщину десятки трофейних сервізів і килимів, за що маршала й "била" держбезпека в 46-му».

Ну звичайно ж, не сам Жуков зі щіткою й відром обклеював стіни німецьких міст плакатами на славу себе. І вагони краденим барахлом не сам він вантажив. Робили це підлабузники й лизоблюди. Але оточував себе підлабузниками сам Жуков.

Я знову звертаюся до великої формули Ніколо Макіавелі: про розум правителя судять насамперед за тим, яких людей він до себе наближає. Формула ця підтверджена багатьма тисячами років людської історії. І ця формула не на користь великого стратега: не від великого розуму збивав він свою групу з лизоблюдів. Через дефіцит розумових здібностей стратег сформував свій клан з флюгерів. У 1957 році під час повалення Жукова з посади міністра оборони і члена Президії ЦК проти нього одноголосно і дружно виступили партійні вожді всіх рівнів, міністри, маршали, генерали, адмірали. А угрупування Жукова виявилося кисільним. Воно миттєво розповзлося, розтеклося, розпалося. Всі, кого приголубив стратег, сипнули від нього при першому віддаленому гуркоті наближення грози.

Полководці першої величини теж не підтримували Жукова. «У критичні моменти свого життя, наприклад восени 1957 року, Жуков втрачав необхідну підтримку з боку багатьох своїх соратників по війні» (ВІЖ. 1988. No 10. С. 18). Тут теж була причина: і Василевський, і Рокосовський, і Малиновський, і Конєв, і всі інші дуже добре розуміли, чим для них обернеться влада Жукова.

А через сім років опали за спиною Жукова і поготів нікого не було.

Сила будь-якого політика в Радянському Союзі визначалася міццю угруповання, яке стояло за ним. Кожен, хто рвався наверх, формував свою групу, яку тягнув за собою. Один без нічого дереться по прямовисній стіні, вбиває гаки. Група страхує його. Потім по прокладеному шляху, по спущеній зверху мотузці, піднімається вгору група, закріплюється, а лідер дереться вище... Чим сильніша і згуртованіша група, тим вище підніметься лідер, тим вище тягне за собою групу.

У Жукова була величезна горлата ватага. Але кожен у ній думав про власний порятунок. Коли Жуков валився в прірву, лизоблюди, які слідували за ним, у паніці рубали кінці, щоб він їх за собою не потягнув у безодню.

Провалившись у прірву, Жуков залишився один.

Якщо б Хрущову через сім років після падіння Жукова і прийшла в голову навіжена ідея повернути стратега на пост міністра оборони, то свою владу Хрущов таким ходом не зміцнив би, а розхитав. У Жукова не було в той момент своєї опори, а серед противників у нього була вся верховна знать.

Але Жукову все життя страшенно хотілося вірити, що без нього ні Сталін, ні Хрущов не могли прожити. І він про це розповідав зустрічним і поперечним.

Якби Брежнєв помер раніше за Жукова, то розповіді стратегічного генія збагатилися б ще одним епізодом: не міг Леонід Ілліч без мене ніяк, все хотів у владу повернути, зателефонував, поговорили, домовилися, шкода, старий кінці віддав недоречно, уже рука з пером до паперу тяглася указ підписати... Зовсім трішки не встиг... А так би...

– 8 -

Жукова всі любили. Завжди. Навіть коли його зняли з усіх постів, все одно любили. (Принаймні він так розповідав.)

Ось чудова історія: відсторонений від влади Жуков приїхав у санаторій.

«Був тихий час, і ворота замкнені. А сторож кудись відлучився. Стоїмо біля замкнених дверей і потрапити на територію не можемо. Раптом хтось з відпочивальників підійшов до хвіртки, глянув, щось пробурмотів і кинувся назад. Через кілька хвилин біжить ватага молодих офіцерів, радісно вітають, хтось кинувся шукати сторожа.

– Та що ж це, хлопці? - раптом крикнув капітан. - Це ж маршал Жуков! Давай навались.

І висмикнули ворота з петель, повалили їх на землю — витягнулися:

– Будь ласка, проходьте, товаришу маршале!

Так крізь стрій, під оплески, через повалені ворота пройшли на територію санаторію...»

(«Огонек». 1988. No 18. С. 19).

Зворушливо і романтично.

А я звернув увагу на дріб'язок, на дрібничку: командував молодими офіцерами капітан... Звідки Жукову це відомо? В санаторії у нас було прийнято в піжамі ходити. І халат лікарняний ще видавали. Куди не йшло: в майці або в футболці м'ячик було прийнято ганяти. А тут - капітан у погонах. В санаторії. Не інакше як набирався бідолаха здоров'я, не знижуючи пильності та боєготовності, в погонах, в чоботях, при портупеї...

В даному випадку свідків, крім самого Жукова, теж не збереглося. Ніхто з тих молодих офіцерів, які зривали перед ним ворота, ніколи цей випадок не пригадав, ніхто про нього пресі не повідав. Адже цей випадок куди переконливіше прозвучав би в устах того самого капітана в погонах або одного з його товаришів. Але не знайшлося такого. Начебто і війни в ту пору великої не було, і за роками своїми молодими мали б вони Жукова пережити. І розповісти захопленим слухачам, як валили перепони на шляху стратега.

Але ось досада, свідків і на цей раз не виявилося.

А питання залишаються. Якщо молодими офіцерами командував капітан, то інші були меншого звання. Принаймні рівні йому. І тут ми потрапляємо в провал більшого масштабу: це якими ж вітрами Маршала Радянського Союзу Жукова, нехай навіть відставного і опального, занесло в санаторій, де набиралися здоров'я лейтенанти і капітани? Де це ви бачили, щоб у нас капітани з маршалами в одному санаторії по кущах горілку зі склянок-гранчаків хлебтали? Вкажи мені таку обитель...

Невже бідного Жукова в тому санаторії так і годували, як прийнято в нас годувати лейтенантів і капітанів? О, нещасний! Не інакше як на сірих вогких простирадлах спав, як у нас прийнято. І лікарі його ті ж лікували...

Нагадаю тим, хто забув: чотиризіркові генерали, Адмірали флоту, маршали і головні маршали родів військ, а тим більше Маршали Радянського Союзу, - це не номенклатура ЦК. Піднімай вище. Це номенклатура Політбюро. І не має значення, правиш ти чи відійшов від справ. Ти в номенклатурі Політбюро. І цим все сказано.

Ось приклад. Давно помер генсек. І розсипалася Комуністична партія з її ленінським Центральним Комітетом і вершиною вершин - Політбюро ЦК. Але залишилася номенклатура ЦК, а тим більше номенклатура Політбюро. У новій «демократичній» Росії хворіє дружина давно померлого генсека. І лікують її не деінде, а в Кремлівській лікарні. І відпочиває вона знову ж таки не де-небудь, а в «Барвисі». Безкоштовно. Та хто вона така? Та чому ж? За яким правом? А за таким. Номенклатура Політбюро. Віддай що належить. Віддай і не гріши.

Так ось, Жуков, опальний або відставний, не має значення, - це номенклатура Політбюро. Тому були збережені за ним усі привілеї та права. В тому числі Кремлівська їдальня та Кремлівська лікарня, і телефони «кремлівка» з «вертушкою», і персональна дача. Маючи все це, міг би Жуков і не рватись у ті санаторії, в яких лейтенанти з капітанами мешкали. Він туди й не рвався. Він теж набирався здоров'я в «Барвисі» і рівноцінних їй обителях. І немає в тих місцях замкнених воріт із п'яним сторожем. І немає там серед відпочивальників ні капітанів, ні майорів, ні генерал-майорів. І генерал-полковників там не буває. Рилом і званням не вийшли.

* * *

Виходить, що історія про вирвані ворота - з тієї ж серії, що й оповідання стратега про те, як він рятував Ленінград.

Розділ 30

А це - про нього

Жуков пропонував здати Москву, так воно і було б, якби не Сталін.

Головний маршал авіації А.Є. Голованов.

Ф. Чуєв. Солдати імперії. С. 311.

– 1 -

Цікаво послухати, що Жуков про себе розповідає. А ще цікавіше - що про нього кажуть. Відразу повинен сказати: багато з тих, хто його добре і близько знав, взагалі відмовлялися про нього говорити. Приклад: «Двічі Герой Радянського Союзу маршал бронетанкових військ М.Є. Катуков, Герой Радянського Союзу Адмірал флоту Радянського Союзу Н.Г. Кузнєцов, визнаючи талант і вагомий внесок Жукова в Перемогу, навідріз відмовилися написати про Георгія Костянтиновича» («Красная звезда», 16 квітня 1999 р.). І не вони одні. А це про щось теж каже.

Але почнемо за порядком.

Ось Жуков у 1939 році воює на Халхін-Голі. Туди був посланий генеральний секретар Союзу письменників СРСР В.П. Ставський. Він повідомив Сталіну: «За кілька місяців розстріляно 600 осіб, а до нагороди представлено 83» («Вісті», 10 липня 2003 р. С. 39).

Жуков прибув до Монголії 5 червня 1939 року. 16 вересня бойові дії були припинені, розстрільні повноваження Жукова скінчилися. 600 розстрілів за 104 дні. О, душа його християнська! Прощайте і прощені будете! По шість смертних вироків цей християнин виносив щодня. Без вихідних і свят. Якщо прикинути, що спав він 6 годин на добу, то за 18 годин неспання смертний вирок він виносив через кожні 3 години. Ось кого у нас в святі визначити вирішили.

Його б на іконах з сокирою живописати.

І найчесніша донька видатного стратега бажає знати сувору правду.

– А ти мав якесь відношення до репресій? - запитує вона свого великого батька.

– Ні. Ніколи, - твердо, дивлячись в очі, відповідав правдивий батько.

600 розстрілів - не в рахунок. Дрібниця. Та й стріляв дрібноту - командирів полків та батальйонів. Хіба це репресії? Та й не знаємо ми, підвів Ставський остаточний результат чи написав листа Сталіну в розпал чудотворної діяльності майже святого Георгія.

Заперечать: так це не він смертні вироки виносив. Це справа трибуналу і прокурора. А ось і ні. Свою криваву епопею на Халхін-Голі Жуков почав з того, що не тільки розігнав командування і штаб радянських військ в Монголії, але і зняв з посади військового прокурора 1-й армійської групи Хуторяна. І сліди прокурора губляться в темряві. Про нього ніякі довідники та енциклопедії більше не згадують. І навіть його ініціали невідомі. Замість неугодного Жукову прокурора прислали нового. "Військовий прокурор групи наполягав на дотриманні закону. Тоді командувач 1-й армійської групи військ комкор Жуков заявив йому: «Ви слухайте, що вам скажуть, і не міркуйте. Врахуйте, що Хуторяна за це зняли» (О.Ф. Сувеніров. Трагедія РСЧА 1937-1938. М., 1998. С. 288). Прокурор, за логікою Жукова, - це той, хто виконує накази не розмірковуючи.

1-а армійська група, якою командував Жуков, - це 57 тисяч бійців і командирів. А тепер прикинемо, що було б, якщо б проводити чистку армії товариш Сталін доручив не Єжову Миколі Івановичу, а Жукову Георгію Костянтиновичу. Кожен бажаючий зможе сам обчислити можливі результати правління Жукова, якби під його владою виявилися не 57 тисяч, а вся Червона Армія чисельністю в півтора мільйони. Якби розстрільні повноваження були не на три місяці, а на два роки.

Жуков слізно бідкався про те, що бідну Червону Армію в 1937-1938 роках нібито обезголовили. Однак на такому короткому проміжку часу такої інтенсивності розстрілів військовослужбовців, яку Жуков досяг у Монголії влітку 1939 року, не було ніде в Червоній Армії ні в 1937-му, ні в 1938 році. Таке звірство не снилося ні Єжову, ні Фріновському, ні Заковському, ні Ульріху.

А скількох до в'язниці загнав! У книзі «Тінь перемоги» я розповів про приїзд Жукова в Монголію. Почав він зі зміщення командирів. Ось зняв начальника штабу комбрига Кущева Олександра Михайловича. У комдива Жукова не було повноважень розстріляти комбрига. Тому його просто вигнали. Але що ж з ним сталося? Куди його знятого визначили? Тоді я цього не знав. Тепер з'ясував. Відправили комбрига Кущева туди, де ліс валять. І чорну фуфаєчку не пошкодували. Відписали йому 20 років. Суворого режиму. Потім ще п'ять додали («Красная звезда», 2 квітня 2002 р.). А непоганий був командир. Згадали про нього в грудні 1943 року. Як-не-як дві академії за плечима, одна з яких Академія Генерального штабу. Дали йому звання полковника. У вересні 1944 року - генерал-майора. Був начальником штабу 5-ї ударної армії. Воював хоробро. Отримав Героя Радянського Союзу. Мав одинадцять кульових і осколкових поранень. Працював блискуче. Це змушений був визнати і сам Жуков. Завершив службу у званні генерал-полковника.

А в 1939 році прибув Жуков у Монголію і насамперед комбрига Кущева в тюрягу засадив, коли не було можливості розстріляти.

– 2 -

Після Монголії, в 1940 році, Жуков призначений командувати Київським особливим військовим округом. Війни поки немає, тому не міг Жуков розстрілювати кого не випаде. Цей стан він переносив важко.

«Кремезний генерал стояв в оточенні командирів біля входу в могилів-подільський Будинок Червоної Армії. А на тротуарі навпроти, на відстані приблизно десяти метрів - ми, зграйка чотирнадцятирічних хлопчиків, пожирали генерала очима.

Через пустир на місці знесеного костьолу неквапливо наближався капітан-прикордонник. Він йшов із лазні зі згортком брудної білизни, загорнутим у газету. Ні сном ні духом не відав капітан, що чекає його за рогом. Від кута Будинку Червоної Армії до генерала було не більше п'яти метрів. Зі згортком під пахвою капітан розгублено доклав руку до козирка, перейшовши на стройовий крок. Обличчя генерала Жукова спотворила гидливо-презирлива гримаса:

– Вас що, капітан, не вчили, як вітають старших за званням? Повторити!

Капітан, багряний від сорому, зайшов за ріг, поклав згорток на тротуар, вийшов на бруківку, щоб з'явилася відстань, необхідна для семи стройових кроків, і пройшов перед генералом так гарно, що навіть у нас, звиклих до парадів, дух перехопило. У прикордонників була відмінна стройова виправка і вольтижування. Хтось із хлопчаків метнувся за згортком і приніс його, щоб капітану не довелося повертатися.

– Повторити! - Крізь стиснені зуби процідив Жуков.

На протилежному тротуарі, крім нас, уже зібралася чимала юрба роззяв. Сім разів капітан карбував стройовий крок перед генералом. Не знаю, як відчувала себе свита Жукова. Нам було соромно.

Протягом двох днів перебування генерала армії Жукова в Могилеві-Подільському, ймовірно, не менше сотні хлопчаків встановили за ним спостереження. На значній відстані ми попереджали командирів і червоноармійців про присутність самодура. Після інциденту з капітаном генерала Жукова на вулиці не привітав жоден військовослужбовець. Вони зникали своєчасно»

(І.Л. Дегін. Чотири роки. Холон, Рама-Пресс, 2001. С. 276-277).

Але ж це не перше свідчення того, що люди військові при наближенні Жукова розбігалися. Де, коли, в яких арміях, в яких історичних епохах ви знайдете полководців, від яких втікають і солдати, і офіцери, і генерали?

– 3 -

Потім — війна.

«Основним заняттям Жукова під час війни було захоплення своєю безконтрольною владою»

(А. Тонов. «Независимая газета», 5 березня 1994 р.).

Розповідає рядовий зв'язківець Микола Лазаренко:

«Парадний портрет полководця далеко не завжди відповідав реаліям військової дійсності. Найбільше наші радисти, які працювали на самому "верху", боялися не німецько-фашистських куль і осколків, а власного командувача. Справа в тому, що Жуков був людиною настрою і тому - дуже крутий на розправу... За час війни легендарний полководець близько 40% своїх радистів віддав під трибунал. А це рівнозначно тому, що він розстріляв би їх власноруч. "Вина" цих пересічних радистів, як правило, полягала в тому, що вони не змогли миттєво встановити зв'язок. Адже зв'язок міг бути відсутнім не тільки з технічних причин. Людина з іншого боку проводу могла бути просто убитою. Однак Жукова такі "дрібниці" взагалі не цікавили. Він вимагав негайного зв'язку, а його відсутність сприймав лише як невиконання наказу - і не інакше. Звідси і псевдоправова сторона його жорстокості - трибунал за невиконання наказу у воєнний час. Втім, до військово-польового суду справа часто не доходила. Оскаженілий відсутністю зв'язку герой війни міг і власноручно пристрелити ні в чому не винного солдата»

(Н. Лазаренко. Той самий Жуков / /«Європа-Експрес», 24 лютого 2002 р.).

У нас повний діапазон охоплення. І хлопчаки на вулиці, і рядові солдати, і маршали розповідають про Жукова однакові історії.

– 4 -

Свідчить генерал-лейтенант інженерних військ Б.В. Бичевський. У вересні 1941 року він був підполковником, але займав виключно високу й важливу посаду начальника інженерних військ Ленінградського фронту:

«Перше моє знайомство з новим командувачем носило дещо дивний характер. Вислухавши моє звичайне в таких випадках подання, він кілька секунд розглядав мене недовірливими, холодними очима . Потім раптом різко запитав:

– Ти хто такий?

Питання я не зрозумів і ще раз доповів:

– Начальник Інженерного управління фронту підполковник Бичевський.

– Я питаю, ти хто такий? Звідки узявся?

В голосі його відчувалося роздратування. Великовагове підборіддя Жукова висунулося вперед. Невисока, але щільна, кряжиста фігура піднялася над столом.

«Біографію, чи що, запитує? Кому це потрібно зараз?» - подумав я, не зрозумівши, що командувач очікував побачити на цій посаді когось іншого. Невпевнено став доповідати, що начальником Інженерного управління округу, а потім фронту працюю майже півтора року, під час радянсько-фінляндської війни був начінжем 13-ї армії на Карельському перешийку.

– Хренова, чи що, змінив тут? Так би й казав! А де генерал Назаров? Я його викликав.

– Генерал Назаров працював в штабі головкому Північно-Західного напрямку і координував інженерні заходи двох фронтів, - уточнив я. - Він полетів сьогодні вночі разом з маршалом.

– Координував... полетів... - пробурчав Жуков. - Ну й біс з ним! Що там у тебе, доповідай.

Я поклав карти і показав, що було зроблено до початку прориву під Красним Селом, Красногвардійськом і Колпіно, що є зараз на пулковській позиції, що робиться в місті, на Неві, на Карельському перешийку, де працюють мінери і понтонери.

Жуков слухав, не задаючи питань... Потім - випадково чи навмисно - його рука різко зсунула карти, так, що аркуші впали зі столу і розлетілися по підлозі, і, ні слова не кажучи, став розглядати велику схему оборони міста, прикріплену до стіни.

– Що за танки опинилися в районі Петрославянки? - Несподівано запитав він, знову обернувшись до мене і дивлячись, як я складаю в папку скинуті на підлогу карти. - Чого ховаєш, дай-но сюди! Нісенітниця там якась...

– Це макети танків, товаришу командувач, - показав я на карті умовний знак помилкового танкового угруповання, яке впало йому в очі. - П'ятдесят штук зроблено в майстерні Маріїнського театру. Німці двічі їх бомбили...

– Двічі! - Насмішкувато перебив Жуков. - І довго там тримаєш ці іграшки?

– Два дні.

– Дурнів шукаєш? Чекаєш, коли німці скинуть теж дерев’янку? Сьогодні ж уночі прибрати звідти! Зробити ще сто штук і завтра зранку поставити у двох місцях за Середньою рогаткою. Тут і тут, - показав він олівцем.

– Майстерні театру не встигнуть за ніч зробити сто макетів, - необережно сказав я.

Жуков підняв голову і оглянув мене зверху вниз і назад.

– Не встигнуть - під суд підеш. Завтра сам перевірю.

Уривчасті погрозливі фрази Жукова були схожі на удари батогом. Здавалося, він навмисне випробовує моє терпіння.

Завтра на Пулковську висоту поїду, подивлюся, що ви там наколупали... Чому так пізно її почали зміцнювати? - І тут же, не чекаючи відповіді, відрізав: - Можеш йти!..»

(Б.В. Бичевський. Місто-фронт. Л., 1967. С. 121).

Ось воно, пролетарське хамство. У всій красі. Нижчим стратег тикав. Усім. В той момент Бичевський був підполковником. Але у нас старшинство визначається не військовим званням, а займаною посадою. А посада в нього - начінж Ленінградського фронту. У кожному полку - саперна рота. І в кожній бригаді. У вересні 1941 року в складі Ленінградського фронту таких рот було більше ста. У кожній дивізії - власний саперний батальйон. Таких батальйонів було 24. У кожній армії - комплект інженерних частин: саперних, понтонно-мостових, переправних, маскувальних та інших. У складі чотирьох армій було ще 10 саперних батальйонів, не рахуючи окремих рот армійського підпорядкування. Крім того, інженерно-саперні частини фронту. В той момент у прямому підпорядкуванні фронту були Управління військово-польового будівництва (а це інженерно-саперна армія), 14 окремих саперних батальйонів і 6 окремих рот, не рахуючи загонів загородження, взводів спецтехніки, переправних парків та іншого й іншого (Див.: Інженерні війська в боях за Радянську Батьківщину. С. 106).

І всі десятки тисяч людей, від яких залежить оборона Ленінграда, підпорядковані підполковнику Бичевському. Він поки підполковник, але скоро стане полковником, генерал-майором, потім генерал-лейтенантом інженерних військ. Але, будучи в званні всього лише підполковника, він мав над своїми підлеглими ту ж саму владу, яку мав потім, ставши генералом. У керівництві Ленінградського фронту підполковник Бичевський займав місце в десятці найбільш наближених до Жукова людей. Серед них: перший заступник, начальник штабу фронту, командувачі авіації, артилерії, ППО, танкових військ, начальники тилу, зв'язку і, звичайно, начінж. Начальник інженерних військ за своїм становищем стоїть навіть вище за начальника розвідки. Оскільки начальник розвідки підпорядкований начальнику штабу, а вже потім командувачу фронту, а начальник інженерних військ підпорядкований командувачу фронтом прямо й безпосередньо.

І ось великий стратег з першої зустрічі грубіянить і погрожує своєму помічникові. Між тим майстерня Маріїнського театру начальнику інженерних військ Ленінградського фронту не підпорядкована ніяк. Люди з власної ініціативи зробили макети танків. Підполковник Бичевський при всій своїй могутності не міг наказати цивільним майстрам виготовити за ніч ще сто макетів. Немає в нього над ними влади. Але Жукова це не цікавить: не зробиш - під суд підеш...

Своїми діями Жуков показує підлеглим, що ініціатива карається. Не зробили б майстри Маріїнського театру перші п'ятдесят макетів, то все було б чудово. А раз зробили, отже, їм ставлять непосильне завдання і встановлюють фантастичний термін. А начінжу погрожують трибуналом.

– 5 -

Генерал армії Н.Г. Лященко згадує день 18 січня 1943 року. Він тоді був полковником, командиром 90-ї Червонопрапорної стрілецької дивізії. «Незабаром зателефонував Георгій Костянтинович Жуков. Дізнавшись, що ми вночі збираємося захопити Синявіно, сильно обурився... "Це не виправдання! - жорстко сказав Жуков. І, трохи помовчавши, продовжив: - Уточніть. Сидіть там. Ви навіть звань начальників не знаєте..." Потім я став аналізувати сказане Георгієм Костянтиновичем. Виявляється, Жукову цього дня було надане звання Маршала Радянського Союзу - і я цього дійсно не знав» («Красная звезда», 16 травня 2000 р.).

І звідки було знати? Фронт. Війна. Газети доходять через тиждень, якщо не через два. І то не все. І не завжди. Слухати передачі Москви не виходить. Бій іде. Та й повідомлень про надання військових звань під час війни по радіо не передавали. Було тільки одне джерело, з якого можна було дізнатися про найбільшу радість, про надання видатному генію стратегії маршальського звання. В той день, 18 січня 1943 року, московське радіо передало повідомлення Радінформбюро про прорив блокади Ленінграда. В довгому повідомленні розказано про дії радянських військ, про оборону противника і про те, як її проривали, названі імена командирів, що відзначилися, перераховані трофеї і звільнені населені пункти. Серед іншого було сказано: «Координацію дій обох фронтів здійснювали представники Ставки Верховного Головнокомандування Маршали Радянського Союзу тов. Жуков Г.К. і тов. Ворошилов К.Є.» (Повідомлення Радянського Інформбюро. Видання Радінформбюро. М., 1944. Т. 4. С. 48).

Треба було володіти загостреною увагою, щоб у гуркоті бою вислухати безліч цифр, імен, назв і вловити нюанс: Жуков названий не генералом, а маршалом. Полковнику Лященку в той момент було не до нюансів і не до переможних повідомлень. Справа в тому, що для прориву оборони Ленінграда треба було захопити Синявіно. Це прокляте Синявіно радянські війська штурмували з вересня 1941-го до січня 1943 року. Кістки радянських солдатів там лежали пірамідами. Це я не для красного слівця. Термін «Синявінські висоти» під час війни набув нового сенсу. Раніше під цим розуміли підвищену місцевість, а під час війни - купи тіл радянських солдатів. Після війни деяких поховали. Але не всіх. У нас все просто - втрати рахуважати за числом похованих. А ті, яких не поховали? Ті не враховуються. Ті з статистики випали. Так ми військову історію і вивчали. Мені у Військово-дипломатичній академії Радянської Армії пояснювали: в районі Синявіно обійшлися майже без втрат. Там поклали тисяч сто, не більше. Пропорційно до числа вбитих там мало бути тисяч триста-чотириста поранених і покалічених. Сам же Георгій Костянтинович питання втрат під Синявіно обійшов боком.

Але правда не тоне. Навіть «Красная звезда» (11 грудня 2001 р.) змушена визнати: невелика кількість похованих солдат - це одне, а якщо згадати тих, кого не поховали, то вийде щось інше: «Синявінські висоти наші війська штурмували і в 1941-му, і в 42-му, і в 43-му. Тут була прорвана блокада Ленінграда. Тому загиблих неміряно - хоча офіційно поховані 128 390 бійців і командирів». Потрібно пам'ятати, що ховали тих, хто впоперек дороги лежав. А до тих, хто в кущах та канавках, руки не доходили. Їх не ховали, а тому в статистиці і не враховували. Ось тому й виходить, що втрат там майже не було. Всього лише 128 тисяч убитих.

І ось 18 січня 1943 року Жуков відрапортував, що Синявіно нарешті взято і блокада Ленінграда прорвана. І тут же пролунало довге повідомлення Радянського Інформбюро, в якому сказано про взяття Синявіно, а Жуков названий маршалом.

Залишалося зовсім небагато: це саме Синявіно взяти. Здійснити це маленьке диво, зробити те, що вже тисячу разів оберталося кривавим провалом, належало 90-й стрілецькій дивізії полковника Лященка. Слід було дійсні події підігнати під переможні повідомлення. Ясно, що полковнику Лященку, якому випало робити справу, не давало особливої радості вслухатися в повідомлення про те, що справу вже зроблено, що найбільший стратег за взяття Синявіно (яке не взяте) вже проведений в маршали.

А тут і сам він на дроті: як?! Ви ще не знаєте, що мені маршала надали за видатну перемогу на Синявінських висотах? Сидіть там!

У кар'єрі Жукова це аж ніяк не єдиний випадок, коли він спочатку рапортував, а потім за будь-яку ціну підганяв дійсне під бажане.

У Берліні великий стратег видав переможний наказ про взяття Райхстагу. Про це негайно на весь світ повідомило московське радіо. В наказі Жуков розписав деталі бою в коридорах і залах. Наказ був підписаний у момент, коли притиснута вогнем радянська піхота лежала на підступах до Райхстагу. Наказ був підписаний до того, як перший радянський солдат зумів переступити поріг на вході. До цього епізоду ми ще повернемося.

– 6 -

Головний маршал авіації А.Є. Голованов: «Якщо б він матом крив, - це добре, це звичайним було на війні, а він намагався принизити, розчавити людину. Пам'ятаю, зустрів він одного генерала: "Ти хто такий?" - Той доповів. А він йому: "Ти мішок з лайном, а не генерал!"... Жукову нічого не варто було після розмови з генерал-лейтенантом сказати: до побачення, полковник!» (Ф. Чуєв. Солдати імперії. С. 316).

У Жукова так: кого може, розстріляє. Кого не може розстріляти, над тим знущається. Не треба думати, що ось він тільки над капітанами знущався або скидав на підлогу карти, змушуючи начальника інженерних військ фронту повзати перед ним навкарачки. Не треба думати, що він генералами обмежувався. Над Маршалом Радянського Союзу він теж знущався. Першим до Берліна вийшов Маршал Радянського Союзу Рокосовський, який командував 1-м Білоруським фронтом. Рокосовський був зразком полководця. Він вийшов зростом і обличчям. І доблестю військовою. І особистою хоробрістю. І талантом. А прізвищем не вийшов. Тому на самому фініші війни йому - зниження. Не могла людина з польським прізвищем брати Берлін. На місце Рокосовського товариш Сталін поставив Жукова...

Рокосовський запитав Сталіна: за що така немилість?

Сталін: тут політика. Мовляв, не ображайся.

Жуков, приймаючи 1-й Білоруський фронт у Рокосовського, влаштував бенкет. Абсолютно ясно, що організатором був не Рокосовський, йому нічого було святкувати.

Розповідає артист Борис Січкін:

«Я прекрасно пам'ятаю бенкет з приводу передачі командування нашим фронтом з рук Рокосовського Жукову. Наш ансамбль виступав на цьому вечорі. На узвишші стояли два потужних крісла, на яких сиділи обидва маршали... В ансамблі працював солістом хору Яша Мучник... Після його виступу Жуков покликав його до себе й, посадивши поруч, на місце маршала Рокосовського, весь вечір не відпускав. Яша боязко намагався щось сказати маршалу, але Жуков заспокоював Яшу:

– Не хвилюйся, сиди спокійно, нехай він погуляє.

Солдат-єврей Яша Мучник весь вечір просидів на троні замість Рокосовського з прославленим маршалом Георгієм Костянтиновичем Жуковом»

(Б. Січкін. Я з Одеси, здрастє... С. 75-76).

Борис Січкін у захваті: ось як Жуков любив і поважав єврейський народ!

А на мій погляд, любов і повагу до єврейського народу можна було висловити з іншого приводу і в іншій обстановці. Тут не про любов і повагу мова. Тут мова про свідоме і публічне приниження маршала Рокосовського. Він прорвався до Берліна першим, а Жуков прийшов на все готовеньке, на завершальний етап, щоб зірвати лаври. І Жукову в цій обстановці поспівчувати б Рокосовському: не моя, мовляв, Костя, вина, не я на твоє місце переможця напросився, так Господар вирішив. Ти вивів фронт до Берліна, історія цього не забуде, а мені випадає прапори розвішувати, писати переможні реляції, приймати капітуляцію і сверлити дірки для орденів.

Але не так поводиться Жуков. Йому треба втоптати Рокосовського у бруд. При всьому чесному народі.

З часів найдавніших цивілізацій у всіх племен на званому бенкеті виняткову увагу надавалося розсаджуванню гостей. І у нас на Русі, чи то весілля сільське, чи то царські палати або тюремна камера, - увага місцем: ти - на троні, ти - з правої руки, ти - з лівої, ти - в хаті на покутті, ти - на нарах біля віконця, ти - біля параші, а ти, сука, під нари лізь. І ось Жуков на маршальське місце садить блазня. Не в національності тут справа. Танцювали б на тій пиятиці цигани або чукчі, Жуков їм би свою любов і повагу демонстрував. Тому як місце видатного полководця Маршала Радянського Союзу Рокосовського Костянтина Костянтиновича треба було кимось зайняти. Щоб йому сісти нікуди було. Щоб доблесний маршал «погуляв» без місця.

– 7 -

Жертвами звірячої жорстокості і легендарного хамства Жукова були не тільки солдати, офіцери, генерали і маршали. Діставалося й іноземцям.

Борис Січкін продовжує розповідь: «Після закінчення війни на честь Перемоги було влаштовано бенкет для іноземних делегацій. Виступав французький міністр, який довго хвалив Радянську Армію і потім багато приємних слів казав на адресу Жукова. Жуков узяв слово і почав говорити. Перекладач перекладав промову Жукова на французьку мову. І раптом Жуков зупинив перекладача і сказав, що не треба перекладати його. Вони, мовляв, і так зрозуміють без перекладача, тому що рано чи пізно французи будуть танцювати під нашу дудочку. Багато хто остовпіли. Маршал взагалі не вирізнявся дипломатичністю. А тут , ймовірно, позначилася кількість випитого.

В цей же вечір Георгій Костянтинович допустив ще одну нетактовність стосовно французів. Французький міністр підійшов до Жукова і запропонував тост. Жуков відмовився пити і, передавши генералу Чуйкову свій келих вина, доручив йому випити з французом» (Б. Січкін. Я з Одеси, здрастє... С. 83).

Війна Радянського Союзу за світове панування була програна. У тому числі і з вини Жукова. Але амбіції залишилися. Напевно, тільки в Жукова: скоро я Францією правити буду!

Комуністи кажуть: ось які ми миролюбні. Могли б у 1945 році викинути американців з континенту, але не стали цього робити. Могли б Францію з Італією в комунізм звернути, та не захотіли...

У 1945 році Радянський Союз був розорений війною. Кілька поколінь молодих чоловіків були винищені практично повністю. В армії не було кому служити. Останній військовий призов служив в армії з 1945 по 1953 рік «без терміну давності». Ніхто не знав, коли відпустять. Якби не помер Сталін, то хлопці служили б і далі. У країні вибухнув голод 1947 року. Промисловість і транспорт були зруйновані, село розорене і знекровлене. В американців була бомба. У нас її не було. Кажуть, мало в них було бомб. Правильно. А багато вам треба? І якщо мало, то вони б через рік-другий додали б. А у нас все одно поки що нічого не було. Але коли бомба і з'явилася, не було для неї носія.

В американців був океанський флот. У нас його не було. В американців була стратегічна авіація. У нас її не було. Навіть без атомної бомби вона могла заподіяти незліченні біди. В американців була величезна сита армія. У нас - незліченні армії калік та інвалідів, яких було нічим годувати.

Американці могли нас дістати з будь-якого напрямку, а нам до Америки як дотягнутися?

І ось Жуков мріє про Францію. Мріяти можна, тільки базікати треба менше.

За такі витівки щодо офіційних представників чужої країни Сталін мав негайно гнати Жукова з усіх постів.

Не дай Боже свині рогів, а холопу панства.

– 8 -

А ось великий стратег після війни. Борис Січкін в нього нескінченно закоханий. Але те, що він розповідає про Жукова, стратега ніяк не прикрашає і слави йому не додає. "Через кілька хвилин прибіг наш майор. Жуков на нього подивився як на щура. Начальник намагався доповісти, хто він і що він з'явився за розпорядженням, але язик його присох, щелепа тремтіла, очі нічого не висловлювали. Корнєєв був у комі. Жуков сказав, що якщо він ще раз побачить його поблизу свого особняка, то він його потім більше ніколи не побачить і послав його геть. Майор Корнєєв продовжував стояти, не ворухнувшись. Потім несподівано для всіх він відійшов і кинувся тікати з резиденції. Жуков не витримав і засміявся разом з нами. І тут на радощах я затягнув разом з маршалом «Не за пияцтво...» (Б. Січкін. Я з Одеси, здрастє... С. 82).

У чому ж завинив керівник ансамблю майор Корнєєв?

Борис Січкін роз'яснює:

«Жуков любив співати шинкові російські пісні. Найулюбленіша його пісня була «Не за пияцтво, не за буянство і не за нічний розбій...» Зазвичай Корнєєв нас відвозив до маршала Жукова і чекав біля входу в черговій. Якось я на радощах сильно випив і від усієї душі разом з Жуковом почав співати дуетом «Не за пияцтво, не за буянство...» Голос звучав відмінно. У мого голосу не було зовсім оксамиту, але було багато металу. Цього металу могло вистачити мінімум на два металевих заводи. Мій голос був почутий начальником далеко у вартівні. Він не знав, що Жукову подобається мій голос. Йому стало страшно, що я огидним горлопанським звуком пустую в такому відповідальному місці. Начальник викликав мене. Я вийшов і виявив майора в тремтячому стані.

– Борисе, - благально сказав він, - будь ласка, більше не співай. Ти мене підведеш під монастир.

– Це наказ? - запитав я.

– Так, - відповів начальник.

– Все в порядку, більше я співати не буду, - відповів я йому.

Я повернувся, сів за стіл, де мене чекав Георгій Костянтинович. Ми випили ще, пожартували. Жуков був в цього дня в дуже доброму настрої, обняв мене і сказав:

– Давай, Борисе, затягнемо нашу улюблену.

Я з нетерпінням цього чекав.

– Вибачте, товаришу маршале, але мені заборонили співати!

Жуков втратив дар мови, в нього затремтіли губи, очі налилися кров'ю, і через довгу паузу він не промовив, а прошипів:

– Хто це тобі заборонив співати?

Я відсутнім голосом назвав нашого начальника ансамблю.

– Покличте її (вірніше всього маршал мав на увазі цю блядь), - сказав Жуков».

Далі було те, що описано вище.

Але я звертаю увагу на іншу деталь. Артист Борис Січкін і маршал Жуков - товариші по чарці. Вони обіймаються і разом займаються «огидним горлопанством». Але артист до маршала на ви, а маршал артисту тикає. Та чому ж? Давай уже або на брудершафт з артистом випий, або вияви до нього таку ж повагу, яку він до тебе виявляє. Але дорвався до панства вчорашній холоп Жуков і поводиться з людьми так, як поводилися з кріпаками лицедіями. Тільки ансамблі кріпаків за Катерин і Олександрів ніколи майори не очолювали. Це тільки в нас у країні переможного соціалізму привозив майор трупу співочих і танцюристів до пана, а сам зі швейцарами під сходами чекав.

І якщо вже порівнювати комуністичне братство людей з проклятим огидним рабством минулого, то порівняння ніяк не вимальовується на користь свободи, рівності і братерства. Не можу уявити генерал-фельдмаршала князя Голенищева-Кутузова Михайла Іларіоновича, який, нажершися водяри, веселив би свій штаб «огидним горлопанством». І не виходить уявити, щоб великий полководець Кутузов, віддаючи накази, не говорив, а сичав, щоб дивився на майора як на щура, щоб називав його в жіночому роді, маючи на увазі при цьому, що має справу не зі старшим офіцером переможної армії, а з брудною продажною повією.

Жукову в цій ситуації сказати б: майоре, все в порядку, не хвилюйся, це я блатний репертуар Січкіну замовив. Але ні! В Жукова очі кров'ю налиті. В Жукова губи трясуться. Жуков шипить. Жукову треба, щоб усі тремтіли і тряслися.

Так в чому ж завинив керівник ансамблю майор Корнєєв? А в тому, що не вивчив жиганських смаків полководця-босяка. Майор хотів як краще. Майор вважав, що в такому суспільстві, на таких висотах повинні звучати пристойні пісні. І помилився. В компанії Жукова співали і танцювали, як на злодійський малині. В країні голод, а тут ломляться столи. Борис Січкін описує неймовірний достаток: тут вам і ікра, і сьомга, і баличок, і все, що хочете. Бенкет горою! Впору кричати: «шампанського і мамзель!» Тут присутні союзники, яким п'яний Жуков демонстративно і зумисно грубіянить. Січкін продовжує: «Почалися танці. Член Військової ради фронту генерал-лейтенант Тєлєгін танцював російський танець з хустинкою в руці і нагадував колгоспного гомосексуаліста... Герой Сталінграда генерал Чуйков був легендарною і непересічною особистістю. Незважаючи на свою славу, в житті це був простий, життєрадісний чоловік. Він не визнавав умовностей. Пам'ятаю, на тому бенкеті він розстебнув кітель, з-під якого виглянула тільняшка... Жуков запросив на танець генерала Чуйкова. Чуйков у матроської майці, величезний, із залізними зубами...» Ну і т.д.

Чому головнокомандувач Групою радянських окупаційних військ у Німеччині Маршал Радянського Союзу Г.К. Жуков запрошує на танець командувача 8-ї гвардійської армії генерал-полковника В.І. Чуйкова? Що про ці танцях думають союзники? Баб Жукову мало? Ні, баб вистачає. Наказ генерал-полковнику Сєрову: забезпечити для іноземців! «Сєров розумів толк в повіях: у нього в Москві був цілий штат і на різні смаки...» А тут не Москва, тут Берлін. Війна тільки завершилася. Але генерал-полковник діє...

«Сєров, не звертаючи на мене жодної уваги, набрав номер і жлобським голосом наказав:

– Потрібні бляді. Штук вісім. Французи залишаються і пара англійців. Нічого не знаю. Дістань блядів де хочеш. Зрозумій, що важливо. Чотирьох мало, їх повинно бути не менше восьми. У тебе є приблизно дві-три години. Слухай мене, вони повинні бути пристойно одягнені, у вечірніх сукнях. Що значить - немає суконь? Дістань! Зайди до німців і візьми. Заодно захопи у німців фарби, щоб їх підфарбувати, і духи - надушити. Одягни їм на сукні ордени, медалі та гвардійські значки. Одну зроби Героєм Радянського Союзу. Давай дій!» (Б. Січкін. С. 85).

Далі все, як за розкладом: у термін дістали гвардійсько-героїчних блядів, союзників вшанували...

А Чуйков через голову перекидається.

А Жуков танцює і співає. І на гармошці награє. І нічого йому не варто повісити на блядські цицьки Золоту Зірку. «Жуков сміявся до сліз. У нашої Клави - Героя Радянського Союзу - були величезні груди, її короткі руки не діставали до сосків, а на самому кінці грудей висіли Золота Зірка і орден Леніна. Француз був у захваті від Клавиних грудей і ніжно її цілував, як усі п'яні люди не сумніваючись, що цього ніхто не бачить. З боку ж було повне враження, що він цілує Леніна на ордені».

Трохи раніше, під час війни, генерал де Голль побував у Радянському Союзі й описав бенкети, «які вирізнялися неймовірним достатком і надмірною до непристойності розкішшю».

Вожді і стратеги вміли погуляти.

* * *

Володимир Бешанов висловив цікаву думку: принц Конде вважав, що, перш ніж стати добрим генералом, треба вивчитися добре грати в шахи. Цікаво, Жуков у шахи вмів грати? Чи тільки на гармошці?

Розділ 31

Про Власова

Коли викликав Жуков, виникало бажання не відповідати на оклик вартового - хай стріляє.

Генерал-лейтенант М. Мільштейн, заступник начальника Головного розвідувального управління.

«Вести», 10 липня 2003 р.

– 1 -

Тема «Власов» невичерпна.

Як і тема «Берія».

Можливо, коли-небудь доберемося й до них.

А зараз мова про Жукова. Цікаві його оцінки.

Заступник командувача Волховського фронту генерал-лейтенант Власов Андрій Андрійович у 1942 році потрапив у полон. На заключному етапі війни всупереч протидії Гітлера Власов зумів з радянських військовополонених створити розрізнені антикомуністичні військові формування під загальною назвою РОА.

Ось розповідь Жукова:

«Я його давно знав - у 1924 році навчалися разом на кавалерійських курсах удосконалення комскладу (ККУКС). У 1940 році він служив в Українському особливому військовому окрузі, яким я тоді командував. На початку війни під Москвою він командував 40-ю дивізією. Показав себе слабким командиром. Я вже подумував його змістити. Але раптом подзвонив Сталін:

– Ми тут думаємо у вас Власова забрати - на Волховському напрямі у нас прорив.

Я дуже зрадів.

– Ну що ж, - кажу, - беріть.

Думаю, що спочатку він не мав мети зради. Але потрапив у скрутне становище. Коридор був вузький, мішок. Вийти важко. Вони блукали в лісах більше місяця. Потім з боягузтва віддався німцям - жити хотів, думав тікати в Америку, валізку з золотом із собою прихопив.

На Потсдамському напрямку перебіг до нас його ад'ютант. Повідомив, де знаходиться Власов. Відрядили частину. Наздогнали. Взяли в оточення.

– Ось, - кричить ад'ютант, - його автомобіль!

Зупинили. Там шофер і ще хтось, якісь тюки з речами. Власова немає.

– Шукайте, він тут під лахміттям! - кричить ад'ютант.

Розкидали речі. Звідти вискочив Власов і побіг по межі. Його наздогнав ад'ютант і револьвером стукнув по потилиці. Він упав. Його схопили. Потім судили й повісили.

Боягуз! Повинен був застрелитися раніше, ніж потрапив у полон до німців»

(«Огонек». 1988. No 18. С. 18).

В оповідях Жукова мене завжди вражає велика кількість деталей: валізка з золотом, тюки мотлоху... Звідки це? Про Власова ніхто ніколи ні в яких документах нічого подібного не повідомляв. Управління особливих відділів НКВС інформацією за No 4-7796 від 7 лютого 1941 року повідомляло до Управління кадрів ЦК ВПП (б): «компрометуючих матеріалів на т. Власова немає». Не помічений Андрій Андрійович Власов у лахмітництві. Це Жуков помічений у мародерстві та розкраданні трофейного майна. В особливо великих розмірах. Валіза з діамантами, дачі, набиті тюками краденого лахміття, стіни, обвішані гобеленами і картинами багатомільйонної вартості, багатовікової давності. - Це не про Власова, це про Жукова в офіційних документах повідомляли. Видно, великий стратег інших за своїми мірками міряв, під свій аршин підганяв.

– 2 -

Розповідь Жукова розберемо по кісточках.

Почнемо з власовських скарбів. З яких джерел Жуков дізнався про валізку з золотом? Власов потрапив у лапи відділу контррозвідки СМЕРШ 13-ї армії 1-го Українського фронту 13 травня 1945 року. 13-ю армією командував генерал-полковник Пухов Микола Павлович, 1-м Українським фронтом - Маршал Радянського Союзу Конєв Іван Степанович. Про захоплення такого бранця Пухов був зобов'язаний доповісти Конєву, а Конєв - Верховному Головнокомандувачу. Пухову перед доповіддю Конєву слід було уточнити деталі. Так само повинен був поступити і Конєв перед доповіддю Сталіну. Товариш Сталін міг задати будь-яке питання, тому й Пухову, і Конєву слід поцікавитися: в якому стані бранець? Поранений чи ні? Здоровий чи хворий? Чи багато ще людей захоплені разом з ним? Хто саме? Чи вжито заходів до пошуку інших? Чи є при ньому документи? І т.д. і т.д. Товариш Сталін любив ґрунтовні доповіді.

Цікаво, що ні Пухов, ні Конєв, які за службовим обов'язком з цією справою були прямо пов'язані, нічого про валізку з золотом ніколи не розповідали. Про це розповів Жуков Георгій Костянтинович, який до цієї справи не мав ніякого стосунку, якого взагалі на території Чехословаччини тоді не було.

Потрапивши в чисті руки смершівців, Власов у найперший момент, як прийнято, був обшуканий. Після краху Радянського Союзу будь-якому досліднику доступний протокол обшуку. У Власова було вилучено тридцять тисяч рейхсмарок. Більше ніяких цінностей при ньому не було. Ні золотих годинників, ні монет, ні злитків. Натільний хрест, який з нього зірвали, і той був не золотим і не срібним, а олов'яним.

Походження тридцяти тисяч поясненне. У німецькій армії Власов був генерал-полковником, отримував міністерський оклад - шість тисяч на місяць. Ні в 1944-му, ні тим більше в 1945 році широких можливостей витрачати гроші не випадало - майже все розподілялося за картками. Крім того, після краху й капітуляції Німеччини власовські формування розпалися. Що ж накажете робити з фінансами полків, дивізій і всієї Російської Визвольної Армії? Розділити. Що ще?

Якщо тридцять тисяч рейхсмарок - це частина фінансових коштів РОА, то Власову, за будь-якими стандартами, дісталося небагато. Особливо якщо порівнювати з жуковським розмахом. Сам Жуков і його братія збирали рейхсмарки цілими вагонами й підвалами та витрачали їх, не рахуючи, мільйонами, ящиками й мішками.

Отже, де ж заповітна валізка, з якою Власов збирався втікати в Америку?

Я можу припустити лише два варіанти.

Перший. Товариші з гарячими серцями, холодними головами і чистими руками з відділу контррозвідки СМЕРШ 13-ї армії просто по-людськи забули внести валізку в протокол, по-братськи розділивши вміст.

Другий варіант. Не було ніякої валізки з золотом. Жуков просто повторив чиюсь брехню.

Розглянемо перший варіант. Якщо наші невсипущі компетентні товариші дійсно прибрали валізку, то вони повинні були ділитися вмістом. Перш за все з Пуховом і Конєвом. Бо і той і другий мали всі підстави й повне право поговорити з полоненим перед відправленням до Москви. А в ході розмови полонений міг би згадати про некоректну поведінку чистих на руку чекістів.

Крім того, начальник відділу СМЕРШ 13-ї армії мав би ділитися з начальником Управління СМЕРШ 1-го Українського фронту, а той, у свою чергу, - з начальником ГУКР СМЕРШ НКО СРСР комісаром ДБ 2-го рангу Абакумовом Віктором Семеновичем.

Але й це не все. Слід було ділитися зі всім ланцюжком прокурорів - від прокурора 13-ї армії до Генерального прокурора СРСР. Бо будь-який з них міг розкрити існування валізки і дати справі хід.

І це не кінець ланцюжка. Власов - занадто видатна постать. До слідства повинні були залучити не тільки ГУКР СМЕРШ, а й НКВС. Якщо не поділитися з наркомом внутрішніх справ генеральним комісаром державної безпеки Берією Лаврентієм Павловичем, то він і образитися міг. І його підлеглих треба було не забути.

Але не виключалася й зустріч товариша Сталіна зі знаменитим полоненим. І зовсім не виключалося, що полонений міг заявити: «Ви, громадянине Сталін, звичайно, мене повісите. Так не забудьте і громадянина Берію з Абакумовом, Конєвом, Пуховом...»

Сперечатися не буду, але особисто мені ясно: Власов був тим полоненим, у якого було неможливо відібрати і привласнити ні чоботи, ні шинель, ні взуттєву щітку. Належало слідство на найвищому рівні. І не такі дурні наші чекісти, прокурори й генерали, щоб вкрасти валізку і поплатитися головою.

Висновок простий: якщо валізка з золотом не вказана в протоколі обшуку, отже, не було ніякої валізки.

І якщо перший варіант відпадає, то залишається тільки другий: Жуков - наклепник і пліткар.

– 3 -

Розповідь Жукова про втечу ад'ютанта Власова - це щось за гранню фантастики. Сюрреалізм якийсь. Вже хто-хто, а власовці до червоних не переходили. Вже вони ж знали, що їх чекає. Ось розповідь рядового власівця: «Німці не дурні, вони відразу нам - найчорнішу роботу, щоб назад не було ходу, так і засіли по вуха. І з німцями шлях до першого перехрестя, і червоним попадемося - за яйця підвісять» (А. Кузнєцов. Бабин Яр. Нью-Йорк, 1986. С. 425).

Розповісти про втечу до червоних власовського офіцера психічно здорова людина просто не могла. Але якщо й повірити цьому маренню, якщо припустити, що Жуков був здоровий і тверезий, то й тоді залишаються запитання. Звідки, наприклад, Жукову знати, що саме кричав ад'ютант Власова? І звідки стратегу відомо, що Власов по межі побіг? Чому не по стежці? Не по просіці? Не по чистому полю, нарешті? Звідки у Жукова це ясне бачення подій, учасником яких він не був і бути не міг?

А звідки в 1945 році з'явився револьвер? Не інакше з музею. До кінця війни від револьверів і у Вермахті, і в Червоній Армії давно і остаточно відмовилися. І як цей самий револьвер опинився в руках ад'ютанта Власова, який утік до червоних? Прикинемо: ось здався власовець. Хто ж у відділі контррозвідки СМЕРШ міг зважитися на таке: хто дав полоненому власовцю в руки зброю?

Але ж не простий власовець перебіг, а офіцер.

Так не простий же офіцер, а ад'ютант самого Власова.

Хто б узяв на себе відповідальність дати йому револьвер, нехай навіть і музейний?

О, ця жуковська точність! Ох, ця дивовижна здатність помічати деталі, які ніколи сам не бачив: ад'ютант наздогнав Власова і стукнув револьвером по потилиці... Не по тім'ячку, не у скроню, не по шиї, не по загривку. А ось саме - по потилиці.

Отже, звідки Жуков почерпнув деталі?

Скринька просто відкривається. Була свого часу випущена мерзенна книжечка Аркадія Васильєва «О першій годині дня, ваше превосходительство». Це роман. Спартачений на луб’янській кухні. Там уміють. На Луб'янці «романом» називали не те, що всі ми маємо на увазі. «Роман» на луб'янському жаргоні - це вигадані й абсолютно неймовірні свідчення заарештованих. «Романістами» називали найобдарованіших луб'янських садистів, які були здатні винаходити немислимі сюжети, а потім вправно і швидко вибивати визнання з арештантів. «Прозаїк» Аркадій Васильєв - платний агент ҐБ. Він виконував замовлення. Найбрудніші. Він, наприклад, виступав так званим «громадським обвинувачем» на процесі Даніеля і Синявського. Звинувачував він їх у тому, що насмілилися думати самостійно. Весь процес був показовою прочуханкою для науки народам Радянського Союзу і всіх «братніх» країн: не смійте думати! Є кому думати за всіх вас! За вас думає Центральний Комітет!

Робота «громадського обвинувача» давала Аркадію Васильєву непоганий прибуток. Деталі - в книжці Л. Владимирова «Росія без прикрас і замовчувань» (Мюнхен. Посів, 1968).

Для Аркадія Васильєва творення «романів» про доброго Дзержинського, про чекістів з гарячими серцями і чистими руками, про злих, підступних ворогів - це ревне виконання все тих же обов'язків «громадського обвинувача». Книжка «О першій годині дня, ваше превосходительство» - сяючий вінець прокурорської кар'єри Васильєва. Брехня вже в назві. Не було в Російській Визвольної Армії благородій і превосходительств. Були панове: пан лейтенант, пан майор. І лише від того в РОА були панове, що в російській мові нічого більше немає - ні мсьє, ні герів, ні містерів, ні серів. Пани або товариші. Третього не дано. Товаришами вони ніяк бути не хотіли. Був ще варіант: громадянин начальник... Але він з ряду причин не був прийнятий. Що ж, крім панів, залишалося?

«Роман» Васильєва - це навіть не про Власова. Це перш за все про доблесних і хоробрих чекістів з розумними, трохи втомленими очима. Радянські розвідники, виявляється, оточували Власова щільними бойовими порядками. Вони все знали, все бачили, все передбачили. Це вони палиці в колеса вставляли. Це вони, сміливі й відважні, країну врятували.

В цьому «романі» перекручено все, в ньому вигадано безліч подробиць. Документів про лахміттяні схильності Власова немає. Тому Васильєву довелося описувати деталі, спираючись виключно на свою уяву.

Були і крім Васильєва «прозаїки» подібного штибу. Теж про доблесних чекістів, які пробралися в оточення Власова, балади співали. А великий стратег Жуков всі ці нісенітниці повторював. Озвучував, як тепер прийнято виражатись у кращих будинках.

Жуков виконував роль підсилювача пліток. На першому етапі - «романи» Васильєвих, Кожевнікових та інших ґебілов. На другому етапі - «спогади» Жукова. Спочатку вони вигадували, потім Жуков все вигадане раптом «згадував». Ніхто не приховував, що «романи» Васильєва і йому подібних - вигадка, хоча і малохудожня. Але після підтверджень Жукова ґебешні вигадки перетворювалися на «історичні факти».

– 4 -

Не менш дивні розповіді Жукова про те, що він знав Власова з 20-х років. Ні в 20-х, ні в 30-х роках Жуков Власова не знав і не зустрічав. Їхні шляхи не збігались і не перетинались. Біографію Власова, повідану Жуковом, взагалі в жоден стандарт не ввіпхнути. Навіть вільні луб'янські «прозаїки» й ті повинні були б засоромитися, читаючи балади стратега. Жуков учився на курсах у 1924 році, а Власов - у 1920-му, на інших курсах - у 1928-1929, в академії - в 1934-1935 роках.

До 1940 року бойові шляхи Жукова і Власова не збігалися не тільки в часі, а й за місцем і за профілем. Жуков - кавалерист, а Власов до кавалерії ніякого стосунку не мав. Послужний список Власова: рядовий боєць у 27-му Приволзькому стрілецькому полку, потім - 14-й Смоленський стрілецький полк 2-ї Донської стрілецької дивізії. У цій дивізії, пізніше перейменованій в 9-у Донську стрілецьку, Власов пройшов всі щаблі службової драбини, не пропустивши жодної, - від взводного до виконувача обов'язків командира стрілецького полку. Два роки Власов був викладачем тактики. Потім командував 215-м і 133-м стрілецькими полками. У різні роки в кар'єрі Власова - кілька посад у розвідці: від помічника начальника 1-го (інформаційного) сектора розвідувального відділу штабу Ленінградського військового округу до начальника розвідувального відділу штабу Київського особливого військового округу. У вересні 1938 року Власов був призначений командиром 72-ї стрілецької дивізії. З жовтня 1938-го по листопад 1939 року - відрядження в Китай, де він працював військовим радником і отримав золотий китайський орден. Після повернення, в січні 1940 року, Власов був призначений командиром 99-ї стрілецької дивізії, потім, в лютому 1941 року, - командиром 4-го мехкорпусу.

Власову було абсолютно нічого робити на кавалерійських курсах, де його нібито зустрічав Жуков. У Власова був зовсім інший профіль підготовки: 24-і Нижегородські курси командного складу РСЧА, вищі тактико-стрілецькі курси удосконалення комскладу РСЧА («Вистріл») і перший курс Військової академії ім. Фрунзе.

В «Українському особливому військовому окрузі» Власов не служив ні в 1940-му, ні в якому іншому році. І не міг у такому окрузі служити. І Жуков таким округом не командував. І не міг командувати. Такого округу ніколи не існувало. Був Український військовий округ. Але він не був особливим. І існував він лише до 16 травня 1935 включно. У той час ні Жукова, ні Власова там не було. 17 травня 1935 року Український військовий округ був розділений на Київський і Харківський. 26 липня 1938 Київський військовий округ став особливим.

Великий стратег розповідає біографію Власова, але не пам'ятає власну. Він не уявляє, де і коли сам служив. Не пам'ятає, ким командував. А вже про інших він і поготів нічого не знає.

Не міг Власов командувати 40-ю стрілецькою дивізією в битві під Москвою. 40-а ордена Леніна імені Орджонікідзе стрілецька дивізія під Москвою не воювала. І взагалі на радянсько-німецькому фронті її не було. 40-а перебувала в Посьєті. На самому краєчку радянської землі. Це знаменита Хасанська дивізія. Там їх дві було: 32-а і 40-а. 32-у полковника Полосухіна В.І. восени 1941 року перекинули з Далекого Сходу, а 40-а комбрига Мамонова С.К. там так і залишилася. Всю війну вона перебувала у складі 39-го стрілецького корпусу 25-ї армії Далекосхідного фронту.

Розповідь Жукова про те, що Власов «показав себе слабким командиром», - брехня. Перед війною Власов командував 99-ю стрілецькою дивізією, яка під його командуванням стала кращою дивізією Червоної Армії. Кращою серед всіх 303 дивізій, як стрілецьких, так і всіх інших. Підготовлена Власовом 99-та стрілецька дивізія найпершою у всій Червоній Армії в перший місяць війни отримала бойовий орден. Про це каже й сам Жуков: «99-а дивізія, завдавши великих втрат противнику, не здала жодного метра своїх позицій. За героїчні дії вона була нагороджена орденом Червоного Прапора» (Спогади та роздуми. М., 2003. Т. 1. С. 273).

На війні Власов не командував ні 40-ю стрілецькою дивізією, ні якою-небудь іншою. Перед війною він пішов на підвищення - став командиром 4-го мехкорпусу 6-ї армії. На цій посаді зустрів 22 червня. В катастрофічній ситуації літа 1941 року показав себе з кращого боку. На другому місяці війни був призначений комендантом Київського укріпленого району. Одночасно отримав наказ сформувати (з підручного матеріалу) й очолити 37-у армію. Власов армію сформував і, спираючись на Київський укріплений район, тривалий час стримував німецький наступ. Це змушені визнавати навіть радянські полководці високого рангу і бездоганної репутації. Двічі Герой Радянського Союзу генерал-полковник А.І. Родимцев: «Героїчними зусиллями 37-ї армії безпосередня загроза Києву з півдня була усунена» (ВІЖ. 1961. No 8. С. 69). Правда, Олександр Ілліч не уточнив, хто саме на порожньому місці з ненавчених резервів сформував 37-у армію і нею так уміло командував.

«На передньому рубежі Київського УР 11-14 липня був відбитий перший натиск мотопіхоти і танків противника, які намагалися з ходу захопити Київ і переправи через Дніпро. Потім, спираючись на цей УР, війська 37-ї армії протягом 71 діб відбивали атаки 17 дивізій противника» (Інженерні війська Радянської Армії. М., С. 195).

На жовтневому (1957 року) пленумі ЦК КПРС Хрущов змушений був визнати: «37-ю армією тоді командував Власов, командував чудово» (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. С. 385).

У 1941 році героїчні захисники Києва гордо називали себе власівцями.

Не вина Власова в тому, що 37-у армію обійшли на флангах. У цьому вина Жукова. У червні під Мінськом через «геніальне» планування Жукова загинув Західний фронт. Сталін створив новий Західний фронт, але Жуков здав його в липні під Смоленськом. Ось звідти Ґудеріан розвернувся і вдарив у тил Південно-Західного фронту, глибоким гаком обходячи п'ять радянських армій, в їх числі й 37-у армію Власова. А південніше таким же гаком охоплювала радянські війська 1-а німецька танкова група. Свободу стратегічного маневру ця танкова група знайшла в результаті н грандіознішого в історії воєн танкового бою в районі Дубна, Рівного та Луцька. Цим боєм з радянського боку безпосередньо керував Жуков. Маючи восьмиразову кількісну і якісну абсолютну перевагу над противником, Жуков примудрився цей бій програти. У результаті противник отримав свободу маневру на землі України, форсував Дніпро, а потім танки Ґудеріана і Кляйста, зустрівшись у районі Лохвиці, замкнули кільце найграндіознішого в історії людства київського оточення.

Власов тримав Київ до останньої можливості. Він залишив Київ не за власною ініціативою, а за наказом Верховного Головнокомандувача. «Переконавшись у безплідності прямих атак на Київський укріплений район, німецько-фашистське командування в кінці липня 1941 року замінило з'єднання 1-ї танкової групи піхотними дивізіями і всі рухомі війська зосередило на флангах з метою глибокого обходу столиці Україні. У вересні двома східними танковими клинами, що наступали одночасно з півдня від Кременчука і з півночі від Конотопа, ворог замкнув кільце оточення навколо наших сильно ослаблених безперервними боями військ, що знаходились у Києві та на східному березі Дніпра. За наказом Ставки 19 вересня місто було залишене нашими військами» (ВІЖ. 1984. No 6. С. 71). Якби на інших напрямках хоча б половина або навіть одна чверть укріплених районів трималися б так само, як тримався Київський УР під командуванням Власова, то не було б ніякого бліцкригу, через Західну Двіну і Дніпро противник ніколи б не прорвався.

З 20 вересня по 1 листопада 1941 року Власов виходив з оточення. При цьому пішки по тилах супротивника пройшов шлях від Києва до Курська. Сталін знав, що Власов не винен, тому після виходу з оточення знову довірив йому армію: 20-у Західного фронту.

Ми знову в глухому куті. Невже Жуков, який з жовтня 1941 року був командувачем Західного фронту, забув, хто на цьому фронті командував найкращою армією?

20-а армія Власова під Москвою відзначилася навіть на тлі армій Рокосовського, Голікова і Говорова. Власов першим пішов на підвищення - був призначений заступником командувача фронту. Про успіхи Власова кожен може судити сам, відкривши центральні радянські газети за 13 грудня 1941 року. Серед героїв оборони Москви - його портрет. І в центральних газетах 3 січня 1942 року — теж.

Жуков розповідав, що Власов був не здатний командувати навіть дивізією, і нібито збирався його з дивізії знімати. Але це - заднім числом. Ну а переднім числом? (Якщо так можна висловитися.) У 1940 році Жуков написав на Власова, командира 99-ї стрілецької дивізії, правдиву (тобто блискучу) характеристику як на кращого командира дивізії Київського особливого військового округу і всієї Червоної Армії. В результаті Власов (у мирний час!) отримав найвищу державну нагороду - орден Леніна. Через рік з гачком, 24 січня 1942 року, Жуков підписав ще одну характеристику: «Особисто генерал-лейтенант Власов в оперативному відношенні підготовлений добре, організаційні навички має. З управлінням військами армії справляється цілком».

А після війни Жуков все це забув.

– 5 -

В оповіді Жукова нісенітниця лізе на нісенітницю.

Не міг Жуков «подумувати» зняти Власова з командування.

По-перше, не було за що знімати. Операція Власова на річці Ламі увійшла в усі підручники в якості видатного зразка. Правда, без згадки імені Власова. Іншого такого командувача армії в той час у Радянському Союзі просто не було.

А по-друге, не вправі командувач фронту змістити командувача армії. За спробу змістити командувача армії чи навіть за помисли втручатись у сталінську розстановку кадрів можна було мати великі неприємності.

Якщо навіть і повірити Жукову в тому, що Власов у битві під Москвою командував всього лише дивізією, яка до того ж перебувала за десять тисяч кілометрів від Москви на іншій стороні глобуса, то й тоді ніякого стикування не вийде. Правда цікаво: Власов нібито командував тільки дивізією, і ось Сталін призначає його відразу заступником командувача Волховського фронту!

Такого не бувало навіть в імперії Сталіна.

Я не раз показував, що діалоги Жукова зі Сталіном вигадані. Ось вам ще приклад: телефонує нібито Сталін Жукову й каже, що забирає Власова, бо на Волховському фронті прорив.

Сталін такого Жукову не казав. І казати не міг. Тут дві причини.

По-перше, Сталін забрав Власова з-під командування Жукова зовсім не для того, щоб направити на Волховський фронт. На весну 1942 року Сталін планував операцію з прориву до Запоріжжя і форсування Дніпра. Готуючись до цієї грандіозної операції, Сталін посилював свій південний фланг. У тому числі й кадрами. Сталін відправив Власова на Південно-Західний фронт заступником командувача.

По-друге, командувач 20-ї армії Західного фронту генерал-лейтенант Власов знаходився в підпорядкуванні Жукова тільки до 7 лютого 1942 року. Ні в січні, ні на початку лютого 1942 року Сталін не міг говорити з Жуковом про тяжке становище на Волховському фронті, оскільки там ніякої катастрофи ще не було та не передбачалося.

І лише через місяць, 8 березня 1942 року, Сталін викликав Власова зі станції Сватове Ворошиловградської області, де знаходився штаб ПЗФ, і призначив заступником командувача Волховського фронту. Власов отримав наказ рятувати 2-у ударну армію. Але її становище було абсолютно безнадійним. Ось тільки один приклад. Начальник Особливого відділу НКВС Волховського фронту старший майор державної безпеки Мельников 6 серпня 1942 року направив заступнику наркома внутрішніх справ комісару державної безпеки 3 рангу Абакумову доповідну записку «Про зрив бойової операції з виведення військ 2-ї ударної армії з ворожого оточення». Серед безлічі прикладів сформованого в 2-ї ударної армії становища є й такий: «Зам. нач. політвідділу 46-ї дивізії Зубов затримав бійця 57-ї стрілецької бригади Афіногенова, який вирізав з трупа вбитого червоноармійця шматок м'яса для харчування. Будучи затриманий, Афіногенов по дорозі помер від виснаження».

У 2-ї ударної армії не було снарядів, не було патронів, не було бензину для машин, не було ніякого транспорту: коней давно з'їли. Армія харчувалася крихтами від сухарів. Норми харчування були знижені з 50 грамів крихт на день до 10 грамів. Потім перестали видавати і ці крихти. 2-а ударна армія варила халяви чобіт, ремені, командирські сумки. І поїдала трупи своїх товаришів.

Заяви Жукова про те, що Власов здався в полон, давно спростовані документами. Власов був захоплений в полон 12 липня 1942 року в селі Туховежі Ленінградської області. Блукав по лісі вкрай охлялий; генерала прихистили і сховали наші рідні радянські люди і... здали німцям. Не за мішок картоплі і не за кілограм сала. А з ідейних міркувань.

– 6 -

До речі, про зрадників.

Дивне ставлення комуністичної пропаганди до особистості Андрія Андрійовича Власова. До краху Радянського Союзу комуністи називали його зрадником. Цьому дивуватися не варто. Хоча й тут є що заперечити. При Леніні в Росії було винищено більше людей, ніж під час гітлерівської окупації. Ленін був німецьким шпигуном. Про це більше ніхто не сперечається. Служити німцям недобре. А служити німецькому шпигунові краще? Про Леніна, руйнівника Росії, зараз пише навіть «Литературная газета» (2004, No 19): не тільки в німецького Генерального штабу великий вождь гроші брав, але і під час Російсько-японської війни отримував кошти від японської розвідки на підрив своєї Батьківщини. Якщо це не зрада Батьківщині, то що тоді?

Гітлер грабував Росію. А хіба Ленін не грабував? Ось зовсім невеликі шматочки про ленінську доброту. 1919 рік. «В саму Польщу нелегально відправили велику групу командного складу дивізії на чолі з її політкомісаром, колишнім поручиком старої армії Стефаном Жбіковським. Ця група створила Військовий апарат компартії Польщі й готувала збройне повстання. Вона мала в своєму розпорядженні необмежені фінансові кошти, отримані від Комінтерну» (В.І. П’ятницький. Осип П'ятницький і Комінтерн на терезах історії. Мінськ, 2004. С. 76). Тут ключове слово — необмежені.

Той же 1919 рік. «У другій половині травня до Відня прибув емісар Бели Куна, один з видатних угорських комуністів - Ерне Беттельхайм. Він привіз із собою купу грошей і абсолютно дикий план соціалістичної революції у Відні» (Там же. С. 79).

Вересень 1919 року. За особистою вказівкою Леніна до Берліна для роздування Світової революції до Німеччини відправляється якийсь Рейх Яків Самуїлович, він же - «товариш Томас». Ось його розповідь.

«Інструкції Леніна були короткі: "Візьміть якомога більше грошей, надсилайте звіти і, якщо можна, газети, а взагалі робіть, що покаже обстановка. Тільки робіть!" Відразу ж написав відповідні записки: Ганецькому, Дзержинському... Ганецький в цей час завідував партійної касою, - не офіційною, якою розпоряджався ЦК партії, і не урядовою, якою відали відповідні інстанції, а таємною партійною касою, яка була в особистому розпорядженні Леніна і якою він розпоряджався одноосібно, на власний розсуд, ні перед ким не звітуючи. Ганецький був людиною, якій Ленін передоручив техніку зберігання цієї каси... Я знав Ганецького вже багато років, і він мене прийняв, як старого знайомого товариша, видав 1 мільйон рублів у валюті, - німецькій і шведській. Потім повів мене до комори таємної партійної каси... Всюди золото й коштовності: дорогоцінні камені, вийняті з оправи, лежали купками на полицях, хтось явно намагався сортувати і кинув. В ящику біля входу повно перснів. В інших золота оправа, з якої вже вийняті камені. Ганецький обвів ліхтарем довкола і, посміхаючись, каже: "Вибирайте!" Потім пояснив, що ці всі коштовності, відібрані ЧК у приватних осіб, - за вказівкою Леніна, Дзержинський їх здав сюди на таємні потреби партії... Мені було дуже ніяково вибирати: як робити оцінку? Адже я в каменях нічого не розумію. "А я, здається, розумію більше? - відповів Ганецький. - Сюди потрапляють лише ті, кому Ілліч довіряє. Вибирайте на око - скільки вважаєте за потрібне. Ілліч написав, щоб ви взяли побільше". ...Я став накладати, - і Ганецький все примовляв: беріть побільше, - і радив у Німеччині продавати не відразу, а в міру потреби. І дійсно, я продавав їх потім протягом кількох років... Наклав повну валізу камінням, золото не брав: громіздко. Ніякої розписки на камені в мене не запитували, - на валюту, звичайно, розписку я видав» (В.І. П’ятницький. Осип П'ятницький і Комінтерн на терезах історії. Мінськ, 2004. С. 150-151).

Валіза з діамантами і мільйон валютою - це тільки на першочергові потреби. Щоб влаштуватись у Берліні. Після цього кошти «товаришеві Томасу» почали надходити офіційними каналами. «З Росії з дипломатичною поштою Рейху йшла не тільки валюта, але й різного роду коштовності... З Москви йшла не тільки валюта, а й діаманти, колекції творів мистецтва та нумізматики. Реалізувати їх було аж ніяк не просто. Так, Рейх довго не міг продати колекцію срібних монет, - берлінські антиквари не бралися визначити справжню вартість... Оскільки самому їздити за грошима і коштовностями в Росію було досить обтяжливо, доставка їх здійснювалася кур'єром Наркомінсправ... Гроші також ішли на підкуп різних поліцейських чинів, оренду транспорту, у тому числі літаків, придбання конспіративних квартир, закупівлю і переправлення до Москви новинок літератури, секретарок, які володіють німецькою мовою, і навіть "на всякі смачні речі", як писав сам Рейх у листі від 19 серпня 1920 року. В його розпорядженні постійно перебували два літаки... Гроші зберігались, як правило, на квартирі товариша Томаса. Вони лежали у валізах, сумках, шафах, іноді в товстих пачках на книжкових полицях або за книжками. Передача грошей здійснювалася на наших квартирах пізно ввечері, в кількох картонних коробках вагою по 10-15 кг кожна, мені нерідко доводилося прибирати з дороги пакети грошей, які заважали проходу» (Там же. С. 152-161).

Це невеликий уривок з книжки на 715 сторінок дрібним шрифтом. І все про те ж: жахливо добрим був Ленін - беріть більше! У країні жахливий голод, а Леніну діамантів не шкода. Народних скарбів не шкода, яким іноземні експерти не беруться ціни визначити. І «товариш Томас» не самотній. Ленін роздавав народне надбання і в Америку, і в Японію, і в Румунію. Якби, крім пінгвінів, жив хтось ще в Антарктиді, то Ленін і там би організував партію комуністів. І напхав би валізи діамантами, а книжкові полиці - ящиками з грошима. А звідки у Леніна скарби? Від товариша Дзержинського. Він, за вченням Маркса, винищував панівні класи. При цьому не забував себе і своїх хлопців. Основна частина коштовностей, які залишилися при знищенні мільйонів людей, осідала в кишенях людей з гарячими серцями і чистими руками. А частину вони здавали на потреби уряду, партії, дещо йшло в особистий ленінський гаманець, якою він так щедро розпоряджався. І не збідніла рука давальця.

Цікаво, що до захоплення влади Ленін був звинувачений у шпигунстві на користь Німеччини. Звинувачення були повністю доведені. Залишалася тільки одна слабка ланка - зв'язок Леніна і Ганецького. За це Ленін і вчепився: так, Ганецький - шпигун, так, він отримував гроші від кайзера на руйнування Росії, тільки я ж тут при чому? Не знаю жодного Ганецького. Грошей від нього не отримував... І тут же, захопивши владу, Ленін призначає цього самого Ганецького розпорядником діамантових потоків, за які ні перед ким не звітував.

Справедливості заради треба додати, що не один Володимир Ілліч набивав власні засіки діамантами. Такі ж приватні фонди були у Троцького, Свердлова, Бухаріна, Зінов'єва та інших товаришів. Вони теж ні перед ким не звітували.

Гітлер руками своїх катів убивав мільйони наших людей, грабував, скарби Росії вивозив у Німеччину, щоб там побудувати соціалістичне суспільство.

Ленін руками своїх катів вбивав мільйони наших людей, грабував, скарби Росії вивозив у Німеччину, щоб там побудувати соціалістичне суспільство.

Власов служив Гітлеру. Це зрада Батьківщині.

Жуков служив Леніну...

Служити Гітлеру - підлість і злочин. А Леніну? Чим Ленін кращий за Гітлера?

Ленін і Сталін винищили більше людей, ніж Гітлер, тому з точки зору арифметики вибір Власова переважніший за вибір Жукова. Але ми піднімемося над арифметикою. Гітлерівці несли смерть. А марксисти-ленінці-троцькісти-сталіністи - не тільки смерть фізичну, а й моральне винищення всього людства. У гітлерівців - звичайне знищення. А комуністам цього було недостатньо. Перед знищенням вони повинні були спочатку «перевиховати» мільйони людей, тобто перетворити їх на бездушних лицемірів, єдине прагнення яких - вижити за всяку ціну.

– 7 -

При Сталіні народу винищили ще більше, ніж при Леніні. Не тому, що Сталін був гіршим за Леніна, просто він при владі перебував у шість разів довше. Не велика честь служити під червоним прапором ката Гітлера. А чим краще червоний прапор ката Сталіна?

Але не про це мова. Під керівництвом Комуністичної партії Радянський Союз був розорений і успішно розпався на шматки. І ось уже після краху сатанинського режиму одного разу сталося щось неймовірне. Газета «Аргументи і факти» (1996. No 9) раптом обізвала генерал-лейтенанта Власова Андрія Андрійовича зрадником. Я протер очі, не повірив. Але в газеті було написано саме це: «В нашій народній свідомості слово "власовець" по цей день чітко асоціюється зі словом "зрадник"!».

Прямо так і написано.

Товариші дорогі, роздивіться, озирніться! Чи Власова нам вважати еталоном гидоти? Я вам ближчий приклад дам. Поруч з вами за місцем і часом, прямо в Москві проживає якийсь Куликов Віктор Георгійович, Маршал Радянського Союзу, Герой Радянського Союзу. У Червоній Армії з 21 грудня 1939 року. Чи є хоч які-небудь вказівки на те, що він намагався втекти з Червоної Армії? На жаль, таких відомостей нікому виявити поки не вдалося. Адже в той момент Червона Армія була вірним союзником Гітлера і воювала на боці Німеччини. Разом з Гітлером Червона Армія катувала і трощила Європу. Разом каральні операції, наприклад у Польщі, проводили. Разом винищували маси людей. Вони до нас їздили вчитися концтабори будувати. (А потім, після війни, ми гітлерівські концтабори під наші потреби пристосували.)

Дивовижна логіка у товаришів комуністів з «Аргументів і фактів»: Власов служив в армії, яка воювала на боці Гітлера, - це погано, а Куликов служив в армії, яка воювала на боці Гітлера, - це добре.

Рятуючи честь своєї країни, свого народу і своєї армії, я кричу на всі континенти: ми не назавжди мали намір залишатися гітлерівцями! Ми хотіли порвати з гітлеризмом.

Здавалося б, а що в цьому поганого?

Але ні! Маршал Радянського Союзу В.Г. Куликов не згоден: не збиралися ми з Гітлером рвати! Ми всі, і я особисто, хотіли зберігати вірність Гітлеру!

Що ж виходить? Виходить, що Маршал Радянського Союзу В.Г. Куликов - антифашист мимоволі. Просто Гітлер не захотів більше дружити з радянським народом та його великими вождями. А якби Гітлер не напав, то Куликов так би і залишався вірним гітлерівцем.

А ось начальник всіх письменників СРСР, Герой Радянського Союзу Карпов. Ідея у нього та ж: зізнаюся, я проти Гітлера воював, так не по своїй же волі! Це Гітлер з нами справи мати не захотів, а будь моя воля, так я б і далі в компанії з СС спалював би села і розстрілював полонених тисячами.

І багато ще таких знайшлося.

* * *

Так от, кожен, хто оголошує, що Радянський Союз не мав намірів нападати на Німеччину, тим самим оголошує себе гітлерівським посіпакою: радий би Гітлеру служити, та тільки він мене на службу не взяв. І весь бруд на генерал-лейтенанта Власова Андрія Андрійовича - через ревнощі: його ж Гітлер узяв на службу, а мене не взяв. А вже я б вірою і правдою...

Розділ 32

Про гіркі сльози

Вже 6 березня 1953 року, тобто наступного дня після смерті Сталіна, Берія наказує першому заступнику міністра внутрішніх справ С.Н. Круглову підготувати пропозиції щодо передачі всіх будівельних главків МВС у відання відповідних міністерств, а табори й колонії - в Міністерство юстиції. Проект постанови новий міністр МВС передає до Президії Радміну 17 березня, а 18 березня вона була вже оприлюднена. Таким чином, вирішальні кроки в руйнуванні ГУЛАГу були здійснені Берією вже в березні 1953 року, а Хрущов лише зробив наступний логічно неминучий крок зі звільнення політв'язнів. Причому не дуже поспішав.

«Красная звезда», 20 грудня 2003 р.

– 1 -

Розповідь Жукова про Лаврентія Павловича Берію ще більше дивує.

Ось що Жуков розповів своєму співавтору Анні Міркін під час їхньої першої зустрічі: «Вів він себе, як останній боягуз, на суді плакав, благав зберегти йому життя. Ні, вже коли доведеться померти, прийми смерть гідно!»

Анна Давидівна згадує, що Жуков, вимовивши ці слова про поведінку Берії на суді, «весь якось випростався, знову став недоступний і велично суворий. І віриш, що тільки так ця людина могла б померти - з високо піднятою головою» («Огонек». 1988. No 16. С. 14).

Жуков неодноразово повертався до цієї теми: «При розстрілі Берія тримав себе дуже погано, як останній боягуз. Істерично плакав, ставав на коліна, і нарешті, весь обгадився» (Георгій Жуков. Стенограма жовтневого (1957 р.) пленуму ЦК КПРС та інші документи. С. 624).

Тут знову спливає образ міфічного ад'ютанта Власова з револьвером у руці. Тут знову нас дивує дивна ясність, з якою стратег згадує про події, учасником яких він не був.

Групу Берії судили Спеціальною Судовою Присутністю Верховного Суду СРСР. Головою Спеціальної Судової Присутності був призначений Маршал Радянського Союзу І.С. Конєв. Членами Присутності були Шверник Н.М., Зейдін Е.Л., Москаленко К.С., Михайлов Н.А., Громов Л.А., Луньов К.Ф., Кучава М.І.

Суд був закритим. Жукова на суді не було.

Вирок до виконання привів генерал-полковник Батицький, майбутній Маршал Радянського Союзу.

При виконанні вироку були присутні генерал армії Москаленко, майбутній Маршал Радянського Союзу, і Генеральний прокурор СРСР Руденко.

Жукова і тут не було.

Так от Маршали Радянського Союзу Конєв, Батицький і Москаленко не базікали про участь в суді і розстріл Маршала Радянського Союзу Берії Лаврентія Павловича. Жоден з них не залишив (наскільки це відомо в даний момент) письмових свідчень про цю справу. Так само вчинили й усі інші учасники ганебного судилища. (Якщо Берія винен, то треба було судити відкритим судом.)

Маршал Радянського Союзу Конєв, коли спливла його роль у цій справі, коротко відповів: «Не солдатська це справа».

Усі, хто був залучений у комедію суду і виконання вироку, вважали свою участь ганебною, бо з першим зустрічним про нього не базікали.

І тільки Маршал Радянського Союзу Жуков, який не мав ніякого відношення ні до суду, ні до розстрілу, описав у пресі подробиці. Він розповідав про те, чого сам не бачив, чому не був свідком. Він це розповідав незнайомій жінці при першій зустрічі.

І не заперечував, щоб вона записувала його слова і публікувала.

– 2 -

Мабуть, ми ніколи не дізнаємося, як поводився Берія на суді і під час розстрілу. Прямо про це ніхто не розповів. Однак суддів, обвинувачів і катів було більше десяти. А розстріл першого заступника очільника уряду в званні Маршала Радянського Союзу - випадок унікальний навіть у веселій історії нашої улюбленої Батьківщини. Тому чутки про поведінку Берії на суді та під час розстрілу не могли не циркулювати на всіх поверхах суспільства. І всі вони спростовують версію Жукова. «Лаврентій Павлович просив не позбавляти його життя, - але без сліз і в ногах ні в кого не повзав. За хвилину до пострілу Берія навіть намагався рванути сорочку на грудях, але вона була зроблена з міцного солдатського матеріалу - не піддалася» («Красная звезда», 28 червня 2003 р.).

І хотів би я подивитися, як повів би себе Жуков, якби опинився на місці Лаврентія Павловича.

Ось тут вигадувати нічого не треба. Опублікована стенограма жовтневого (1957) пленуму ЦК КПРС, на якому Жукова скинули з усіх постів. Стенограма зафіксувала, м'яко кажучи, підлесливу поведінку побитого холуя Жукова. Вже як він благав про помилування! Вже як принижувався! «Я щиро, товариші, дякую за цю хоч і гірку, але об'єктивну критику, пройняту партійною тривогою нашого Центрального Комітету за наші Збройні Сили...»

Але ж це не розстріл, просто на жирну пенсію, на рясні хліба товариша випровадили. Із збереженням безлічі привілеїв, квартир, дач, номенклатурних санаторіїв, закритих розподільників, кремлівських буфетів, де за копійки годували досхочу, від пуза.

Опубліковані мемуари та усні висловлювання Жукова, і всі вони просочені слізним благанням про прощення, всі вони - улеслива хвала Центральному Комітету.

– 3 -

Про те, як міг би вести себе Жуков, потрап він на місце Берії в розстрільний підвал, ми можемо судити за безліччю інших фактів. Відомо, як поводився Жуков у неприємних для нього ситуаціях.

Та ж Анна Міркіна, яка вірить, що Жуков на розстрілі не плакав би, розповідає:

«У березні 1971 року відкрився ХХIV з'їзд КПРС. Маршал Жуков - делегат від Московської області. Зібрався їхати. Пошив новий мундир. Хвилювався, адже це перша публічна його поява на партійному з'їзді після довгих років забуття. Але сталося непередбачене. Галині Олександрівні відмовили в гостьовому квитку. Тоді, не довго думаючи, вона зателефонувала Л.І. Брежнєву.

Після взаємних вітань між ними відбулася така розмова.

– Невже маршал збирається на з'їзд?

– Але він обраний делегатом.

– Я знаю про це. Але ж таке навантаження при його стані! Чотири години поспіль вставати і сідати. Сам не пішов би, - пожартував Л.І. Брежнєв, - так необхідно. Ось горло болить - вчора їздив до медицини, не знаю, як доповідь зроблю. Я б не радив. Але Георгій Костянтинович так хоче бути на з'їзді - для нього це останній борг перед партією. Нарешті, сам факт присутності на з'їзді він розглядає як свою реабілітацію.

– Те, що він обраний делегатом, - роблячи акцент на слово «обраний», переконливо сказав Брежнєв, - це і є визнання та реабілітація.

Не встигла повісити трубку, - розповідала Галина Олександрівна, - як буквально почалося паломництво. Примчали лікуючі лікарі, маршал Баграмян, різні посадові особи - всі навперебій стали умовляти Георгія Костянтиновича поберегти здоров'я. Він не заперечував. Він все зрозумів...

– Ось хотів поїхати на з'їзд. Адже востаннє в житті. Не довелося. - Губи його затремтіли - по обличчю повільно покотилася єдина сльоза. Ніколи більше я не бачила на очах його сльози»

(«Огонек». 1988. No 19. С. 20).

Анна Давидівна ніколи більше не бачила сльози на очах видатного полководця. А от інші бачили. Той, хто читав «Тінь перемоги», нехай згадає розділ «Про плач більшовика». Плаксивий був Георгій Костянтинович. Чоловік у віці 42 років, з п'ятьма генеральськими зірками в петлицях і Золотою Зіркою Героя Радянського Союзу, публічно плакав на Київському вокзалі столиці, оскільки призначили його не на ту посаду, на яку замахнувся. Той же здоровий чоловік у віці 51 року з маршальськими погонами на плечах і трьома Золотими Зірками на грудях плакав від того, що ніхто не прийшов до нього в гості...

А от якщо б на розстріл, так вже він би з гордо піднятою головою ...

– 4 -

Тепер подивимося на той же випадок очима Генерального секретаря ЦК КПРС Брежнєва Леоніда Ілліча.

Є порода чоловіків, які, проживши життя з однією дружиною (або кількома дружинами, як у випадку Жукова), під захід своїх днів проганяють дружин з двору, як старих собак, і знаходять собі нових. На півжиття молодших. Не ставлю під сумнів гарячу любов останньою дружиною Жукова Галиною Олександрівною, яка була молодшою за стратега рівно на 30 років. І питання не ставлю, любила б вона його міцніше, якби був він не маршалом, а, наприклад, двірником або колгоспним сторожем. Не наша це справа. Я про інше.

Дамочки цього типу відрізняються неприпустимим нахабством. Жуков - делегат на з'їзд комуністів. Ну й добре. Їхав би собі на з'їзд. Так ні ж. Їй теж присутністю зайнялося. Не довго думаючи піднімає вона трубку слонової кістки із золотим диском, з профілем Спаської вежі Кремля і вимагає:

– Мені б Леоніда Ілліча. Леонід Ілліч? Здрастуйте! Не впізнаєте? Та я ж дружина Жукова! Ні. Не та, яка... Я вже нова. Так я ось про що. Мені б квиточок! Зайвого не знайдеться?

У Леоніда Ілліча переговори про ракети з американцями. У Леоніда Ілліча неврожай, хліба немає народ годувати. У Леоніда Ілліча план п'ятирічний горить. У Леоніда Ілліча корупція роз'їдає країну і в Узбекистані, і в Казахстані, і в Грузії, і на вольній землі України, і в Росії. В одній тільки Москві що коїться. У Леоніда Ілліча Польща димить. А Чехословаччину тільки-тільки придушили. Але й там спалахне принагідно. У Леоніда Ілліча 7000 кілометрів спільного кордону з Китаєм. І тримати його нічим. У Леоніда Ілліча МВС і КДБ зчепилися. Неясно: нацькувати або розбороняти? У Леоніда Ілліча геніальний адмірал Горшков флотище такий набудував, що нові кораблі тут же різати доводиться: базуватися кораблям ніде і ремонтної бази немає на таку армаду. У Леоніда Ілліча донечка такі номери відколює, що хоч плач. У Леоніда Ілліча серце шаліє і позамежно тиск скаче. І братія в Політбюро в будь-який момент в горло вчепиться. Чорт його знає, чим майбутній з'їзд завершиться... Точно на такому ж з'їзді самого Сталіна з головної партійної посади скинули. Але ж усі так солоденько до з'їзду посміхалися. У Леоніда Ілліча...

А тут якась пройдисвітка через «кремлівку» квиточок зайвий вимагає.

Жуков - маршал. Нехай і не найкращий. А ти, голубонько, хто така? У чому твоя заслуга? Йшла би ти...

Так, до речі, Леонід Ілліч і вчинив. Правда, лайливих слів не використовував. За рамки нормативної лексики його не винесло. Але висловив таку ж думку, тільки ласкаво: йшла б ти, голубонько, в «Барвиху»! І хахаля свого з собою забери. Щоб місце своє знав і дружину свою на ланцюзі тримав.

Правильно Леонід Ілліч вчинив. І Жукову урок: знай свій припічок!

Кожен бойовий офіцер зі своєю бойовою подругою йде через роки і гарнізони. І з першого дня пояснює їй елементарні основи військової етики: я, лейтенант, не маю права безпосередньо звернутися до командира батальйону з особистого питання, не запитавши дозволу ротного. А ти, голубонько, ні до яких начальників звертатися не маєш права. Твоє завдання - стійко переносити всі тяготи і злигодні військової служби. Якщо проблеми виникнуть, мені скажи, я їх буду вирішувати.

Остання (не пам'ятаю, яка за рахунком) дружина Жукова гарнізонного гарту не мала. Тому Жуков мав просто і ясно їй пояснити: існує державна ієрархія, в якій мені, Жукову, більше місця немає. З якої мене вибили. Але якщо б я в ній і був, то в будь-якому випадку ти не маєш права звертатися до державних діячів з особистих питань. Так не прийнято. Брежнєв - очільник країни, нехай не великої, але величезної. А я - старий маршал не при справах. Між Брежнєвом і мною - дистанція величезного розміру. Я не можу до нього звертатися з особистим питанням, не спробувавши вирішити проблему на більш низьких рівнях. А ти не маєш права ні до кого з них взагалі звертатися. Май гордість. Ні в кого ніколи ні про що не проси! Скажи мені, що тобі потрібно, постараюся вирішити. І ще: ось це - телефон урядового зв'язку. Я - номенклатура політбюро. Телефон встановлено для мене, і тільки я маю право ним користуватися.

Жуков основ державної, військової та номенклатурної етики своїй молодій дружині не дав. І отримав заслужене стягнення: не буде твоїй дружині зайвого квитка, та й тобі нічого на нашій товкотнечі робити.

Жукову слід було подумати: а як би він сам на місці Брежнєва діяв, якби його від справ відривала якась дамочка, що вискочила за опального стратега?

Будь-хто зрозумів би, що дружина зробила, м'яко кажучи, необдуманий вчинок, на цьому і заспокоївся б.

А Жуков - у сльози.

– 5 -

Танки, як і іншу військову техніку, прийнято ділити на бойові, навчально-бойові та навчальні. Відповідно до цієї класифікації під час війни командир будь-якого рангу, крім бойової подруги, яка чекала в тилу, заводив на фронті навчально-бойову подругу. Їх ще називали ППД - похідно-польова дружина.

Жуков був нетерпимий до цього явища. І з ним рішуче і нещадно боровся.

«Цілком таємно.

Наказ

військам Ленінградського фронту

No 0055

м. Ленінград 22 вересня 1941

У штабах та на командних пунктах командирів дивізій, полків є багато жінок, під виглядом обслуговуючих, прикомандированих і т.п. Ряд командирів, утративши обличчя комуністів, просто співживають...

Наказую:

під відповідальність Військових Рад армій, командирів і комісарів окремих частин до 23.9.41 р. видалити зі штабів і командних пунктів усіх жінок. Обмежену кількість друкарок залишити тільки за погодженням з Особливим відділом.

Виконання донести 24.9.41.

Командувач Ленінградського фронту Герой Радянського Союзу генерал армії Жуков».

Цей наказ був вперше опублікований в журналі «Історія Петербурга» (2001. No 2. С. 87-88).

Тут же - ще один наказ No 0066 від 24 вересня. Мова про 8-у армію Ленінградського фронту: «У штабі армії, серед командирів частин і з'єднань розвинене пияцтво і розпуста».

Подібних документів і свідчень нещадної боротьби великого стратега за моральну чистоту командирів-комуністів будь-який бажаючий може знайти скільки завгодно. Але...

Але сам стратег встояти не міг.

Ще в 1928 році спливла справа про двошлюбність командира полку Жукова. Майже одночасно в нього з'явилися відразу дві доньки. Олександра Зуйкова народила йому Еру, а Марія Волохова — Маргариту.

Після цього було багато всяких цяток на мундирі великого. А на війні він розгулявся. Не обійшлося без похідних борделів, які утримували для стратега завзяті підлеглі під прикриттям медсанбатів, польових госпіталів і вузлів зв'язку.

А крім цього, була у нього ще й постійна ППД - Лідія Володимирівна Захарова. Військове звання - старший лейтенант, посада - особиста медсестра Жукова. Геній військового мистецтва бував на багатьох фронтах. І якщо йому погано, то завжди і скрізь йому могли негайно надати допомогу найбільш кваліфіковані лікарі. Але цього йому було мало. За ним, здоровим чоловіком, всю війну невідступно слідувала персональна медсестра.

Офіцерського звання медичній сестрі не належало. Офіцерське звання могли надати лише лікарю. Найбільше, на що могла розраховувати старша хірургічна сестра евакуаційного госпіталю, - погони старшини. А звичайна медсестра могла бути сержантом. Але Жукову на закони начхати. Свою ППД він провів у офіцери. І всю обвішав орденами. Газета «СМ Сегодня» (21-27 лютого 1997 року) помістила фотографію старшого лейтенанта Л.В. Захарової. На її грудях десять (!) бойових нагород. Медаль «За бойові заслуги» (в народі - «За статеві послуги») зрозуміла. Це стандартна винагорода для ППД. Але за що на її грудях орден Червоної Зірки? І Червоного Прапора?

У серпні 1941 року п'ять танків КВ під командуванням старшого лейтенанта З.Г. Колобанова на Лужському шосе протягом місяця стримували натиск німецьких танків. (До речі, до появи Жукова.) 19 серпня Колобанов, діючи із засідки, підбив спочатку головний танк німецької колони, потім - останній. Праворуч і ліворуч від дороги - болото. Колона виявилася замкненою, і Колобанов почав розстрілювати німецькі танки по одному. Їх виявилося 22. А всього групою Колобанова було знищено 43 німецьких танки. Величезну роботу провів незалежний дослідник Даніял Ібрагімов. Він знайшов свідків і документи. Подвиг танкістів Колобанова в даний час підтверджено за російськими й німецькими архівами, вписаний в офіційну історію Ленінградського військового округу, в Гатчині поставлений на п'єдестал танк КВ, на постаменті - ім'я Зіновія Григоровича Колобанова.

За цей подвиг навідник командирського танка старший сержант А.М. Усов отримав орден Леніна, сам Колобанов - орден Червоного Прапора, всі інші учасники бою - ордени Червоної Зірки.

А у ППД Жукова на грудях - і орден Червоного Прапора, і орден Червоної Зірки. Хоча вона танків противника своїми грудьми не зупиняла і Ленінград не рятувала.

А ще на ній - польські ордени. Але тут все ясно. До кінця війни комуністичний уряд Польщі перебував під особистим контролем Івана Сєрова, нерозлучного друга великого стратега. Польські бойові ордени в ті шалені часи вішали за рознарядкою Сєрова. Жуков вішав радянські ордени на Сєрова та його посіпак, а Сєров польські - на Жукова і його оточення.

На фронті Жуков лютував: «Ряд командирів, втративши обличчя комуністів, просто співживуть...» Сам командир Жуков, втративши обличчя комуніста, в даному випадку не просто жив разом, а й здійснював кримінальні злочини. Привласнивши своїй особистій медсестрі офіцерське звання і незаконно нагороджуючи її бойовими орденами, Жуков двічі переступив межу закону. І перше, і друге діяння потрапляли під статті. 2 травня 1943 року Верховна Рада СРСР видала Указ «Про відповідальність за незаконне нагородження орденами і медалями СРСР». Згідно з указом, цей злочин карався тюремним ув'язненням терміном від 6 місяців до 2 років. Протягом усієї війни Жуков здійснював кримінальні злочини, роздаючи бойові ордени впалим в око співачкам і актрискам, придворним блазням, підлабузникам і дармоїдам. Сталін іноді виявляв неприпустиму доброту і м'якість. Інакше Жорику-кримінальнику грюкати б по зонах казанками.

Коли справа доходить до Власова, то йому згадують все. Починають з морального стану. Заступник командувача фронту Власов мав ППД! Це треба ж до такого дійти! «Військово-історичний журнал» не посоромився публікувати особисті листи жінки, яка була з Власовом в оточенні і вирвалася з нього, пройшовши пішки ворожими тилами від Києва до Курська. Яке відношення до військової історії мають особисті стосунки чоловіка і жінки? Але наші історики в погонах торжествують: ось, читайте, милуйтеся!

При цьому ніхто не пише про те, що Власов свою ППД незаконно провів в офіцери і нагороджував бойовими орденами за статеві подвиги. Якщо б таке сталося, то неодмінно пригадали б.

Але ось ще один генерал. Рангом трохи вищий - командувач фронту Жуков.

Листів його ППД ніхто чомусь не публікує і Жукова не викриває.

У Власова - морально-побутове розкладання, а в Жукова — роман.

Власов нахабно співжив, а Жукова фронтова любов зігрівала, допомагала йому в скрутну хвилину, надихала на подвиги і звершення.

– 6 -

Донька стратега Елла Георгіївна розповідає про найвищі моральні якості свого батька: «Повинна сказати, що батько вкрай негативно ставився до розлучень, вважав, що сім'я повинна бути одна на все життя. Пам'ятаю такий епізод. Одного разу, під час перебування міністром оборони, він підвозив мене з дачі в Москву. На Рубльовському шосе перед шлагбаумом на залізничному переїзді наша машина зупинилася поруч з машиною Н.А. Булганіна, де, окрім нього, перебувала якась жінка. Чекати біля переїзду довелося досить довго. Відкривши дверцята машини, Булганін привітався з батьком і запитав, з ким він їде. Батько відповів, що з донькою, і, в свою чергу, запитав: «А з тобою хто в машині?» «А це .. - Булганін забарився, - моя Лідія Іванівна».

Я була неприємно здивована, оскільки добре знала дружину Булганіна Олену Михайлівну... За вечерею я стала розпитувати батька про ранковий епізод. У відповідь він вибухнув гнівною тирадою на адресу людей, які, проживши багато років з дружинами, що ділили з ними всі тяготи і злигодні, міняють їх на молодих. “Мало що може бути, - казав він, - але сім'ю руйнувати не можна”» (Ера і Елла Жукови. Маршал перемоги. Спогади та роздуми. С. 122-123).

Так, Жуков був нетерпимий до чужих недоліків. Але коли він «вибухав гнівними тирадами» на адресу тих, хто змінює старих дружин на молодих, у нього вже була паралельна дружина Галина, та сама, на якій він незабаром одружився, вигнавши стару дружину. І з нею, з підпільно-паралельною, а не з законною дружиною міністр оборони СРСР Маршал Радянського Союзу Жуков їздив відпочивати в Болгарію, демонструючи молодшим братам по класу свободу комуністичних звичаїв. Різниця у віці - рівно 30. І в них була позашлюбна донька Марія.

У «Спогади та роздуми» Жуков включив фотографію, на якій зображені три його доньки. Цей знімок «став свого роду документом, що засвідчує наявність трьох доньок, яких батько хотів бачити поруч із собою: Ери, Марії і мене. Про четверту доньку Маргариту, яка несподівано для нас спливла на поверхню, розмов тоді не було і близько» (Ера і Елла Жукови. Маршал перемоги. Спогади та роздуми. М., 1996. С. 163).

В особистих стосунках Жукова я ритися не має наміру. Це непролазна бруд. Я тільки вказав на його чисто комуністичну нетерпимість до фактів морально-побутового розкладання навколишніх осіб.

Ця остання молода дружина й підставила Жукова, вимагаючи у Брежнєва зайвий квиточок. І стратег розплакався.

– 7 -

Але ж плакати про що?

Не пустили на з'їзд. Так треба було радіти!

Треба було просто звернути свій ясний погляд на Кремль і те, що поруч з ним. Ось, наприклад, прямо біля Кремля - величезний готель з гордим ім'ям «Росія». Так от в той готель російських людей не пускали. За те, що вони росіяни. Туди тільки іноземців пускали. А росіяни в тому готелі мили посуд і сортири, тягали валізи, займалися сексуальним обслуговуванням дорогих зарубіжних гостей.

Де, коли, в якій країні таке можливе? Я іншої такої країни не знаю!

Чи можна собі уявити ситуацію, коли американця у Вашингтоні в готель з гордим ім'ям «Америка» не пускають на підставі того, що він американець? Чи можна уявити, що в Парижі француза на поріг готелю не пускають за те, що він француз?

Таке було можливе тільки у нас. У країні переможного соціалізму. Це був справжній расизм. Але тільки расизм особливого роду. Ніде в світі не бачений. У нас свій особливий шлях. Подумати тільки: расова ненависть проти корінного населення, проти власного народу. Зрозуміти можна, коли росіян не пускали в «Метрополь», «Національ», «Інтурист». Чорт з ними, з «Метрополь». Але їх не пускали в «Росію»! Комуністи чітко встановили: Росія не для росіян!

І лише раз на п'ять років особливо відібраних делегатів комуністичної товкотнечі на кілька днів селили в «Росії». Не всіх. У більшості делегатів з'їздів були свої маєтки в Москві і навколо неї. Усіх мастей Кунаєви, Алієви, Рашидови і Шолохови володіли достатньо комфортною нерухомістю в Білокам'яній для того, щоб не тулитися по всяких «Метрополях». А меншість зі сталеварів і шахтарів поміщали на кілька днів у «Росію». І вони переповнювалися особливою гордістю: зі мною звертаються майже як з іноземцем! За таку щедрість номенклатурні доярки і сталевари були готові вірою і правдою служити справі Леніна і підтримувати будь-які злочини кремлівських расистів.

І ось Жукова не пустили на цей расистський шабаш. І він, бідний, розплакався.

На кремлівській товкотнечі засідали вороги народу. Вони довели багатющу країну до стану, коли годувати народ стало нічим. Якби вони викарбували десять тон золотих червінців і заплатили б своїм селянам за вирощений хліб, то країна була б завалена не тільки хлібом, а й м'ясом, і картоплею. Але кремлівські расисти вирішили інакше: нехай американським фермерам дістанеться золото, нехай наш селянин сидить у злиднях. Нехай лапу смокче. Не десять тон золота, а сотні й тисячі тон золота вони перегнали в Америку, щоб своєму народові нічого не дісталося. Це справжня зрада Батьківщини. І кожен, хто сидів на тих з'їздах, - ворог народу і зрадник.

А як інакше: ось тобі, американський фермере, радянське золото, а тобі, радянський селянине, - фальшивий рубль, за якого нічого не можна купити.

Якщо це не шкідництво, якщо це не зрада свого народу, своєї Батьківщини, то що це? Якщо делегатів комуністичних з'їздів не називати ворогами народу, то чи є підстави називати їх друзями свого народу?

Кажуть, що все це робилося не задля злого умислу, а з дурості. Усіх мастей Огаркови і Кулікови тримали народ у злиднях і пияцтві, на межі й за межею розумової деградації, виродження і вимирання, переганяли російське золото в Америку, але нічого від цього не мали і до власної кишені жодної тони золота не відгребли. Припустимо. Хоча й важко таке припустити.

Якщо вони віддавали народні скарби і при цьому частину відгрібали собі, отже, пройдисвіти і злодії.

Якщо ж гнали народне надбання просто заради збагачення Америки і розорення власного народу і нічого від цього самі не мали, виходить були вони до того ж ще й кретинами.

Розділ 33

Як великий стратег догодив ідеологічним ворогам

Жуковське оперативне мистецтво - це перевага в силах у 5-6 разів. Він боявся навіть у таких умовах, коли Ватутін зосередив на вузькому фронті танкову армію товариша Романенка, два абсолютно свіжі окремі танкові корпуси, 3-ю ударну загальновійськову армію товариша Кузнєцова, 21-у загальновійськову армію, кілька окремих танкових бригад, кавалерійський корпус і багато інших частин посилення. З такою величезною силою боявся, хотів, щоб війська Сталінградського фронту відтягли на себе сили противника. Ось коли Жуков показав свою шкуру.

Маршал Радянського Союзу А.І. Єременко.

ВИЖ. 1994. № 5

– 1 -

Жуков був нетерпимий до фальсифікаторів історії. Чого вартий один лише донос у ЦК КПРС на Чаковського. У чому тільки Жуков не звинувачував письменника, шо оспівав його: на догоду дешевій сенсації Чаковський нібито грає на руку нашим ідеологічним ворогам. А сам Жуков написав таку книжку, яку ідеологічні вороги визнали видатним шедевром. Анна Міркіна пишається тим, що ворогам книжка видатного полководця XX століття жахливо сподобалася. Вона пише: «На супері штутгартського видавництва ДФА ("Дойче ферлагс-аншальт"), що випустило цю книжку двома тиражами у ФРН, було написано червоними буквами по всьому периметру: Eines der grossen Dokumente unserer Epoche ("Один з найбільших документів нашої епохи") . Так оцінили працю радянського маршала наші ідеологічні противники» («Огонек». 1988. № 18. С. 20).

Це, звичайно, диво: написати так, щоб ворогам ідеологічним сподобалося. У мене від заздрості - скрегіт зубовний. Ворогів у мене теж вистачає. Прокидаюся вночі і все думаю - як би ворогам догодити? Як би написати щось таке-таке, щоб всі мої ідеологічні противники вітали мій новий шедевр бурхливими тривалими оплесками? Я не гордий, не сподіваюся, що вороги оголосять мої писання найбільшим документом епохи, але хоч би капелюхи зняли на знак поваги. Так ні ж. Як не намагаюся, нічого не виходить. Що б не написав, в мене каменюки кидають. А ось Жуков Георгій Костянтинович - не тільки видатний стратег, він ще й великий письменник. Уже так примудрився, вже таке написав, що ідеологічні вороги тут же з місць схопились і вітали його безсмертне творіння радісними криками.

– 2 -

Мені кажуть: добре, припустимо, у «Криголамі» все правильно, але... Але чи була Червона Армія готова до війни? І тут же розтрощують всі мої побудови простими, але страшними свідоцтвами повної нашої неготовності. Один лише приклад: на 21 червня 1941 року брак танків у Червоній Армії становив 32 000 машин, у тому числі не вистачало 16 600 танків новітніх зразків.

Джерело таких відомостей - Маршал Радянського Союзу Г.К. Жуков (Спогади та роздуми. М., 1969, С. 205).

Друга світова війна, якщо не говорити про війну на морі, перш за все війна танкова, і ні в кого у світі не було такої нестачі бронетанкової техніки. Скажу більше: у всіх арміях світу, разом узятих, не було такої нестачі основної зброї війни. Ці цифри - наш національний сором. Ці цифри увійшли в усі західні монографії про війну, в усі підручники. Ці цифри вивчають у всіх військових академіях світу. Експерти пам'ятають ці цифри і ними вже багато років нещадно гатять по моїй бідній голові.

Бій іде ось з якої причини. Гітлерівці зуміли навіяти всьому світові, що німці - вища раса, а всякі там слов'яни, семіти, ще хтось - нижчі. Гітлерівці так і писали: нелюди. Зараз відкрито про це не кажуть, але на увазі мають, особливо коли мова заходить про війну. А я заперечую. Я доводжу, що й танки у нас були, і літаки, і були вони цілком на рівні світових стандартів, а то й вище, і артилерія найкраща в світі, і боєприпасів наготували більше, ніж усі інші країни світу, разом узяті, тільки готували ми не оборону, а щось інше. Нас застали зненацька, війну довелося вести не за тими сценаріями... Ну не можна 41-й рік пояснювати нашою відсталістю та ідіотизмом...

А мені у відповідь: та чи знаєш ти, що Сталін був боягузом? Це сказав сам Жуков! Чи знаєш, що брак озброєння у Червоній Армії був воістину жахливим, одних тільки танків не вистачало 32 000, в тому числі 16,6 тисячі новітніх? І це сказав сам Жуков! Чи знаєш, що літаки були застарілими? Це слова Жукова! Чи знаєш, що ні одна дивізія не була повністю укомплектована? І це сказав сам Жуков!

Ми всі, жителі колишнього Союзу, в очах Заходу, та й у власних очах, - йолопи, і все у нас було не так. Козирний туз всіх наших ворогів і ненависників, всіх гітлерівців і расистів - Жуков Георгій Костянтинович. Нашу «неготовність» Жуков описав у кольорах і барвах і всім ворогам Росії дав невичерпний запас аргументів.

У Британській армії, наприклад, починають виклад проблеми участі Радянського Союзу у Другій світовій війні з цифр: Червона Армія мала жахливий брак бойової техніки, одних тільки танків було потрібно...

Висновки кожен робить сам.

А які після таких оглушливих цифр можна робити висновки? Тут все ясно: росіяни воювати не могли, вони взагалі ніяк до війни не готувалися. Як можна воювати, якщо така нестача?!

Далі підручник можна не читати. Все без підручника ясно: Сталін був заляканий до смерті, російські Ваньки пиячили, валялися на печах, і всі вони у тваринному страсі чекали нападу, чекали його, знали, що він неминучий, але нічого не робили, щоб себе захистити. Цифри нестачі одних тільки танків чого варті.

Ці цифри повторюються не лише у британських лекціях і підручниках, а й в американських, французьких, іспанських, алжирських. І скрізь висновок: у Другій світовій війні воювали Німеччина, Греція, Японія, Великобританія, Норвегія, Франція, Канада, Албанія, США, Люксембург, Австралія... Вони ж і внесли вирішальний вклад. А не готовий до війни Радянський Союз до цього додати нічого не міг. Ви тільки помилуйтеся на жахливий брак танків!

З цих цифр випливає і ще один висновок: Жуков - геній. При такій дикій недостачі танків він своєю мудрістю, своїм полководницьким даром, своїм генієм зумів-таки цих Іванів-дурнів до самого Берліна довести!

– 3 -

Перед Жуковом і колективом авторів його мемуарів у ЦК КПРС було поставлене завдання придумати таку гидоту про свою Батьківщину, яка вбила б мізки всього світу. І співавтори Жукова додумалися: треба просто забути все, що маєш, а згадувати тільки те, що хотілося б мати. Готовність будь-якої армії до війни завжди визначали за наявністю сил і засобів: у Ганібала було стільки-то слонів, а у Бонапарта - стільки-то гармат. Геніальність Жукова та його співавторів полягає в тому, що вони першими зметикували визначати готовність (вірніше - неготовність) до війни не за наявністю танків, гармат і літаків, а за браком. Свій метод Жуков і співавтори застосували лише проти власної країни і власної армії: нам не вистачало! Проти інших країн і армій Жуков свій метод не застосовував. Тому тільки над нами весь світ сміється. У всіх вистачало, тільки у нас не вистачало...

Але список того, чого нам не вистачає, завжди буде дуже довгим. Скажу більше: він завжди нескінченний. Нещодавно в Лондоні я зустрів одного жахливо бідного російського дядька, якому жах як хочеться купити нафтоперегінний комплекс в Еміратах з підвідним нафтопроводом, але не вистачає восьми мільярдів доларів. Цифра збиває з ніг: подумати тільки, який бідний дядько, як багато йому не вистачає! Нестача в нього - чисто жуковська. З розмахом.

А запитайте султана - скільки йому дівок в гаремі не вистачає? Бідний султан! Ми в порівнянні з ним забезпечені повністю. Просто тому, що гаремами не володіємо. Просто тому, що нам така нестача дружин і наложниць навіть і наснитися не може.

Жуковським способом можна загидити не тільки нашу історію, нашу країну, а й будь-яку, яку накажуть. Наприклад, забудьте всі досягнення Америки, забудьте все, що в ній є гарного, а напишіть список того, що американському народу і уряду хотілося б мати. Відразу вписуйте всі прийдешні досягнення прийдешніх десятиліть: все це буде, але поки що всього цього немає, отже, не вистачає.

А запитайте американського міністра оборони: чи вистачає йому зараз? Чи вистачає йому авіаносців, космічних станцій, супутників, танків, літаків, комп'ютерів? Та просто запитаєте, чи вистачає йому грошей? Чи вистачає мільярдних бюджетів?

Я на собі якось випробував жуковський метод. Знехтувавши всім, чим мене обдарували доля і природа, почав писати список того, чого мені в цьому житті не вистачає. Список вийшов жахливий і гнітючий. Самому себе шкода. Пишу і плачу...

– 4 -

У вересні 1939 року Гітлер вплутався у Другу світову війну, маючи 2977 танків. Жоден з цих танків не дотягував у бойовій вазі до 20 тон, а 2668 з них, тобто переважна більшість, не дотягували й до 10 тон. Іншими словами, всі танки були легкими, у переважній більшості - дуже легкими. Половина німецьких танків того часу гармат не мала, тільки кулемети. Решта мали гармати калібром 20 мм. Ось це гармата! Від паскудних порівнянь утримаюся, хоча й тягне... Найпотужніші ж німецькі танки 1939 року мали 37-мм гармати. Всього їх було... 98. Ці танки в німецькій армії називалися середніми. Але це тільки назва. Для понту, як кажуть. Справжніх середніх танків у Німеччині не було жодного. Важких - тим більше, їх не було навіть у сміливих задумах.

Для порівняння: Червона Армія в той час давно відмовилася від калібру 37 мм і перейшла на 45 мм. У Червоній Армії у вересні 1939 року було 15 000 танків з 45-мм гарматами, крім того, сотні танків з 76-мм короткоствольними і довгоствольними гарматами . Для повноти картини: в Німеччини було 211 танків з 75-мм гарматами, але стволи були настільки короткими, що для стрільби по танках противника не годилися.

У Червоній Армії восени 1939 року завершувалися випробування танків KB і Т-34, яким судилося зробити переворот у світовому танкобудуванні. У грудні того ж року вони були прийняті на озброєння. В Німеччині в цей час нічого нового приймати на озброєння не планувалося і не задумувалося.

І от питання: чи достатньо Гітлеру було цих так званих танків для підкорення світу? І скільки йому не вистачало? Ці питання ніхто ніколи не поставив. Тому над гітлерівцями ніхто не сміється. Тому якось само собою зрозуміло: їм вистачало.

Францію Гітлер розгромив за місяць. Французькі та британські танки були навіть гіршими за німецьких. Крім того, у британській і французькій арміях не було ясності в питаннях бойового застосування. Франція впала, а Британія вціліла лише тому, що природа прикрила її потужним протитанковим кордоном - Ла-Маншем. Влітку 1940 року на Британських островах залишалося менше ста застарілих танків. І ніхто не ставить запитання, скільки ж танків не вистачало Франції та Британії. Раз питання не ставиться, то і тут думка експертів одностайна: вистачало.

В момент розгрому британських і французьких армій американський сенатор Генрі Кабот Лодж відвідав найбільші маневри американської армії, де були зібрані всі танки США. Враженнями він поділився в сенаті: «Я тільки що бачив всі танки Сполучених Штатів... їх у нас майже 400». В той момент танкових військ в американській армії зовсім не було. Танки перебували на озброєнні піхоти й кавалерії. Як окремий рід військ танкові війська США були створені тільки в липні 1940 року. Дещо про якість. Найпотужніший калібр танкової гармати - знову ж таки 37 мм. Однак більшість танків не мали й цього - тільки кулемети. Броня на всіх танках - тільки протикульова, кріплення броньових листів - заклепки. Двигуни - тільки бензинові. Гусениці - дуже вузькі, питомий тиск на ґрунт високий, прохідність низька. Запас ходу смішний - 150 км по дорогах. Поза дорогами - менше. І ніхто не ставить питання: скільки ж танків не вистачало американцям? Тому і вважається, що їм вистачало. Тому над ними теж ніхто не сміється.

Полиці книгарень Заходу ломляться від книжок про бойові дії в Північній Африці: Роммель проти Монті, Монті проти Роммеля, перелам у війні... Іноді битви в Африці західні історики ставлять в один ряд зі Сталінградом. А іноді й не ставлять, Сталінград пропускають. Половина тексту в британських книжках про війну - бої в пустелі. А ось деталі: «Коли Африканський корпус вийшов 23 червня на кордон, у ньому залишалося 44 танки, здатних вести бойові дії, у італійців - 14» (В.Н. Liddell Hart. History Of the Second World War. London. Pan. 1973 . P. 288).

В історії Великобританії це момент найбільшої кризи. Танки Ромеля могли перерізати Суецький канал, і тоді Британська імперія була б розрізана навпіл, зв'язок метрополії з далекими колоніями був би перерваний або дуже ускладнений. Найбільшими зусиллями німецькі танки вдалося зупинити. Цьому бою присвячені десятки фільмів, сотні книжок, тисячі статей. А з нашої дзвіниці грандіозність того, що відбувається не проглядається. Що це за масштаб бойових дій: 44 танки? 14 танків? І ніхто не ставить питання: а скільки ж Роммелю не вистачало танків, щоб до каналу прорватись і його форсувати? І скільки британським військам не вистачало танків, щоб один німецький танковий батальйон і одну італійську танкову роту за пару годин скинути в Середземне море та більше ніколи про них не згадувати?

Питання не поставлене, тому враження - і німцям вистачало, і британцям.

22 червня 1941 року Гітлер вступав на нашу землю, маючи дивну кількість танків - 3712. Цю цифру Жуков неодноразово повторює. (Танків у німців було менше, але не будемо чіплятися.) За типами це були все ті ж танки, що і в Польщі. Нічого нового на озброєння за два роки війни не надійшло. Змінилася пропорція на користь більш важких зразків, крім того, танки модернізували, на деякі поставили більш потужні 50-мм гармати, навішали додаткової броні, тому зросла бойова вага. 1404 німецьких танки з легких перетворили в середні: їх бойова вага перевалила через межу 20 тон. Але створені всі вони були як легкі, і від того, що посилили озброєння і броню, ходові якості відповідно знизилися. Спробуйте вибігти на гору. Легко, якщо нічого на себе не несеш. А якщо з повною викладкою і мінометною плитою за спиною? Той же ефект і з танком. Навішай на нього зайві тони, йому стане важко. Одним словом, модернізація легких застарілих німецьких танків і перетворення деяких з них в середні вирішального поліпшення не принесли.

І ніхто чомусь не ставить питання про те, чи можна підкорити Росію, маючи 3712 застарілих танків, які здатні діяти тільки влітку (якщо немає дощу), якщо ці танки мають обмежений моторесурс, дивно малий запас ходу, незадовільну прохідність, протикульне бронювання та гармати, які не пробивають радянські KB та Т-34. І ніхто чомусь не обчислює, скільки ж Гітлеру бракувало танків для завоювання світового панування. Тому прийнято вважати, що Гітлеру танків вистачало.

Японія в ті славні роки загрузла в Китаї. Виграти - неможливо. Надто їх багато, китайців. Крім того, в будь-який момент могла спалахнути війна Японії з Радянським Союзом. Збройні конфлікти між радянськими і японськими військами йшли низкою. Доходило до серйозного мордобою за участю сотень літаків, танків і гармат, десятків тисяч солдатів. І до всього цього Японія напала на США і Великобританію, перетворивши на своїх ворогів усі країни Тихоокеанського регіону та регіону Індійського океану. Чи була готова Японія воювати одночасно проти всього світу? Не скажу поганого про японську авіацію і флот, але японські танки згадки не варті. Ні за кількістю. Ні за якістю. Але ніхто не ставив питання, скільки ж японцям не вистачало танків для підкорення Китаю, Монголії, Сибіру, Індії, Індокитаю, Австралії, США, Британії та всіх інших. І ніхто над ними не сміявся. Тому прийнято вважати, що японці були до війни готові, якось само собою зрозуміло: їм танків вистачало.

Захід звик до іграшковим цифр; 3712, 2977, 400, 44, 14, тому цифри нашої неготовності вражають. Не вистачало 32 000 танків! У тому числі 16 600 новітніх! І комуністи розповсюджують по світу цифри Жукова. Президент Академії військових наук генерал армії М. Гарєєв - про те ж: ось бачите, скільки нам не вистачало! (Читайте збірник «Мужність». С. 241-242.)

Заради поширення жуковської «правди про війну» комуністи засилають до країн Заходу своїх людей. Ось один з цих засланців, полковник Йосип Саксонов, виносить у заголовок запитання: «ЧИ МІГ СРСР НАПАСТИ НА НІМЕЧЧИНУ В ЛИПНІ 1941 РОКУ?» («Панорама». Нью-Йорк, 13 вересня 1995 р.). Заголовок набраний величезними буквами, і на півсторінки - знак питання. Саксонов повторює аргумент Жукова: «потрібно 16,6 тисячі тільки нових танків, а всього 32 000 танків». І він не самотній.

– 5 -

США, Великобританія, Франція, Японія, Італія вступили в Другу світову війну з застарілими танками. Всю війну вони виробляли танки тільки застарілих конструкцій. До кінця війни так і не зуміли створити нічого вартого уваги. Так на застарілій техніці війну і завершили.

Німеччина теж вступила у війну на застарілих танках. Але в ході війни зуміла створити «Пантеру», «Тигра», «Королівського тигра» та «Елефанта». Проте всі ці танки мали бензинові двигуни. Величезний недолік - старомодне компонування. Через це машини не вдалося утримати в заданій вазі. Командування замовило «Пантеру» вагою 30 тон, а вийшло 45. «Тигр» замовили вагою в 45 тон, а вийшло 56. Зайва (й абсолютно непотрібна) вага зробила ці танки тихохідними й неповороткими. Питома потужність виявилася низькою. Технічна надійність - дуже низькою. Багаторядне розташування котків, яке німецькі конструктори використовували на «Пантерах» і «Тиграх», більше ніколи в історії світового танкобудування ніким не було повторене, бо це було явною помилкою. Додатково до всього всі ці машини були дуже складними й дорогими у виробництві. Тому вдалося за весь час війни випустити 4884 «Пантери» і 392 самохідні гармати на її базі, 88 «Елефантів», 1354 «Тигри», 489 «Королівських тигрів» і 77 самохідних установок на його базі. Якщо ці танки вважати новітніми, то за весь час війни їх було вироблено 7284. Але підкреслюю: вони почали надходити у війська тільки в 1943 році, коли результат війни вже остаточно і досить чітко визначився. І поступали вони не всі відразу, а дрібними партіями і міру виробництва. А на початку війни нічого подібного в німецькій армії не було.

І тільки Червона Армія вступила у війну, маючи танки новітніх конструкцій: 711 KB і 1400 Т-34. Якщо не рахувати новітніх Т-40, Т-50 і БТ-7М, то й тоді самих лише Т-34 і KB було 2111. Потім у ході війни важкі танки випускали тисячами, а середні Т-34 - десятками тисяч.

У 1941 році кожен KB, залишаючись невразливим, міг знищувати кілька німецьких танків, причому найкращих. Одні тільки KB були сильнішими за всі німецькі танкові війська, разом узяті, і сильніші за всі танкові війська світу, разом узяті. 711 KB при розумному використанні могли одні зупинити німецьку агресію.

І 1400 Т-34 були сильнішими за всі німецькі танкові війська, разом узяті, і танкові війська решти світу. І цієї кількості було достатньо для розгрому вторгнення противника.

Якщо ж порахувати 704 БТ-7М, 277 Т-40 і 63 Т-50, то загальна кількість новітніх танків у Червоній Армії на 22 червня 1941 року — 3155.

Так ось: усі країни світу до війни не готувалися. Готувався до війни тільки Радянський Союз. Весь світ обходився застарілими танками, і всіх їх у всіх країнах, разом узятих, до початку війни ніяк не набиралося десяти тисяч. У 1941 році Радянський Союз мав мінімум у два рази більше танків, ніж усі країни світу, разом узяті, включаючи 3155 нових, яких не мав ніхто, крім нас. У Т-34 і KB - протиснарядне бронювання, а у всіх інших танків світу... У нас гармати, здатні проламати будь танк, який у той час існував, і будь-який, який міг з'явитися в найближчому майбутньому до кінця Другої світової війни включно. А їх гармати того часу були здатні вразити KB та Т-34 тільки з короткої дистанції і то тільки в борт або в корму. У нас гусениці, на яких можна ходити по будь-якому снігу і будь-якому болоті, а в них - буксують. У нас потужні економічні дизелі, а у них слабкі, але ненажерливі, пожежонебезпечні бензинові двигуни. Так от: 2111 Т-34 і KB було достатньо, щоб відбити будь-який напад. Решта тисячі наших танків могли б у танкових боях взагалі не брати участь, а просто ганяти німецьку піхоту.

Але Жукову цього мало. Йому б у момент початку війни хотілося мати ще 16 600 новітніх танків... І весь світ над нами сміється: ось бачите, яка була нестача! Особливо їм новітніх не вистачало! Яка відсталість!

– 6 -

Нестачу танків Жуков обчислив і всьому світу повідомив, А яка ж у цьому випадку була «стача»? Щоб дефіцит визначити, треба знати наявність: повинно бути десять пар чобіт, ось дев'ять, отже, однієї пари не вистачає. А Жуков, як ми бачили, кількості радянських танків не уявляв навіть приблизно. Про це заявлено офіційно. І ось, не знаючи наявності, він обчислив недостачу. Геній, та й тільки.

У Гітлера, як Жуков повідомляє, 3712 танків. Для того щоб врівноважити наступаючих, оборона може мати в три рази менше сил. Ця формула відома будь-якому новобранцеві будь-якої армії світу протягом століть і тисячоліть. У даному випадку в червні 1941 року Червоній Армії було достатньо мати в обороні 1237 таких же, як у Гітлера, застарілих танків з бензиновими двигунами, протикульним бронюванням і вузенькими гусеницями. І тоді сили наступу і оборони були б рівні. При цьому новітніх танків не було потрібно зовсім. Народ своєю героїчною працею, неймовірними нестатками, непоправними втратами і надлюдськими жертвами побудував заводи і дав під командування Жукову 23925 танків, тобто в 19 разів більше того, що було потрібно для оборони, і ось Жуков оголошує, що танків йому не вистачало. Превеликому стратегу цього було мало, він би хотів мати ще 32 000, включаючи 16 600 новітніх. У цьому випадку баланс вийшов би 55 925 радянських танків, включаючи 19 755 новітніх зразків, проти 3712 застарілих німецьких танків, серед яких жодного нового типу. Жукову хотілося б на кожен застарілий німецький танк мати по 15 радянських танків, у тому числі по п'ять новітніх.

При читанні цих цифр виникає неминуче питання про розумові здібності нашого народу, про повноцінність, про вищу та нижчу раси. Жуков облив брудом наш народ так, що належить відмиватися багато десятиліть, якщо не століть.

Уявімо: ось шахова дошка. Тисячу танків приймемо за одну шахову фігуру. Тисячу новітніх танків будемо вважати ферзем. У червоних - 24 фігури (в три ряди стоять), у тому числі три ферзі. А у коричневих - чотири фігури. Для точності: неповних чотири і ні одного ферзя, При цьому червоні заявляють про брак. Та про який! Жукову хотілося б, щоб червоні фігури на шахівниці стояли в сім рядів, і в їх числі йому хотілося б мати 20 ферзів. Це проти трьох з половиною німецьких фігур, серед яких немає ферзя.

Є ще й таке пояснення катастрофи 1941 року: німці зосередили сили на вузьких ділянках... Ось радник Президента Росії генерал-полковник Д. Волкогонов пояснює: «Справа в тому, що війська вермахту були сконцентровані в кілька потужних угруповань, завдяки чому на напрямках головних ударів противник створив чотири-і п'ятиразову перевагу в силах і засобах» («Русская мысль», 11 - 17 травня 1995 р.).

Прикинемо: бійка на вулиці, на одному боці 24 чоловіки, в тому числі три олімпійські чемпіони з боксу, на іншій - чотири чоловіки, точніше, три з половиною, без чемпіонів... Розкажіть мені, як ті троє можуть зосередитися на вузьких ділянках, щоб набити морди двадцяти чотирьох, включаючи олімпійців? Але вони ухитрилися. І ось нам оголошують, що 24 встояти не могли, аж надто їх мало було, їм не вистачало ще 32 чоловіків, включаючи 16 чемпіонів. Проти трьох. З половиною.

Або ось іде чемпіонат світу з футболу. У нас на полі 24 гравці, а у них троє... Але вони зосередилися на вузьких ділянках... А у нас трохи не вистачало.

Люди світу читають, люди дивуються, люди порівнюють, люди роблять висновки. Висновки ці - не на користь розумових здібностей нашого народу.

Але припустимо, що Жуков справді не знав, скільки в нього було танків. Давайте вважати, що в нас круглий нуль. Але навіть якщо б у нас взагалі не було ніяких танків, то й тоді жуковські заяви про те, що проти неповних чотирьох тисяч німецьких танків нам було потрібно 32 тисячі, є образою. Перш за все це національна образа російського народу. І всім іншим народам колишнього Радянського Союзу теж. У світлі тієї арифметики ми всі виглядаємо недоумками і дебілами. Тільки за одну цю заяву слід зірвати Жукова-ідола з постаменту.

Співвітчизники, у нас вибір: або ми визнаємо, що наш злочинний режим готував загарбницьку війну, а до оборони зовсім не готувався, тому нас застали зненацька і гнали до самої Москви, або ми повинні визнати себе ідіотами.

Книжка Жукова - расистська, бо вбиває в наші голови ідею про нікчемність нашого народу. Гітлерівці хотіли нам нав'язати ідею расової переваги німців над слов'янами, семітами та іншими. Їм це не вдалося. А марксисту Жукову вдалося. Марксисти-ленінці привчили нас зневажати і ненавидіти самих себе, Вони привчили нас плювати на попередні та майбутні покоління, на свою землю, на власну історію. Гітлер не зумів нас підкорити. Жуков зумів.

Книжку Жукова вихваляли всі ненависники російського народу. Товариші з «Красная звезда» звернулися прямо до Михайла Олександровича Шолохова: скажи слово... Однак «на оцінки Шолохов виявився скупий. ("Назву одного, - інший образиться".) Втім, один комплімент зробив: "Військові мемуари маршалів Жукова і Рокосовського - книжки блискучі"» («Красная звезда», 24 травня 1995 р.).

Даремно Михайло Олександрович грішне з праведним плутав. Немає у Рокосовського в мемуарах нічого подібного до того, що вписано в сороміцькі творіння Жукова...

А хор ненависників дзвенить: о, великий Жуков!

І от питання нашим лауреатам, нашим стратегам у генеральських і маршальських погонах: а вам, дорогі товариші, не бридко отримувати свої срібники за вихваляння цієї худоб’ячої книжечки?

– 7 -

Лаври Жукова-наклепника спокою нашим стратегам не дають. Останній начальник Генерального штабу Збройних Сил СРСР генерал армії М. Моісеєв вже під самий захід комуністичної влади вирішив відзначитися. Він пішов далі: оголосив, що одних тільки новітніх танків нам потрібно не 16 600, як заявляв Жуков, а 31 400 («Правда», 19 липня 1991 р.).

Жуковський метод невичерпний, як наші потреби. Товариші безсовісні генерали, якщо кому хочеться нагород, орденів і посад, оголосіть, що росіяни настільки дурні, що їм було потрібно додатково 100 000 новітніх танків, не рахуючи тих, які вже перебували на озброєнні Червоної Армії. Гарантую; вам комуністи теж пам'ятник зліплять.

Причини популярності Жукова в Німеччині, у Франції, в Британії, США зрозумілі: зажирілому обивателю приємно читати зізнання в тому, що росіяни найдурніші на світі. Жуковська фальшивка пестить національне самолюбство і німця, і американця, і британця, і француза: росіяни самі усвідомлюють свою неповноцінність!

І нехай українці, татари, євреї, грузини чи вірмени не спокушаються. Коли кажуть про росіян, всіх нас на увазі мають. З подачі Жукова Георгія Костянтиновича, «маршала перемоги», всі ми - нижча раса.

А німці — вища.

Ніхто з лідерів сучасної Росії не приховує, що книжка Жукова - ідеологічна диверсія. Чому ж вони вихваляють Жукова і його, даруйте на слові, «мемуари»? А ось чому: злочин століття зірвався, «визволення» Європи, Азії та Африки не відбулося, проте сліди підготовки видно неозброєним оком. Щоб запобігти викриттю, комуністи розпускають (вельми успішно) небилиці про «неготовність». Комуністи оголосили всьому світу про те, що наш народ взагалі ні на що не здатний: не маючи двадцятиразової чисельної і абсолютної якісної переваги, російський солдат воювати не здатний.

З усіх маршалів воєнного часу Жуков проявив найбільшу старанність і завзяття в служінні антинародному режиму. Тому режим і роздуває жуковський культ. Тому Жукова-наклепника на постамент поставили: дутою жуковською величчю підпирають байки про брак танків, про «застарілі» літаки і «неукомплектовані» дивізії. Пам'ятник Жукову - свідчення того, що ми з наклепом змирилися, що ми згодні з жуковською оцінкою наших здібностей.

Кожен, хто читав мемуари Жукова, згоден: більш дикого наклепу на Росію ніхто вигадати не міг. Особисто я про це повторюю у всіх своїх книжках. Однак я - теж жертва комуністичної пропаганди. Я вважав книжку брехливою, але самого Жукова - великим полководцем ...

Я помилився. Жуков не був ні великим, ні полководцем. Свої слова про його нібито велич, про те, що він не мав жодної поразки, беру назад.

У всіх моїх читачів прошу вибачення за помилку.

* * *

Жуков заявив, що йому не вистачило 32 тисячі танків проти 3 тисяч німецьких. Тим самим він сам визнав, що не є полководцем.

13 липня 2004

Брістоль

Список літератури

Бешанов В. Десять сталинских ударов. Минск: Харвест, 2000.

Боевой и численный состав Вооруженных Сил СССР в период Великой Отечественной войны: Статистический сборник №1 (22 июня 1941 года). М.: Воениздат, 1994.

Вестфаль 3., Крейпе В., Блюментрит Т. и др. Роковые решения / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1958,

Владимиров Л.В. Россия без прикрас и умолчаний. Мюнхен: Посев, 1968.

Гальдер Ф. Военный дневник /Пер с нем. М.: Воениздат,1969-1971.

Георгий Жуков. Стенограмма октябрьского (1957 г.) пленума ЦК КПСС и другие документы. М.: Фонд «Демократия», 2001.

Год 1941. Юго-Западный фронт. Львов: Каменяр, 1975.

Гот Г . Танковые операции / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1961

Готовил ли Сталин наступательную войну против Гитлера? / Сост. В.А. Невежин. М.: АИРО-ХХ, 1995.

Гудериан Г. Воспоминания солдата / Пер. с ней. Смоленск.: Русич,1998.

Жуков Г.К. Воспоминания и размышления. М.: АПН, 1969.

Залесский К.А. Империя Сталина: Биографический энциклопедический словарь. М.: Вече, 2000.

Иринархов Р.С. Западный особый. Минск: Харвест, 2002

История Великой Отечественной войны Советского Союза. 1941-1945: В 6 т. М.: Воениздат, 1960-1965

История Второй мировой войны (19391945): В 12 т. М.: Воениздат, 1973-1982.

Карпенко А.В. Обозрение отечественной бронетанковой техники. 1905-1995 гг. СПб.: Невский бастион, 1996.

Краснознаменный Балтийский флот в битве за Ленинград. М.: Наука, 1973.

Кузнецов А. Бабий Яр. Нью-Йорк: Посев, 1986.

Куценко А. Маршалы и Адмиралы флота Советского Союза. М.: Аспект, 2001.

Лиддел Гарт Б.Х. Стратегия непрямых действий / Пер. с англ. М.: Иностранная литература, 1957.

Лиддел Гарт Б.Х. Вторая мировая война / Пер. с англ. М.: Воениздат, 1976.

Манштейн Э. фон. Утерянные победы / Пер. с нем. М.: ACT, 1999.

Маршалы Советского Союза. М.: Любимая книга, 1996.

Мерцалов А.Н., Мерцалова Л.А. Иной Жуков. М.: 1996.

Миддельдорф Э. Тактика в русской кампании / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1958.

Морозов Д.А. О них не упоминалось в сводках. М.: Воениздат, 1965.

Мюллер-Гиллебранд Б. Сухопутная армия Германии 1933-1945 гг.: В 3 т. / Пер. с нем. М.: Иностранная литература, 1956-1958.

Накануне войны: Материалы совещания высшего руководящего состава РККА. 2331 декабря 1940 года. М.: Терра, 1993.

На Северо-Западном фронте (19411943): Сборник статей участников боевых действий / Под ред. П.А. Жилина. М.: Наука, 1969.

Невежин В.А. Синдром наступательной войны: Советская пропаганда в преддверии «священных боев» 19391941. М.: АИРО-ХХ, 1997.

Николаевский Б.И. Тайные страницы истории. М.: Издательство гуманитарной литературы, 1995.

Нюрнбергский процесс над главными немецкими военными преступниками: Сборник материалов. В 7 т. М.: Юриздат, 1960.

Октябрьский пленум ЦК КПСС: Стенографический отчет, М.: 1957.

Ордена Ленина Московский военный округ. М.: Воениздат, 1985.

Петров Н.В., Сорокин К.В. Кто руководил НКВД. 1934-1941. М.: Звенья, 1999.

Пикер Г. Застольные разговоры Гитлера / Пер. с нем. Смоленск: Русич, 1993.

Проэктор Д.М. Война в Европе. М.: Воениздат, 1963.

Рейнгардт К. Поворот под Москвой. М.: Воениздат, 1980.

Рендулич Л. Управление войсками / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1974.

Риббентроп И. фон. Между Лондоном и Москвой / Пер. с нем. М.: Мысль, 1996.

Рыбин А.Т. Сталин и Жуков. М.: Гудок. 1994.

Рокоссовский К.К. Солдатский долг. М.: Воениздат, 1968.

Руге Ф. Война на море 1939-1945 гг. / Пер. с нем. М.: Воениздат, 1957.

Самсонов A.M. Знать и помнить. М.: Политиздат, 1989.

Сандалов Л.М. Боевые действия войск 4-й армии Западного фронта в начальный период Великой Отечественной войны. М.: Воениздат, 1961.

Сандалов Л.М. Трудные рубежи. М.: Воениздат, 1965.

Сандалов Л. М. Пережитое. М.: Воениздат, 1966.

Сандалов Л.М. На московском направлении. М.: Наука, 1970.

Сандалов Л.М. Первые дни войны. М.: Воениздат, 1989.

Симонов К.М. Глазами человека моего поколения. М., 198S.

Сичкин Б. Я из Одессы, здрасьте... СПб.: СМИО-Пресс. 1996.

Смирнов Н.Г. Вплоть до высшей меры. М.: Московский рабочий,1997.

Совершенно секретно! Только для командования. М.: Наука, 1967.

Советская военная энциклопедия: В 8 т. М.: Воениздат, 1976-1980.

Советские Вооруженные Силы: История строительства. М.: Воениздат, 1978.

Соколов Б. Неизвестный Жуков: портрет без ретуши. Минск: Родиола-Плюс, 2000.

Сообщения Советского Информбюро. М.: Изд-во Совинформбюро, 19451947.

Солоневич И.Л. Россия в концлагере. М.: Москва, 1999.

Солоневич Я.Л. Народная монархия. Минск: Лучи Софии, 1997,

СССР - Германия. 1939-1941 / Сост. Ю. Фельштинский. Нью-Йорк, 1983.

Триандафиллов В.К. Размах операций современных армий. М.; Л.:ОГИЗ, 1926.

Триандафиллов В.К. Характер операций современных армий. М.; Л.: Госиздат, 1929.

Тыл Советских вооруженных сил в Великой Отечественной войне / Под общ. ред. генерала армии С.К. Куркоткина. М.: Воениздат, 1977.

Шапошников Б.М. Мозг армии: В 3 кн. М.; Л.: Госиздат, 1927-1929.

Шпеер А. Воспоминания / Пер. с нем. Смоленск: Русич, 1997.

XVII съезд партии: Стенографический отчет. М.: Партиздат, 1934.

Газеты: «Аргументы и факты», «Вести», «Известия», «Красная звезда», «Российская газета», «Литературная газета», «Московские новости», «Московский комсомолец», «Независимая газета», «Независимость», «Независимое военное обозрение», «Новое русское слово», «Правда», «Русская мысль», «Сегодня» (Киев), «Час».

Журналы: «Бюллетень оппозиции», «Военно-исторический журнал», «Военные архивы России», «Вопросы истории», «22», «Знамя», «Магазин», «Наш современник», «Новая и новейшая история», «Огонек», «Российское возрождение», «Родина».

Beer H. Moskaus As im Kampf der Geheimdienste. Munchen, Hohe Warte, 1983.

British and American Tanks of World War II. New York; ARCO, 1969.

Encyclopedia of German Tanks of World War Two. London: AAP, 1978.

Gregory J., Batchelor D. Airborne Warfare 19181941. Leeds: Phoebus, 1978.

Hitler A. Mein Kampf. Munchen: Zentralverlag der NSDAP. Eher, 1933.

Mellenthin F. W. von. Panzer Battles. London. 1955.

Reinhardt K. Die Wende vor Moskau. Stuttgart, 1978.

Rosenberg A. Der Zukunftweg einer deutschen Aussenpolitik. MUnchen, 1927.

Від перекладача: Цей переклад - мій привіт Гепі, який щойно вгепав у бовдура в Харкові 900 тисяч гривень

Content

Віктор Суворов
Беру свої слова назад
(Тінь перемоги-2)

Єдиний? Замість передмови

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

Розділ 1 Чесність із застереженнями

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 2 Про справжні погляди великого полководця

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 3 Про безмозку армію

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

Розділ 4 Як Жуков намагався доповісти обстановку

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

Розділ 5 Ще раз про дурного Сталіна

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

Розділ 6 Так про війну не писав ніхто!

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 7 Про Голікова

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 8 Не підмахни!

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

Розділ 9 Тільки особисто!

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 10 Як Жуков намагався догодити Сталіну

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

– 8 -

Розділ 11 Хто захоче класти свою голову?

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

Розділ 12 Як Жуков будив Сталіна

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

Розділ 13 У нього не було повноважень!

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

Розділ 14 З опорою на документи

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 15 Героїчна ганьба

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 16 Хто і як готував оборону Бреста?

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

– 8 -

– 9 -

Розділ 17 У всьому винен Військторг

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 18 Надзвичайна подорож до Тернополя

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

Розділ 19 Наступ або контрнаступ?

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 20 Розумний зрозуміє?

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

– 8 -

Розділ 21 Про Кулика і Павлова

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 22 Хто зрівняється з Павловом?

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

Розділ 23 Про неймовірну прозорливість

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 24 Про безнадійне становище

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

Розділ 25 Як він приймав департамент

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 26 Про сорок бочок

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

– 8 -

Розділ 27 Спаситель

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 28 Як Жуков громив фальсифікаторів

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

– 8 -

Розділ 29 Він - про себе

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

– 8 -

Розділ 30 А це - про нього

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

– 8 -

Розділ 31 Про Власова

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 32 Про гіркі сльози

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Розділ 33 Як великий стратег догодив ідеологічним ворогам

– 1 -

– 2 -

– 3 -

– 4 -

– 5 -

– 6 -

– 7 -

Список літератури