Тери Пратчет

В черно като полунощ

Глава 1

Баш грамаданско левентченце

Защо, чудеше се Тифани, хората толкова обичат шума? Защо шумът е толкова важен? Нещо съвсем наблизо ревеше така, сякаш ражда крава. Оказа се стара латерна, която въртеше парцалив мъж с омачкан цилиндър. Тифани се измъкна колкото можа по-вежливо, но шумът като че ли беше прилепчив. Човек добиваше чувството, че ако не му избяга, ще се опита да се намъкне чак у дома му.

Това обаче беше само един звук от грамадния казан с вряща шумотевица, в който бе попаднала. Подклаждаха го хора. Подклаждаха го, опитвайки се да надделеят шума от останалите, като вдигат още повече шум. Спореха при импровизираните сергии, подскачаха да уловят с уста висяща ябълка или жаба[1], насърчаваха юмручните надпревари и натруфената с пайети въжеиграчка, продаваха захарен памук с цяло гърло и, откровено казано, се наливаха юнашки.

Въздухът над зеления хълм тегнеше от шум. Сякаш цялото население на два или три града без изключение се беше домъкнало до баирчината. И тук, където обикновено се чуваше само по някой откъслечен крясък на мишелов, сега отекваше постоянният крясък на… ами на всички. На това му викаха „забавление“. Единствените хора, дето не вдигаха шум, бяха крадците и джебчиите, които си вършеха работата в похвална тишина и освен това не припарваха до Тифани. Кой ли би преджобил вещица? Щеше да има късмет да се отърве без липсващи пръсти. Така поне се вярваше, а всяка разумна вещица би окуражила подобни страхове.

Когато си вещица, представляваш всички вещици, мислеше си Тифани Сболки, докато крачеше сред тълпите, влачейки подире си метлата, привързана с връвчица. Метлата летеше на няколко стъпки над земята. Това малко я притесняваше. Явно вършеше работа, но тъй като навсякъде из панаира щъкаха дечица с балони, също привързани с връвчица, все ѝ се струваше, че изглежда малко, да не кажем доста глупаво. А нещо, което излага някоя вещица, излага всички вещици.

От друга страна, ако вържеш метлата за плет, някое хлапе непременно ще я развърже и ще я яхне ей така, заради тръпката, а тогава тя най-вероятно ще излети право нагоре чак до облаците, където въздухът се вледенява. Макар че на теория би могла да призовеш метлата си обратно, на практика размразяването на деца в ярък слънчев ден насред лятото доста изнервяше майките. Не беше особено хубаво. Хората щяха да одумват. Хората все одумваха вещиците. Тя се примири и отново повлече метлата. Току-виж, хората решат, че по такъв забавен начин се вписва в общото забавление.

Налагаше се доста етикеция дори при нещо толкова измамно веселяшко като панаир. Тя беше вещицата. Кой знае какво щеше да се случи, ако забравеше или още по-зле, сбъркаше нечие име? Какво щеше да стане, ако забравеше низа от дребни вражди и разпри, съседите, които не си говореха, и т.н. и т.н., и даже прочее и отвъд прочеето? Тифани нямаше и идея какво значи „минно поле“, но ако знаеше, щеше да ѝ се стори много подобно.

Тя беше вещицата. Беше вещицата в цялата околия на Кредище. Не само за родното си място, а за всички останали селища чак до Шунково, което си беше на цял ден път оттук. Територията, която една вещица смята за своя и за чиито хора прави каквото е необходимо, е един вид владение. Като за владение това си го биваше. Не много вещици се сдобиват с цяла геоложка откривка, па макар и в случая основно покрита с трева, а тревата — основно покрита с овце. Днес овцете по варовитите масиви бяха оставени без надзор да правят каквото там си правеха, когато са без надзор. То вероятно щеше да е горе-долу същото, което правеха, когато са под надзор. Обикновено обгрижвани, вардени и най-общо държани под надзор, овцете в момента бяха оставени без капка внимание, защото точно тук и сега се случваше най-интересното събитие на света.

Не ще и дума, ежегодното почистване си е едно от най-интересните събития на света, стига да не мърдаш на повече от десетина километра от дома си. Ако си местен, няма начин да не срещнеш там абсолютно всички, които познаваш[2]. Именно там доста често се откриваха евентуалните половинки в живота. Девойките без изключение бяха с най-хубавите си рокли, а младежите — с изражения, пълни с надежда, и перчеми, зализани с евтина помада или (най-често) с плюнка. Тези, които бяха заложили на плюнката, по принцип имаха предимство, понеже евтината помада беше наистина много евтина и често се разтапяше и разтичаше в жегата, от което така бленуваният момински интерес се изпаряваше за сметка на мухите, направо пируващи по черепите на нещастните левенти.

При все това, понеже този панаир едва ли би могъл да се казва „мястото, където отиваш с надежда да получиш целувка и ако имаш късмет, обещание за още една“, събитието се наричаше „съборката“.

Съборката се правеше в края на лятото и траеше три дни. За повечето хора в Кредище това беше техният празник. Днес беше третият ден и се приемаше, че ако не си получил целувка досега, по-добре да си идеш вкъщи. Тифани не беше получила целувка, но тя все пак беше вещица. Кой знае в какво можеха да се превърнат тия пущини?

Ако времето бе меко, хората нерядко оставаха да нощуват под открито небе, че и под храсталаците. По тази причина склонните към нощни разходки не беше зле да гледат къде вървят, та да не се препънат в нечии крака. Откровено казано, не липсваше онова, което Леля Ог — вещица, сменила трима съпрузи — наричаше „забавленийце“. Жалко, че Леля живееше горе в планините, защото съборката щеше да ѝ се понрави, а на Тифани щеше да ѝ се понрави да зърне физиономията ѝ при вида на Великана[3].

Той — определено беше „той“, в това изобщо нямаше съмнение — беше изваян сред торфа преди хиляди години. Бял силует на зелен фон от времената, когато хората е трябвало да мислят за оцеляване и потомство в свят, изпълнен с опасности.

А, да, при това е бил изваян или поне така изглеждаше, преди да са били измислени панталоните. Всъщност е малко да се каже, че нямаше панталони. Липсата им изпълваше света. Човек просто не можеше да мине по тесния път, който се виеше в подножието на хълмовете, без да забележи, че има огромна, така де, липса на нещо (например панталони) и наместо това съответно наличие на друго нещо. Това определено беше мъжка и категорично не женска фигура без панталони.

Всеки, който идваше за съборката, трябваше да си носи кирка или просто нож и да поеме по стръмния скат, отстранявайки избуялите през годината плевели, докато кредата отдолу се оголи в пълния си блясък и Великанът изпъкне величествено, излагайки на показ всичко от себе си. Не че и преди не го правеше.

Доста кискане падаше, докато момичетата работеха по него.

А причината за кискането и свързаните с него обстоятелства неизбежно навеждаха Тифани на мисълта за Леля Ог, която обикновено изпълваше фона зад Баба Вихронрав с широка усмивка на лицето. Леля по принцип минаваше за добродушна дъртофелница, но това изобщо не изчерпваше всичко. Без да бъде официална наставница на Тифани, тя някак неусетно я беше научила на много неща. Като се сети за това, Тифани се усмихна на себе си. Леля знаеше всякакви стари тайни чародейства — древна магия, магия, на която не са ѝ потребни вещици, магия, която е втъкана в хората и в земята. Отнасяше се до неща като смъртта, женитбата и оброците. До обещания, които се дават, дори да няма кой да ги чуе. И до всички онези неща, които карат хората да чукат на дърво и никога, ама никога да не пресичат пътя след черна котка.

Не беше необходимо да си вещица, за да разбираш това. В онези особени моменти околният свят ставаше… ами по-истински и по-плавен. Леля Ог го наричаше „проникновен“ — необичайно сериозна дума от жена, на която подхождаше по-скоро да каже: „Едно бренди, голямо благодарско и като тъй и тъй си почнал, сипи двойно.“ Тя беше разказвала на Тифани за миналите времена, когато вещиците изглежда са имали повечко забавления. Като например онези неща, които са вършели при смяната на сезоните — вече отмрели обичаи, освен в народната памет, която по думите на Леля Ог е дълбока, тъмна, жива и никога не отслабва. Дребни ритуали.

На Тифани особено ѝ допадаше онзи с огъня. Тя обичаше огъня. Той беше любимата ѝ стихия. Беше толкова могъщ и толкова страховит за силите на мрака, че хората даже се женеха, прескачайки огън ръка за ръка[4]. Според Леля Ог в случая несъмнено помагало едно заклинанийце. Тя дори за миг не се поколеба да го каже на Тифани и то веднага се лепна в съзнанието ѝ. Доста от казаното от Леля Ог имаше тази прилепчивост.

Това обаче касаеше отминали времена. Сега всички бяха станали по-порядъчни. С изключение на Леля Ог и великана.

Из Кредище имаше и други изваяни в земята фигури. Една от тях беше Белият кон. Тифани вярваше, че той веднъж се изтръгна от земята да ѝ се притече на помощ. Сега се чудеше какво ли щеше да стане, ако Великанът направи същото. Доста трудно се откриват гащи с размер към два километра, и то по спешност. А ситуацията без съмнение нямаше да търпи отлагане.

Тифани се беше кискала на Великана един-единствен път, и то много отдавна. В света всъщност имаше само четири вида хора: мъже, жени, магьосници и вещици. Магьосниците обикновено обитаваха университетите долу в големите градове и нямаха право да се женят, макар че съответната причина тотално убягваше на Тифани. Както и да е, рядко се срещаха по тия краища.

Вещиците определено бяха жени, ала повечето от по-възрастните, които Тифани познаваше, също не минаваха под венчилото, главно защото Леля Ог вече беше използвала всички подходящи съпрузи, но и вероятно защото просто нямаха време за това. Разбира се, случваше се чат-пат някоя вещица да се омъжи за някое величие, като Маграт Гарлик например, която така стана кралица на Ланкър, макар че, както разправяха, тя сега се занимавала само с билки. Единствената млада вещица сред познатите на Тифани, която някак беше успяла да отдели и време за ухажване, беше най-добрата ѝ приятелка в планините — Петулия. Тя сега специализираше прасешка магия и скоро щеше да се омъжи за приятен младеж, който не след дълго щеше да наследи от баща си ферма за прасета, което означаваше, че на практика е аристократ[5].

Вещиците обаче не бяха единствено и само заети. Те бяха отчуждени. Тифани разбра това отрано. Уж си човек, ама не си като всички останали. Неизбежно се налагаше някаква дистанция или разграничение. Нямаше нужда да влагаш усилия — то така или иначе се случваше. Познатите ѝ момиченца от времето, когато бяха толкова малки, че припкаха да си играят само по блузки, сега леко се покланяха, като я срещнеха. Дори по-възрастните мъже докосваха чело или онова, което смятаха за такова, когато минеше край тях.

Правеха го не само от уважение, а и от страх. Вещиците имаха тайни. Помагаха при раждания. И на сватби не беше зле да присъстват (макар че никой не беше сигурен дали е за късмет или против уроки), а и на смъртния одър си трябваше вещица — да ти покаже пътя. Вещиците имаха тайни, нивга непродумвани… така де, пред онези, които не бяха вещици. Съберяха ли се в тесен кръг на някой хълм за по чашка-две (в случая с Леля Ог за по чашка-десет), те клюкареха като гъски.

Но никога за истинските тайни — за всички онези сторени, чути и видени неща, които просто трупаш в себе си. Толкова много тайни, че те е страх да не прелеят. Видът на великан без панталони изобщо не си струва да се коментира в сравнение с някои от нещата, които би могла да види вещица.

Не, Тифани не завиждаше на Петулия за нейния романс, който сигурно бе протекъл в комбинация с грамадни ботуши, корави гумени престилки и дъжд, без да броим ужасния акомпанимент от „грух-грух“.

Обаче ѝ завиждаше за това, че е толкова здравомислеща. Петулия беше наредила живота си. Знаеше какво иска от бъдещето и беше запретнала ръкави да го постигне — до колене в „грух-грух“, щом се налага.

Всяко семейство, дори горе в планините, отглеждаше поне по едно прасе — да служи за боклукчийска кофа през лятото и за свинско, бекон, шунка и наденици през останалото време. Прасето беше важно. На бабата като ѝ е зле, можеш да ѝ дадеш терпентин, ама прасето като е зле, викаш по спешност прасешката вещица, че и плащаш, и то добре, главно с наденички.

На всичкото отгоре Петулия беше професионална прасоуспивачка. Тя впрочем спечели тазгодишното съревнование в благородното успиваческо изкуство. Според Тифани нямаше по-подходящо определение за това. Приятелката ѝ сядаше до прасето и му говореше благо и кротко за безкрайно скучни неща, докато не се задействаше някакъв странен прасешки механизъм, и тогава то се прозяваше щастливо и се гътваше на мига, готово да стане много важен принос в семейната диета за следващата година. Това може и да не изглежда най-добрия изход за прасето, но предвид мърлявия и най-вече шумен начин, по който умираха прасетата, преди да бъде измислено прасоуспиването, той определено беше — в контекста на великия обществен замисъл — доста по-добър вариант като цяло.

Сама сред тълпата Тифани въздъхна. Тежка е черната островърха шапка. Защото, щеш не щеш, шапката и вещицата са едно. Като носиш островърха шапка хората се отнасят внимателно с теб. О, да, гледат те почтително и често доста притеснено, сякаш очакват да прочетеш мислите им, което впрочем сигурно можеш да направиш с помощта на добрите стари вещерски похвати като първозрение и второмислие[6]. Но те всъщност не бяха магически. Всеки можеше да ги усвои, ако има грам мозък в главата си, ала понякога дори и толкова трудно се намира. Хората често бяха толкова заети да живеят, че хич не се спираха да помислят защо. Вещиците го правеха и това от своя страна ги правеше необходими. О, да, наистина непрекъснато необходими, но не и (както ставаше ясно по един много вежлив и определено безмълвен начин) желани.

Това тук не бяха планините, където хората отдавна са свикнали с вещици. Жителите на Кредище бяха дружелюбни, но не и близки, не и истински приятели. Вещицата е различна. Вещицата знае неща, които ти не знаеш. Вещицата е друг вид човек. Вещицата е такъв човек, когото май не бива да ядосваш. Вещицата не е като останалите хора.

Тифани Сболки беше вещицата, а стана такава, защото хората имаха нужда от вещица. Всеки има нужда от вещица, но понякога просто не го осъзнава.

И нещата се нареждаха. Отколешните представи за кошмарната вещица избледняваха всеки път, когато Тифани помогнеше на някоя млада майка да роди първото си дете или облекчеше последните дни на някой старец, поел към отвъдното. И все пак старите приказки, старите слухове и старите образи от детските книжки някак се крепяха в живата памет.

Още по-трудно беше заради това, че в Кредище отдавна нямаше вещици — нито една не би се настанила тук по времето на Баба Сболки. А тя, както всички знаеха, беше мъдра жена — достатъчно мъдра да не бъде вещица. В Кредище нищо не се случваше пряко нейната воля или поне за не повече от десет минути.

И така, Тифани, вещицата, беше съвсем сама.

Не само че планинските вещици като Леля Ог, Баба Вихронрав и госпожица Либела вече не бяха край нея, а и хората в Кредище просто не знаеха как да се отнасят с тях. Разбира се, редица вещици сигурно щяха да ѝ се притекат на помощ, ако ги повика, но — макар че нямаше да го кажат — това щеше да означава, че не е успяла да понесе отговорността, че не се справя с работата, че не е сигурна, че не я бива достатъчно.

— Извинете, госпожице. — Последва нервно хихикане. Тифани се озърна и погледът ѝ попадна на две момиченца, натъкмени с най-хубавите си роклички и сламени шапки. В очите им гореше нетърпение и като че ли искрица дяволия. Тя бързо прерови паметта си и им се усмихна:

— О, Беки Прошка и Нанси Права, нали? Какво мога да направя за вас?

Беки Прошка срамежливо измъкна едно букетче иззад гърба си и ѝ го подаде. Тифани, разбира се, знаеше какво е това. Като малка и тя беше правила такива за по-големи момичета, просто защото така се правеше. То си беше част от съборката: малка китка диви цветя, овързани на букетче със — и това беше важна част, магическата част — стиска от тревата, закривала голотата на кредата.

— Ако си го сложите под възглавницата нощеска, ще сънувате либето си — каза Беки Прошка вече с доста сериозно изражение.

Тифани внимателно пое леко повехналото букетче.

— Я виж ти… — Тя пое дъх. — Има си смотолевки, галюшки, седемлистна детелина — голям късмет! — стръкче смрадлика, мушкато, о, тъжник и… — Тя се втренчи в дребните червено-бели цветчета.

Момиченцата се притесниха.

— Добре ли сте, госпожице?

— Забравки[7]! — възкликна Тифани по-остро, отколкото възнамеряваше. Момиченцата обаче не забелязаха, затова тя ведро продължи: — Доста необичайно е да се срещнат тук. Сигурно са дошли от дворовете. И вярвам и двете знаете, овързали сте ги на букетче със стръкове дзука, която навремето са използвали за свещи. Каква приятна изненада! Много ви благодаря! Надявам се да си прекарвате чудесно тук…

Беки вдигна ръка.

— Извинете, госпожице?

— Още нещо ли има, Беки?

Беки се изчерви и припряно зашепна с дружката си. Обърна се към Тифани още по-червена, но въпреки всичко решена да завърши започнатото.

— Нали не може човек да загази само ако попита нещо, а, госпожице? Тъй де, само ако зададе един въпрос, а?

Ще бъде „Как да стана вещица, като порасна“, помисли си Тифани, защото обикновено беше така. Момичетата я гледаха как лети на метлата и си мислеха, че това е то да си вещица. На глас отвърна:

— Не и от мен със сигурност. Хайде, питай!

Беки Прошка заби очи в обувките си.

— Имате ли си нагон, госпожице?

Едно от необходимите вещерски умения е способността да не позволиш изражението ти да издаде какво мислиш и най-вече да не допускаш, ама при никакви обстоятелства, да се вдърви като дъска. Тифани успя да отговори, без изобщо да ѝ трепне гласът и без никаква следа от смутена усмивчица.

— Това е много интересен въпрос, Беки. Може ли да зная защо се интересуваш?

На момиченцето явно му олекна доста сега, когато въпросът, тъй да се каже, беше станал обществено достояние.

— Ами, госпожице, аз попитах баба дали мога да стана вещица, като порасна, и тя рече, че нямало да ми се ще, понеже вещиците нямали нагон, госпожице.

Тифани трескаво запрехвърля мисли, изправена пред двата тежки кукумявски погледа. Това са фермерски щерки, разсъди тя, така че със сигурност са виждали как се окотва котка. Трябва да са виждали и обагняне, а сигурно и отелване, което си е шумна работа и трудно се пропуска. Те знаят за какво ме питат.

В този момент Нанси се намеси с:

— Ама ако е вярно, госпожице, бихме искали да си ни върнете цветята, понеже така може да станат зян, без да се обиждате, пък то нали ви ги показахме вече… — Тя отстъпи припряно. Тифани се изненада от собствения си смях. Отдавна не се беше смяла. Хората обърнаха глави да видят какъв е майтапът, а тя успя да хване двете момиченца, преди да са избягали, и ги завъртя към себе си.

— Браво на вас двечките! — искрено ги похвали тя. — Радвам се да видя проява на здрав разум от време на време. Никога не се колебайте да задавате въпроси. А отговорът на този за нагона е, че вещиците са като всички останали, но често са толкова заети да хвърчат напред-назад, че не им остава време да се замислят за това.

На момиченцата явно им олекна, че делото им не е било съвсем нахалост, и Тифани се подготви за следващия въпрос, който отново дойде от Беки.

— А имате ли си либе, госпожице?

— Точно в момента не — хладнокръвно отвърна Тифани, налагайки си безизразност. Подаде им букетчето. — Но кой знае, ако сте го направили както трябва, току-виж, си намеря и тогава вие със сигурност ще излезете по-добри вещици от мен.

Двете момиченца светнаха при тази ужасна проява на безочливо ласкателство и въпросите секнаха.

— Струва ми се — продължи Тифани, — че всеки момент ще започне търкалянето на кашкавалените пити. Сигурна съм, че не ви се ще да го пропуснете.

— Да, госпожице — хорово отвърнаха момиченцата. Точно преди да си тръгнат, изпълнени с облекчение и увереност, Беки потупа Тифани по ръката.

— Сложно е с либетата, госпожице — сподели тя с дълбоката убеденост на дългогодишния опит, който, доколкото знаеше Тифани, се свеждаше до осем години на белия свят.

— Благодаря — отвърна Тифани, — непременно ще го имам предвид.

Що се отнася до забавленията на съборката, като обичайното гримасничене през конски хамут или бой с възглавници върху хлъзгав кол, или даже лов на жаби с уста, е, Тифани се примиряваше с тях или просто не им обръщаше внимание. Впрочем по-скоро предпочиташе да не ги забелязва. Търкалянето на питите обаче наистина ѝ харесваше — тоест хубаво търкаляне чак до края на склона, макар и не през Великана, защото след това никой нямаше да иска да ги яде.

Питите бяха твърди, понякога специално направени за надпреварата, и направилият победната кашкавалена пита, която стигаше до края невредима, печелеше колан със сребърна тока и всеобщо възхищение.

Тифани беше майстор на сирената, но никога не участваше в съревнованието. Вещиците не можеха да се включат в надпреварата, защото ако спечелеха (а тя знаеше, че е правила пита-две, които биха могли да спечелят), всички щяха да кажат, че не е честно, понеже са вещици. Е, неколцина щяха да го кажат, но всички щяха да си го мислят. А ако не спечелеше, хората щяха да мърморят: „Що за вещица не може да направи една пита, дето да надвие обикновените пити, направени от обикновени люде като нас?“

Тълпата вече се стичаше към мястото, откъдето щяха да пускат питите, макар че при сергията с жабите все още имаше голяма навалица, привлечена от този тъй развлекателен и надежден източник на забавление, особено за онези, които не участваха в него. За съжаление човекът, който си пъхаше невестулки в панталоните и очевидно бе достигнал собствен рекорд от девет невестулки, тази година липсваше и хората се чудеха дали не е загубил таланта си. Рано или късно обаче всички щяха да отидат да гледат надпреварата с питите. Това беше традиция.

Склонът наистина беше много стръмен и сред собствениците на питите неизменно се надигаше дух на бурно съперничество, което се изразяваше в бутане, ръгане, ритане и синини. Чат-пат се случваше да счупят по някой крак или ръка. Всичко това протичаше по реда си и съперниците вече поставяха на стартовата линия своите пити, когато Тифани зърна едно настървено сирене да се търкулва сам-самичко. Беше черно, но не само от прах, и овързано с мърлява синьо-бяла препаска.

— О, не — изпъшка тя, — Хорас! — А и белята никога не идва сама. Тя се озърна, взирайки се за онова, което не биваше да е там. — Слушайте сега — изръмжа под носа си, — знам, че поне един от вас е наблизо. Не ви е тук мястото. Ясно?

Твърде късно обаче. Разпоредникът с голяма широкопола шапка, поръбена с ширит, наду свирката си и състезанието, както той заяви, се отпочна — което е доста по-тежка дума от започна. Мъж с ширит по шапката никога не използва простичка дума, когато има и по-сложна.

Тифани почти не смееше да гледа. Състезателите не толкова тичаха, колкото се плъзгаха и въргаляха зад питите си. Не можеше обаче да не чуе вълната от викове, която се надигна, когато черното сирене не само излезе начело, а и от време на време се обръщаше и връщаше нагоре по склона, за да се блъсне в някои от обикновените невинни пити. Даже долови и лекото му ръмжене, когато се изстреля почти до билото на хълма.

Състезателите крещяха, опитваха се да го хванат и да го смажат с тояги, но пиратското сирене профуча напред, достигна финала току пред ужасното меле от хора и пити, което се изсипа на купчина там, а после се отърколи обратно до билото и седна там с престорена свенливост, все още леко потрепващо.

В подножието на хълма се разгаряха битки между състезателите, които все още имаха сили да праснат някого, и тъй като цялото внимание сега се насочи натам, Тифани използва възможността да грабне Хорас и да го пъхне в чантата си. В края на краищата той си беше нейно творение. Така де, тя го беше създала, макар че нещо явно се беше омешало в закваската, понеже Хорас беше единственото сирене, което яде мишки и ако не бъде озаптено — други сирена. Нищо чудно, че се сдуши толкова бързо с Нак Мак Фигъл[8], които го направиха почетен член на клана. Падаха си по тоя тип сирене.

Предпазливо, надявайки се никой да не забележи, Тифани вдигна чантата до устата си и процеди:

— Що за държание е това? Не те ли е срам?!

Чантата лекичко затрепка, но Тифани се сети, че в речника на Хорас липсва думата „срам“, както впрочем и всички останали. Тя спусна чантата и като се отдръпна на известно разстояние от тълпата, изрече:

— Знам, че си тук, Сите О’Бери.

И ето го и него, седнал на рамото ѝ. Усещаше миризмата му. Независимо от факта, че по принцип нямаха нищо общо с къпането, освен ако не ги окъпеше някой дъжд, Нак Мак Фигъл неизменно миришеха на нещо подобно на леко вкиснати картофи.

— Келдата сакаше да видим как я караш — заяви Фигълският водач. — Тия неколко седмици ич не си одила до могилата да я видиш — продължи той — и ми се чини, що я е страх да не си навлечеш некоя беда, като бачкаш толкоз много и прочее.

Тифани изпъшка, но само вътрешно. На глас отвърна.

— Много мило от нейна страна. Но работата край няма. Келдата със сигурност е наясно с това. Каквото и да върша, все има още за вършене, все има нужда от нещо. Но няма за какво да се тревожи. Справям се. И моля друг път да не пускате Хорас на обществени събития — знаеш, че се възбужда.

— Е да, ама на оня флаг ей там пише, че туй било за тукашните и технио бит. Епа кой тука се бие повече от нази? И тукашните, че и вънкашните че ступаме! Ама я бездруго саках да додем да го почетем големото левентче без гащури. Оно си е баш грамаданско левентченце, нема лабаво. — Сите пое дъх, след което додаде смирено: — Да ѝ река, начи, дека си читава, а? — Изглеждаше обезпокоен, като че ли искаше да каже още нещо, но знаеше, че няма да ѝ се понрави.

— Сите О’Бери, ще ти бъда много благодарна, ако направиш тъкмо това — кимна Тифани, — защото, ако не греша, имам доста хора за превързване.

Сите О’Бери внезапно доби вид на човек, натоварен с ужасно неблагодарна задача, и трескаво изплю посланието, което жена му бе поръчала да предаде:

— Келдата рече, дека у морето имало бол рибоци, господжа!

Тифани замря за миг, а после, без да гледа Сите, тихо отвърна:

— Признателна съм на келдата за рибарската информация. Сега обаче трябва да тръгвам, ако не възразяваш. Моля те, благодари на келдата.

Тълпата вече се стичаше към подножието на хълма, за да зяпа, разтърве или евентуално да се пробва да окаже аматьорска първа помощ на стенещите състезатели. За случайните свидетели, разбира се, това беше поредното представление. Все пак рядко се вижда доволно голяма купчина от мъже и кашкавалени пити, а и — знае ли човек? — може пък да има някои наистина интригуващи произшествия.

На Тифани, доволна, че има с какво да се заеме, не се наложи да си пробива път през навалицата. Островърхата черна шапка можеше да отвори път през тълпа по-бързо, отколкото светец през плитко море. Тя отстрани щастливите зяпачи, като размаха ръка, чат-пат уцелвайки по-бавно схващащите. Всъщност както се оказа, касапската сметка тази година не беше чак толкова голяма — само една счупена ръка, една строшена китка, един счупен крак и огромен брой натъртвания, драскотини и ожулвания по тези, които най-вече се бяха плъзгали до долу. Тревите невинаги са ласкави. В резултат от това неколцина младежи очевидно бяха доста пострадали, но решително отказаха да разкрият нараняванията си пред девойка, големи благодарности все пак. Тя им заръча да сложат студени компреси на наранените места, където и да бяха те, и ги изпроводи с поглед, като се затътриха с патешка походка към домовете си.

Е, добре се справи, нали? Приложи уменията си пред потриващата вратове тълпа и съдейки по това, което подочу от старците, не се изложи. Може и само да ѝ се стори, но един-двама като че се смутиха, когато един дядка с брада до кръста ухилено заяви:

— Девойче, дето може да намества кости, стара мома няма да остане.

Но всичко свърши и като нямаше друго за правене хората поеха по дългия път обратно по склона… и тогава се появи каретата и което беше още по-зле, спря.

* * *

Беше с герба на Сувенирни. От нея излезе младеж. Приятен на вид посвоему, но и толкова дървен посвоему, че човек можеше чаршафи да глади на него. Беше Роланд. Едва направи крачка, когато един доста неприятен глас от каретата му натякна, че трябвало да чака лакеят да му отвори вратата и да побърза, защото нямали цял ден за губене.

Младежът се отправи към тълпата, а тя се поспретна, понеже той в края на краищата беше син на барона, който притежаваше почти всички земи, а и къщи в Кредище и макар че беше що-годе свестен старец, известна куртоазия към родата му определено беше мъдър ход…

— Какво е станало тук? Добре ли са всички? — възкликна Роланд.

Животът в Кредище като цяло беше уреден и взаимоотношенията между владетеля и простолюдието се свеждаха до взаимно зачитане. При все това у селяните се беше вкоренила идеята, че може би е неблагоразумно да се разменят твърде много думи с властимащите, в случай че някоя от тези думи се окаже не на място. Все пак в замъка все още имаше зала за изтезания и макар че не беше използвана от векове… е, най-добре е за всеки случай човек да си стои настрана и да остави говоренето на вещицата. Ако тя загазеше, винаги можеше да се омете.

— Опасявам се, че едно от произшествията нямаше как да се избегне — съобщи Тифани с ясното съзнание, че е единствената жена, която не направи реверанс. — Няколко счупени кости, които ще зараснат, и няколко натъртени лица. Вече всичко е наред, благодаря.

— Виждам, виждам! Браво, млада госпожице!

На Тифани за миг ѝ се стори, че ще ѝ се строшат зъбите. Млада госпожице! От… неговите уста! Беше почти, но не съвсем, обидно. Никой друг обаче май не се впечатли. Това в крайна сметка беше начинът, по който говореха разните важни клечки, когато се мъчеха да се държат приятно и дружелюбно. „Но той се опитва да говори с тях като баща си — възмути се тя. — На баща му обаче му иде отвътре и му върви. Не се говори на хората така, сякаш са на обществено събрание.“ Тя отвърна:

— Любезно благодаря, сър.

Е, дотук добре, само дето вратата на каретата пак се отвори и префинено бяло краче докосна земята. Беше тя: Ангелика или Лактука, или някаква подобна градинарска измишльотина. Тифани всъщност знаеше прекрасно, че е Летиша, но нима не можеше да си позволи миниатюрна капчица жлъч в дълбините на собствените си мисли? Летиша! Що за име? Нещо средно между леща и киша. Освен това каква е тази Летиша, че да държи Роланд настрана от съборката? Той трябваше да е тук! Баща му щеше да е тук, ако изобщо можеше, горкият старец! И я виж ти! Изящни бели обувчици! Колко биха изтраяли краката на някой, който наистина трябваше да върши работа? Тук тя се спря: мъничко жлъч беше достатъчно.

Летиша погледна Тифани и тълпата с нещо като страх и изписка:

— Може ли да тръгваме, моля? Майка почва да се дразни.

И така каретата си тръгна, както и — слава богу! — мъжът с латерната. Слънцето също се скри и някои хора последваха примера му в топлия сумрак. Тифани обаче литна за вкъщи сама, високо над дърветата, където само прилепите и совите можеха да видят лицето ѝ.

Глава 2

Злокобното думкане

Поспа около час, преди да започне кошмарът. Най-яркият ѝ спомен от тази нощ беше как главата на господин Низки се блъскаше в стената и перилата, когато тя буквално го изхвърли от леглото му и го повлече по стълбите, сграбчила мръсната му пижама. Той беше тежък и полузаспал, а полусъбудената част от него беше мъртвопияна.

Важното сега, докато го влачеше подире си като чувал, беше да не му остави време да се осъзнае, нито за миг. Той беше три пъти по-тежък от нея, но тя беше наясно с въртящия момент. Не ставаш за вещица, ако не можеш да врътнеш някой по-тежък от теб. Иначе никога няма да успееш да смениш чаршафите на инвалид. Ето че мъжът се плъзна по последните няколко стъпала до малката кухничка на къщата и повърна на пода.

Това донякъде я зарадва. Най-малкото, което той заслужаваше, беше да лежи в смърдящия бълвоч. Тя обаче трябваше бързо да овладее положението, преди той да е успял да се освести.

Когато почнал побоят, ужасената госпожа Низки, досущ като някаква мишчица, отърчала с писъци до селската кръчма, откъдето бащата на Тифани пратил едно момче да я повика. Господин Сболки беше доста далновиден мъж и навярно е знаел, че целодневното бирено веселие може да погуби всекиго. Докато Тифани хвърчеше към къщата, яхнала метлата си, тя долови началото на злокобното думкане.

Тя зашлеви мъжа по лицето.

— Чуваш ли това? — кресна, сочейки към затъмнения прозорец. — Чуваш ли го? Това е звукът на злокобата. Думкат за теб, господин Низки, за теб! И имат сопи! И камъни! И юмруци! Имат всичко, което им попадне в ръцете, и имат пестници, а внучето ти умря, господин Низки. Пребил си дъщеря си толкова зле, господин Низки, че бебето е умряло, а жена ти не могат да я утешат и всички знаят, че ти си го сторил, всички знаят!

Тя се вгледа в кръвясалите му очи. Пестниците му автоматично се бяха свили в юмруци, понеже беше свикнал да мисли с тях. Скоро щеше да пробва да ги използва, тя си знаеше, защото е по-лесно да удряш, отколкото да мислиш. Господин Низки си беше проправил път в този живот с юмруци.

Злокобното думкане бавно приближаваше. Трудно се ходи из полята в тъмна нощ, когато си се наливал с бира до козирката, независимо колко праведен се чувстваш в момента. Тя се надяваше да не влязат първо в плевнята, защото щяха да го обесят на място и на мига. Така де, на мига, ако имаше късмет. Когато видя плевнята, превърнала се в касапница, тя разбра, че ако не се намеси, касапницата ще се повтори. Успя да отнеме болката на момичето и я прикова над собственото си рамо. Болката беше невидима, разбира се, но пред мисления ѝ взор гореше с яркооранжев пламък.

— Онуй момче е виновно — изломоти мъжът, а повръщаното се стичаше по брадата му. — Навърта се тука, взима ѝ акъла и тя не ще да слуша ни майка си, ни мен. А е само на тринайсет. Срамота.

— И Уилям е на тринайсет — каза Тифани, като си налагаше да говори със сдържан тон. Беше трудно. Гневът ѝ напираше да избухне. — Да не искаш да ми кажеш, че е била твърде малка за милувки, но достатъчно голяма, за да бъде пребита така, че да кърви от места, от каквито никой не бива да кърви?

Не можеше да разбере дали наистина си е събрал ума, защото той бездруго имаше толкова малко, че не се знаеше дали изобщо му е останал някакъв.

— Не беше редно онуй, дето го правеха — смотолеви той. — У дома си поне човек трябва да наложи ред все пак, не е ли тъй?

Тифани си представи нажежените разговори в кръчмата, които се превръщаха в увертюра на злокобното думкане. По селата в Кредище нямаше кой знае колко оръжия, но пък имаше неща като сърпове, коси, брадви и големи, направо огромни млатове. Те не бяха оръжия… докато не удариш някого с тях. А нравът на стария Низки беше всеизвестен, нищо, че жена му все казваше на съседите, че е с насинено око, понеже пак се била блъснала във вратата.

О, да, можеше да си представи разговорите в кръчмата, подклаждани от бирата и подсещащи хората, че всички онези неща, които не бяха оръжия, висяха в сайвантите им. Всеки мъж е господар в своя дом, в своята малка крепост. Всеки знае това — е, поне всеки мъж, — така че като се опре до чужди проблеми, стоиш и си гледаш в собствената копаня, без да заничаш в чуждата, докато тя не започне да смърди, но започне ли… тогава трябва да направиш нещо, иначе всичките крепости ще се разпаднат. Господин Низки беше една от тайните, които всички в околията мрачно таяха, ала вече не можеше да бъде тайна.

— Аз съм единственият ти шанс, господин Низки — прошепна Тифани. — Бягай. Грабвай, каквото можеш, и се омитай. Иди, където никога не са чували за теб и за всеки случай и още по-нататък, защото няма да мога да ги удържа, проумяваш ли? Изобщо не ми пука за мизерната ти кожица, но не искам да гледам как добри хора се сквернят с убийство, така че просто си плюй на петите, а аз няма да си спомня накъде си тръгнал.

— Не можеш да ме изпъдиш от собствения ми дом — избъбри той, насъбрал известно пиянско упорство.

— Ти изгуби дома си, жена си, дъщеря си… и внука си, господин Низки. Тук вече няма кой да ти се притече на помощ. Аз ти предлагам едничкото, което ти е останало — живота.

— Ама то пиенето е виновно! — зарева Низки. — Пиенето е виновно, госпожа!

— Но ти си го изпил, а после си изпил и второ, и трето — процеди тя. — Цял ден си пил и си се върнал вкъщи само защото на пиенето му се е полягало. — Тифани усещаше сърцето си сковано от студенина.

— Съжалявам.

— Не е достатъчно, господин Низки, изобщо не е достатъчно. Махай се и се опитай да се поправиш, а някой ден вероятно, ако станеш нов човек и дойдеш тук, хората може би ще намерят сили в душите си да ти кажат „добре дошъл“ или поне да кимнат.

Гледаше го право в очите и ѝ беше ясен. Вътре в него всичко кипеше и вреше. Той беше засрамен, объркан и обиден, а в тези случаи всички Низки по света удряха.

— Не го прави, господин Низки — изпревари го тя. — Имаш ли изобщо представа какво ще се случи, ако удариш вещица?

„С тези юмруци сигурно ще ме убиеш с един удар — додаде на себе си тя — и тъкмо затова възнамерявам да те държа наплашен.“

— Ти насъска думкането по мен, нали?

Тифани въздъхна.

— Никой няма власт над това, господин Низки, и ти го знаеш. То просто се случва, когато на хората им дойде до гуша. Никой не знае как става. Хората просто обръщат глави, споглеждат се, кимват си. Околните ги забелязват, също се споглеждат и така, много бавно думкането започва, някой взема лъжица и удря по купата, след него друг тупва чаша по масата и обувките почват да тропат по пода, все по-силно и по-силно. Това е звукът на гнева, това е звукът на хора, на които им е дошло до гуша. Искаш ли да се изправиш пред тях?

— Мислиш се за много умна, а? — изръмжа Низки. — С тая твоя метла и черната ти магия само разиграваш просто… людието.

Тя почти му се възхити. Ей го на, сам, без нито един приятел в целия свят, омазан в собствената си повръщня и — тя подуши — да, от дъното на пижамата му капеше урина, и въпреки всичко достатъчно глупав да се репчи така.

— Не умна, господин Низки, просто по-умна от теб. А това не е трудно.

— Тъй ли? Ама човек от акъла си пати. А такава малка фуста като тебе, дето си вре носа в чуждите работи… Какво ще правиш, като задумкат за теб, а?

— Бягай, господин Низки. Изчезвай оттук. Това е последният ти шанс — промълви тя. И сигурно беше така. Вече се чуваха откъслечни викове.

— Е, ще позволи ли ваше величество на един чиляк да си сложи обущата? — саркастично подметна той и се пресегна да ги измъкне иззад вратата, обаче се четеше като отворена книга — много тънка, с петна от пръсти по всички страници и парче бекон за отметка.

Той се нахвърли с вдигнати юмруци.

Тифани отстъпи крачка, хвана китката му и освободи болката. Усети как се плъзга по ръката ѝ, която мигновено изтръпна, и минава от сключените ѝ пръсти в Низки — цялата болка на дъщеря му в една секунда. Направо го преметна през кухнята и сигурно беше изпепелила всичко в него, освен животинския му страх. Той се втурна през разнебитената задна врата като бик, строши я и изчезна в тъмнината.

Тя се завлече обратно до плевнята, където гореше фенер. Според Баба Вихронрав отнетата болка не се усещала, но това беше лъжа. Необходима лъжа. Усещаше се, но понеже в действителност беше чужда болка, някак се понасяше. Освобождаването ѝ обаче направо подкосяваше краката.

Когато яростната, думкаща тълпа връхлетя в двора, Тифани тихо седеше в плевнята със спящото момиче. Тълпата обиколи цялата къща, но не влезе вътре — това беше едно от неписаните правила. Трудно е да се повярва, че анархията на този порив има правила, но беше така. Злокобното думкане можеше да продължи три нощи или да спре отведнъж, но докато траеше, никой не излизаше от къщата, нито се вмъкваше крадешком в нея, освен за да моли за прошка, разбиране или десет минути да си събере багажа и да офейка. Думкането никога не почваше по предварителна уговорка. То като че хрумваше на всички наведнъж. Ставаше, когато селото реши, че някой е пребил жена си твърде жестоко или кучето си твърде зверски, или ако женен мъж и омъжена жена забравят, че са задомени за другиго. Имаше и други, по-тежки престъпления, които също отприщваха съдбовното думкане, но за тях не се говореше открито. Понякога хората го избягваха, като се поправяха, обаче нерядко си стягаха багажа и изчезваха преди третата нощ.

Низки нямаше да схване намека. Той щеше да излезе навън с вдигнати юмруци. И щеше да се разрази бой и някой щеше да направи нещо глупаво, тоест нещо даже по-глупаво от това, което Низки беше направил. А после баронът щеше да разбере и хората можеше да изгубят поминъка си, което значи, че трябва да напуснат Кредище и да минат може би над петнайсет километра, за да открият работа и нов живот сред непознати.

Бащата на Тифани имаше развита интуиция и няколко минути след като думкането поутихна, открехна вратата на плевнята. Тя знаеше, че го поставя в неудобно положение. Той заслужаваше уважението на хората, но сега дъщеря му някак си беше станала по-важна от него. Вещиците не приемат нареждания от никого и тя знаеше, че другите мъже го подкачат за това.

Тя се усмихна и той седна на сеното до нея, а дивото думкане не откри нищо за пребиване, умъртвяване с камъни или обесване. Господин Сболки по принцип не беше особено бъбрив. Той огледа помещението и погледът му попадна на малкото вързопче, набързо направено от слама и зебло, което Тифани беше скрила от очите на момичето.

— Вярно е, значи. Била е бременна, нали?

— Да, татко.

Баща ѝ сякаш гледаше в нищото.

— Най-добре да не го открият — обади се след известно време.

— Да — кимна Тифани.

— Някои от младежите се канеха да го бесят. Щяхме да ги спрем, разбира се, но е ужасно хората да се раздвояват, за да вземат страна. Това е като отрова за селото.

— Да.

Поседяха в мълчание: Баща ѝ сведе очи към спящото момиче.

— Какво ѝ направи? — попита.

— Всичко, каквото можах — отвърна Тифани.

— И онова там с отмъкването на болката ли?

Тя въздъхна.

— Да, но това не е единственото нещо, което трябва да отмъкна. Трябва ми лопата, татко. Ще погреба клетото мъниче долу в гората, така че никой да не разбере.

Той отвърна очи.

— Ще ми се ти да не вършиш това, Тиф. Та ти още нямаш шестнадесет, а те гледам как все тичаш наоколо да кърпиш, превързваш, бабуваш и кой знае още какво. Не бива да правиш всичко това.

— Да, знам.

— А защо го правиш?

— Защото другите не могат, не искат или просто не го правят, ето защо.

— Но това не ти е работа, нали?

— Аз го правя да ми е работа. Аз съм вещица. Това е нашата работа. Когато на никого не му е работа, тогава е моя работа — на един дъх изрече Тифани.

— Да, но всички мислехме, че става дума за хвъркане с метли и тем подобни, а не за рязане на нокти на старици.

— Хората не разбират какво трябва — въздъхна Тифани. — Не че са лоши. Просто не се замислят. Само виж старата госпожа Чорапа, която си няма нищо на този свят, освен една котка и колкото си щеш артрит. Вярно, хората ѝ носят по нещичко за хапване, но никой не се е сетил, че ноктите ѝ са толкова прораснали, че са се забили в обущата ѝ — не е могла да ги свали от година! Ако е нужна храна или китка цветя, местните са наистина отзивчиви, обаче не може да се разчита на тях, когато нещата се поовапцат. Вещиците забелязват тези работи. Е, да, има хвъркане напред-назад, така си е, но то е най-вече бърз начин да стигнеш дотам, където нещата са се оплескали.

Баща ѝ поклати глава.

— И на теб ти харесва да правиш това?

— Да.

— Защо?

Тифани трябваше да помисли, а баща ѝ не сваляше очи от лицето ѝ.

— Ами, татко, нали си спомняш, че баба Сболки все казваше: „Нахрани онез, що гладуват, облечи онез, що студуват, говори зарад онез, що са без глас“? Е, според мен тук може да се добави и „клекни зарад онез, що не могат да се наведат, протегни се зарад онез, що не могат да се изпънат, почисти зарад онез, що не могат да се разшетат“, не мислиш ли? И понеже понякога се случва да имаш добър ден, който компенсира всички лоши дни и макар и за миг чуваш как светът се обръща — додаде Тифани. — Не знам как да го обясня по друг начин.

Баща ѝ я погледна със смесица от гордост и недоумение.

— И според теб си струва, а?

— Да, татко.

— Гордея се с теб, жигитчето ми, мъжки се справяш ти!

Нарече я с галеното име, известно само в семейството. Ето защо тя го целуна мило и не му каза, че е малко вероятно мъж да се справи с работата, която ѝ се налага да върши.

— Какво ще стане с Низките?

— Ние с майка ти можем да приютим госпожа Низки и дъщеря ѝ, а… — господин Сболки замлъкна и я погледна странно, сякаш се страхуваше от нея. — Никога не е толкова просто, момичето ми. Като бяхме млади, Сет Низки си беше свестен момък. Не беше най-чистото прасе в кочината, дума да няма, но си беше посвоему свестен. Не той, а баща му беше повреден. Така де, то навремето никой не се церемонеше много и си беше в реда на нещата да те нашамаросат, ако не слушаш, но бащата на Сет имаше дебел кожен колан с две токи и налагаше с него Сет само защото го гледал накриво. Това си е чистата истина. Все повтаряше, че щял да му даде да се научи.

— Изглежда е успял — заключи Тифани, но баща ѝ вдигна ръка.

— А после се появи Моли — поде отново той. — Трудно е да се каже, че бяха създадени един за друг, понеже май и двамата не пасваха за никого, но предполагам, че посвоему са били щастливи заедно. По онова време Сет беше овчар и понякога караше стадата чак до големия град. За тая работа не се иска много акъл и нищо чудно някои от овцете да имаха повече от него, но все някой трябваше да я върши, така че той си изкарваше хляба и никой не говореше зле за него. Бедата беше там, че оставяше Моли сама седмици наред и… — баща ѝ млъкна със смутен вид.

— Знам какво ще кажеш — обади се Тифани, за да му помогне, но той съзнателно продължи:

— Не че тя беше лошо момиче. Просто така и не разбра всъщност за какво става въпрос, а нямаше и кой да ѝ каже, пък пътници и странници бол. Някои бая напети.

На Тифани ѝ се късаше сърцето да го гледа как седи с нещастен вид, мъчейки се да обясни на дъщеричката си неща, каквито тя не бива да знае.

Затова се наведе и отново го целуна по бузата.

— Знам, татко, наистина знам. Ембър не е негова дъщеря, нали?

— Е, чак такова нещо не съм казвал. Може и да е — неловко отвърна баща ѝ.

„И именно това е ключето, нали? — помисли си Тифани. — Ако Сет Низки е разбрал по един или друг начин, може би се е примирил с това «може би». Може би. Кой знае?“

„Но и той самият не знае и сигурно е имало дни, в които си е мислил, че знае, и други, в които си е мислил най-лошото. А при човек като Низки, който е скаран с мисленето, черните мисли се въртят в главата, докато съвсем размътят мозъка. А когато мозъкът спре да мисли, на ход са юмруците.“

Баща ѝ я гледаше напрегнато.

— Откъде знаеш за тези неща?

— Ние му казваме „обиколка из къщята“. Всички вещици го правят. Татко, моля те, опитай се да разбереш. Видяла съм ужасни неща, някои още по-ужасни заради това, че са… ами в реда на нещата. Всичко онова, което е скрито-покрито. Добро и зло, за което няма да говоря. Това е просто част от вещерлъка! Научаваме се да усещаме нещата.

— Е, нали знаеш, животът не върви само по мед и масло… — започна баща ѝ. — Имаше време, когато…

— Имаше една старица горе близо до Резена — прекъсна го Тифани. — Умря в леглото си. Нищо особено трагично — просто ѝ свършили дните. Но лежала там два месеца, преди някой да се зачуди какво ли е станало. Хората в Резена са малко особени. Най-лошото от всичко било, че котките ѝ не могли да излязат и започнали да се хранят с нея. Е, тя беше луда по котки и сигурно не би имала нищо против, но една от тях се окотила в леглото ѝ. В самата постеля. Много трудно беше да се намери дом за котенцата, дори там, където хората още не бяха чули историята. А бяха хубави котенца, с красиви сини очи.

— Ъ-ъ — заекна баща ѝ, — като казваш „в самата постеля“, имаш предвид…

— Че беше още в нея, да — каза Тифани. — Налага се да се оправяме с умрели, да. Първия път повръщаш, а после просто осъзнаваш, че смъртта е, така де, част от живота. Не е чак толкова ужасно, ако гледаш на това като списък със задачи, които трябва да свършиш една по една. Може и да си поплачеш, но това също е част от списъка.

— Никой ли не ти помогна?

— О, няколко жени се отзоваха, когато потропах на вратите им, но тя наистина не влизаше в работата на никого. Често става така. Хората изчезват незабелязани. — Тя помълча. — Татко, старата каменна плевня не се използва вече, нали? Можеш ли да помолиш някои от момчетата да я поразчистят за мен?

— Разбира се — кимна баща ѝ. — Може ли да попитам защо?

Тифани долови вежливата нотка в гласа му. Той говореше на вещица.

— Хрумна ми една идея — въздъхна тя. — И ми се струва, че плевнята може да ми послужи. А и нищо да не излезе, няма лошо да се поразчисти.

— Е, аз все пак се чувствам страшно горд, като те видя да хвърчиш с тая твоя метла — усмихна се баща ѝ. — Това си е магия, нали?

„На всички им се ще да има магия — отвърна на себе си Тифани, — а какво да им каже човек? Не, няма? Или: «Да, има, но не е каквото си мислите»? На всички им се ще да вярват, че можем да променим света само с щракване на пръсти.“

— Джуджетата ги правят — каза на глас. — Нямам идея как действат. Номерът е да се задържиш да не паднеш.

Злокобното думкане беше спряло, сигурно защото вече нямаше какво да се направи, а може би защото — и това беше доста вероятно — ако процесията побързаше да се върне в кръчмата, може би щеше да има време за по още едно, преди да затворят.

Господин Сболки се изправи.

— Струва ми се най-добре да заведем това девойче у дома, а на теб?

— Тази девойка — поправи го Тифани, навеждайки се над нея.

— Моля?

— Тази девойка — повтори Тифани. — Заслужава поне това. И ми се струва, че е най-добре първо да я заведа другаде. Има нужда от повече помощ, отколкото аз мога да ѝ окажа. Моля те, ще намериш ли отнякъде малко въже? На метлата имам кожен ремък, разбира се, но май няма да свърши работа. — Тя чу шумолене в сламата отгоре и се усмихна. Някои приятели бяха невъобразимо надеждни.

Господин Сболки обаче явно се смути.

— Ще я отведеш ли?

— Няма да е далеч. Трябва. Но виж, не се тревожи. Ако мама спретне още една постеля, скоро ще я върна.

Баща ѝ снижи глас.

— Това са те, нали? Още ли ти ходят по петите?

— Е — поусмихна се Тифани, — твърдят, че не било така, но нали знаеш какви ужасни лъжци са тези Нак Мак Фигъл!

Денят беше дълъг и тежък, иначе нямаше да играе толкова нечестно, но — странно — отгоре не последва никакво издайническо възражение. За нейна изненада липсата на фигъли внезапно се оказа също толкова съкрушителна, колкото и напливът от тях.

И тогава за нейно доволство се обади тъничък глас:

— Ха, ха, ха, тоз път не ѝ се вързахме, а, момци? Ама баш кат мъненки мишоци си траяхме! И грамаданската вещеричка ич се не усети! Момци? Ей, момци?

— Ульо Гламав, верно немаш акъл и цифките да си издухаш, бре! — кресна подобен, но ядосан глас. — Кое от „ни гък“ не сфана, а? Уф, кривунци!

Последният възглас беше съпроводен с шум от боричкане.

Господин Сболки загледа притеснено покрива и се наведе по-близо към Тифани.

— Нали знаеш колко се тревожи майка ти за теб? А и тъкмо пак стана баба. Много се вълнува за внуците. И за теб, разбира се — бързо додаде той. — Но всичката тая вещерска работа… ами те, младежите, като си избират невеста, не търсят точно това. А пък вие с младия Роланд сега…

Тифани взе нещата в свои ръце. Да вземеш нещата в свои ръце си е част от вещерлъка. Баща ѝ имаше толкова измъчен вид, че тя си сложи ведрата физиономия и изчурулика:

— Защо не идеш у дома да си поспиш, татко? Аз ще се оправя с тия работи. Гледам, че там има някакво въже, но вече съм сигурна, че няма да ми трябва.

На него явно му олекна. Нак Мак Фигъл всяваха доста ужас у онези, които не ги познаваха добре. Впрочем, като се замисли човек, те всяваха доста ужас у всички, независимо колко добре ги познаваха. Влезе ли Фигъл в живота ти, битието много скоро се променя.

— През цялото време ли бяхте тук? — тропна тя с крак веднага щом баща ѝ се изнесе.

За миг от тавана се изсипа порой от късчета слама и цели фигъли.

Проблемът с хокането по Нак Мак Фигъл е, че със същия успех може да четеш конско на кашон или на времето — просто няма никакъв резултат. Тя обаче въпреки всичко започна, защото вече им беше станало нещо като традиция.

— Сите О’Бери! Ти обеща, че няма да ме шпионирате!

Сите вдигна ръка.

— Брех, ка го рече, грешка немаш, ама туй си е баш от онез ми ти недоразумения, господжа, оти ний ич те не шпионираме, нъл тъй, момци?

Купчината от синьо-оранжеви форми, която се разстилаше по пода на плевнята, изригна в хор от гръмогласно и безочливо лъжесвидетелстване. Малко поутихна пред изражението ѝ.

— Сите О’Бери, защо все лъжеш, даже като си хванат на тясно?

— Епа много ясно, господжа — изпъчи се Сите О’Бери, който, тъй да се каже, беше главатарят на Нак Мак Фигъл. — Чунким, нъл се сещаш, оти че лъже чиляк, ако не е сторил нищо? Ама я съм дълбоко наранен чак до карантиите, оти доброто ми име е оцапано — той изви устни. — Па колко пъти съм те лъгал, бре, господжа?

— Седемстотин петдесет и три — отговори Тифани. — И всеки път ми обещаваш да не се бъркаш в моята работа.

— Тъй, ама — проточи Сите О’Бери — нъл си ни грамаданската мъненка вещуричка.

— И така да е — вирна нос Тифани, — вече съм доста по-грамаданска и определено не толкова мъненка, колкото бях.

— И много по вещуря — додаде възторжен глас. Тифани нямаше нужда да се оглежда, за да види кой говори. Само Ульо Гламав можеше да се натресе на такива пачи яйца, че да затъне до шия. Тя сведе очи към светналата му физиономия. Той така и не схващаше какво толкоз е направил.

Вещуря! Не звучеше особено приятно, но за фигълите всяка вещица, независимо от възрастта ѝ, беше вещуря. Не че влагаха в обръщението зла умисъл — е, вероятно не влагаха зла умисъл, но знае ли човек. А и понякога Сите О’Бери го казваше с хилеж, но не беше тяхна вината, че всеки на ръст над педя свързваше думата със старица, която си реши косата с гребло и има по-противни зъби от стара овца. Като си на девет, може даже да е смешно да ти викат „вещуря“. Не е обаче толкова забавно, когато си почти на шестнадесет и денят ти е бил отвратителен, и умираш за сън, и наистина, ама наистина няма да ти дойде зле една вана.

Сите О’Бери очевидно забеляза това, защото се обърна към брат си и процеди:

— Не се ли сещаш, брате мой, дека по бива да си беше наврел тиквата у патешки дирник, наместо да си отвориш плювалнико?

Ульо Гламав заби очи в краката си.

— Прощавай, Сите. Ни една патица нема околовръзе.

Главатарят на фигълите отмести поглед към момичето на пода, което кротко спеше под завивката си, и целият помръкна.

— Ако бехме тука, га я е млатил, щеше да му се стъжни животецо, дума давам — рече Сите О’Бери.

— Добре, че не сте били тук тогава — възрази Тифани. — Нали не искате дългучите да се юрнат към могилата ви с лопати, а? Стойте настрана от хората, чувате ли ме? Те се плашат от вас и стават неспокойни. А като са неспокойни, ги хващат бесните. Сега обаче, като така и така сте тук, може да свършите нещо полезно. Искам да занесете това клето момиче горе до могилата.

— Тъй на — кимна Сите. — Нъл таман затуй ни прати келдата да те найдем.

— Тя е знаела за това? Джийни е знаела?

— Де да нам — Сите се притесни. Тифани знаеше, че винаги, когато става дума за жена му, Сите губи ума и дума. Обичаше я безумно и краката му се подкосяваха дори от мисълта, че тя може да се смръщи в неговата посока. Животът на всички останали фигъли се свеждаше до бой, крадене и пиене, плюс няколко неизбежни задължения, като набавянето на храна, която обикновено крадяха, и прането, което обикновено избягваха. Като съпруг на келдата, Сите О’Бери беше отговорен, а Обяснявщините са мъчна работа за фигъл. — Джийни си го нае наенето — изломоти той, извил очи настрана. Тифани го съжали. Сигурно е по-добре да си между чука и наковалнята, отколкото между келда и вещуря, помисли си тя.

Глава 3

Онез, що се въртят насън

Луната се издигаше високо в небосвода и превръщаше света в контрастен пъзел от черно и сребристо, докато Тифани и фигълите поеха към баирчините. Когато искаха, Нак Мак Фигъл можеха да се движат абсолютно безшумно. Носеха Тифани на ръце със съвсем леко полюшване, което всъщност беше доста приятно, особено ако са се къпали през последните месец-два.

На всеки местен овчар сигурно се бе случвало да види могилата на фигълите. Никой обаче не обелваше и дума за нея. За някои неща просто не се говори, като например за факта, че загубите на овце в района, където живееха фигълите, бяха доста по-малки от тези в по-отдалечените места в Кредище. И все пак не минаваше без загуби. Обикновено изчезваха нефелни агънца или много стари овце (фигълите обичаха старото жилаво овнешко, дето можеш да си го дъвчеш с часове). С една дума, стадата бяха пазени и пазачите си вземаха своята дан. Освен всичко могилата беше доста близо до останките от колибата на Баба Сболки, а това си беше почти свята земя.

Като наближиха, Тифани усети миризмата на пушек, който се процеждаше през сплетения трънак. Е, слава богу, че поне нямаше да се налага да се навира в дупката. В навирането из дупки няма нищо лошо, когато си на девет, но когато си почти на шестнадесет, е направо непристойно, пък и съсипва дрехите и (макар че нямаше да го признае) е твърде тясно, за да е удобно.

Келдата Джийни обаче правеше нововъведения. Близо до могилата имаше стара варница, до която бяха прокопали подземен тунел. Келдата беше накарала момчетата да я пооправят с парчета ламарина и брезент — „намериха“ ги по онзи техен си начин, по който „намираха“ разни неща. Все още приличаше на изоставена планинска варница, защото отгоре така бе обрасла с трънки, лиани и къпинак, че и мишка трудно би могла да си пробие път през тях. Вода обаче проникваше и стичайки се по улей от ламарина, пълнеше поставените отдолу каци. Вече имаше доста по-широко място за готвене и дори достатъчно за Тифани, ако реши да слезе, стига да се сетеше първо да извика името си. Тогава скрити ръце издърпваха разни въженца и сякаш с магия разкриваха вход през непроходимия къпинак. Тук долу келдата си беше устроила собствена вана. Мъжките фигъли по принцип си вземаха вана само когато ги подсетеше нещо, като например лунно затъмнение.

Спуснаха Ембър в дупката, а Тифани зачака нетърпеливо пред къпиновата преграда, докато трънливият вход магически се отмести.

Джийни, келдата, закръглена почти като футболна топка, я посрещна с по едно бебе във всяка ръка.

— Много ми е драго да те видя, Тифани! — Непривичното приветствие прозвуча някак странно и не на място. — Рекох на момчетата да идат да изпуснат парата отвън — продължи келдата. — Туй си е женска работа и както сигур си наясно, не от най-приятните. Сложиха я до огнището и сторих, що требва, да ѝ поолекне. Вервам, че ще се съвземе. А ти си се справила харно нощеска. Даже вашта прословута господжа Вихронрав немаше да се справи по-добре.

— Тя ме научи да отнемам болка — обясни Тифани.

— Не думай? — Келдата изгледа Тифани по особен начин. — Дано немаш случай да окайваш деня, га ти е сторила… тая добрина.

В този момент няколко фигъла дотърчаха от тунела, който водеше до главната могила. Взеха смутено да местят очи ту към келдата, ту към своята вещуря, докато накрая техен много неохотен представител съобщи:

— Нечем да ви се пречкаме, дами, ама спретнахме мъненко късна закусчица, та Сите рече да питаме дали грамаданската мъненка вещуря нема да сака да хапне неколко залъчета?

Тифани подуши въздуха. Носеше се специфична миризма. Именно такава се получава от овнешко в близко съприкосновение с тиган. „Добре де — каза си тя, — знам, че го правят, но можеха поне да имат приличието да си го признаят пред мен!“

Говорителят явно се досети какво ѝ се върти в главата, защото докато обезумяло сучеше крайчеца на препаската си с две ръце, както фигълите често правеха, когато изричаха огромна лъжа, добави:

— Епа я като че подочух, дека некакво овчо парче некак се изтърсило у тигано, га таман се бил сгорещил. Сите се мъчихме да го изкараме оттам, ама… нъл знайш, овча му работа… ошашка се и зе да се пъне. — Очевидното облекчение на фигълския говорител от успеха му да сглоби някакво оправдание го подтикна към опит да достигне още по-големи висини на фантазията и той продължи: — Мене ми се чини, дека е стигнало до самоубийство, оти по цел ден е немало що да върши… санким пасе ли се все трева!

Той погледна с надежда Тифани да види дали се е вързала, но в този момент келдата се намеси рязко:

— Мънечък Медоуст Кашик, я марш обратно и речи, дека грамаданската мъненка вещуря сака овнешки сандвич, ясно? — Тя се обърна към Тифани и додаде: — И нема да ми спориш, девойче. Видиш ми се премаляла за прилично топло ядене. Знам я, дека вещиците за сички се грижат, ама не и за себе си. Айде бегом, бре, момчета!

Тифани все още усещаше напрежение във въздуха. Сериозният поглед на келдата дълго остана прикован в нея. Най-накрая Джийни се обади:

— Сещаш ли се що стана вчера?

Въпросът бе едва ли не глупав, но Джийни изобщо не беше глупава. Струваше си да се замисли, макар че сега наистина копнееше за малко самоубийствено овнешко и приличен сън.

— Вчера… ами струва ми се, че вече е завчера… извикаха ме от Разпасано — умислено отвърна тя. — Ковачът там се заплеснал край пещта и по целия му крак се посипала жар. Погрижих се за него и отнех болката му. Прехвърлих я в наковалнята. За това ми се отплатиха с десет кила картофи, три ощавени кожи, половин кофичка пирони, един стар чаршаф, достатъчно здрав за бинтове, и едно бурканче ежова мас, за която жена му се кълнеше, че била прекрасен цяр за възпалени проводи. Хапнах и яхния със семейството. После, понеже бях в района, отидох до Препасано, където се погрижих за деликатния проблем на господин Вървел. Споменах му за ежовата мас и той каза, че била чуден лек за неназоваемото, и ми даде цял свински бут за бурканчето. Госпожа Вървел ми направи чай и ми позволи да си набера цяла кошница обичничета, които растат толкова нагъсто в градината ѝ, че не съм виждала такова чудо другаде. — Тифани поспря за малко. — О, да, после се отбих в Безумово да сменя една превръзка, сетне минах да видя барона, а след това, разбира се, целият ден си ми беше свободен, ха! Но като цяло не мина зле, както обикновено, понеже хората бяха твърде заети да мислят за събора.

— И както обикновено, оня ден отлетя — завърши келдата, — па макар и пълен с добри дела. Ама мене цел ден ме мъчеха злокоби за теб, Тифани Сболки. — Джийни вдигна орехово кафява ръчица срещу възраженията на Тифани и продължи: — Тифани, сигур си наясно, дека бдя над теб. Щеш не щеш, ти си вещурята на баирчините, а мене ми е дадено да те виждам у главата си, да те държа под очо, понеже некой требва да го прави. Я си знам, дека ти си го знайш туй, понеже си умна, и още знам, дека се правиш, що го не знайш, ама я си знам, дека ти и туй го знайш, нъл тъй?

— Бих могла да разшифровам това с молив и хартия — усмихна се Тифани, опитвайки се да го обърне на шега.

— Нема нищо смешно! Видим те затулена у главата ми. Угроза висне над теб. Ама най-лошавото е, дека я не видим отде иде. А туй ич не бива!

Тифани тъкмо отвори уста да отвърне, когато през тунела от могилата влетяха половин дузина фигъли, понесли поднос помежду си. Тифани не можеше да не забележи, понеже вещиците винаги забелязваха всякакви подробности, че синята украса по ръба на подноса много прилича на тази от любимия сервиз на майка ѝ. Останалата част от подноса беше закрита от голямо парче овнешко с гарнитура от печени картофи. Ухаеше чудесно и стомахът пое управлението над мозъка. Вещицата се храни, когато ѝ се удаде такава възможност, затова не отхвърля храната с лека ръка.

Месото бе разделено наполовина, макар че половинката за келдата беше малко по-малка от тази за Тифани. Формално погледнато, не може да има половинка, която е по-малка от другата половинка, защото не би била половинка, но човешката раса не се притеснява от това. Келдите по принцип имат огромен за размера си апетит, защото трябва да раждат бебета.

Не беше сега моментът за приказки. Един Фигъл предложи на Тифани нож, който всъщност си беше двурък фигълски меч, а сетне поднесе доста мърлява тенекиена съдинка с пъхната в нея лъжичка.

— Мезенце? — предложи срамежливо.

Това вече беше малко прекалено за фигъли, макар че Джийни явно ги цивилизоваше, доколкото изобщо е възможно да се цивилизова Фигъл. Е, очевидно схващаха централната идея. Тифани обаче ги познаваше дотолкова, че да бъде предпазлива.

— От какво е? — попита тя, съзнавайки, че задава опасен въпрос.

— О, чудни вкуснотийки — въодушеви се фигълът и взе да бърка с лъжичката. — Има си киселица, има и синапени семенца, и хрян, и охлюви, и диво биле, и чесън, и щипчица повлеканче… — но сред пороя от думи една хич не се понрави на Тифани.

— Охлюви ли? — прекъсна го тя.

— Епа да, да, страшно питателни, фрашкани са с витамини и минерали, шъ знайш, че и с онез ми ти мъненки проти-инчета, па най-убавото им е, дека с по-множко чесън си мязат баш на чесън.

— А на какво мязат без чесъна? — натърти Тифани.

— На охлюви — обади се келдата, съжалила сервитьора. — И си ги бива, требва да знайш. Момците ги пускат нощем да пасат диво зеле и кучешка салата. Бая са вкусни и ми се чини, що требва да си доволна, дека нема никакво крадене у целата работа.

Е, Тифани нямаше как да не признае, че това е наистина хубаво. Фигълите крадяха редовно, с радост и хъс, по-скоро заради спорта, отколкото от нужда. От друга страна, при дадени обстоятелства за дадени хора на дадено място и в даден момент те можеха да бъдат много щедри и това за жалост се случваше именно сега.

— И така да е, ама фигъли да се занимават със скотовъдство? — изръси на глас.

— О, нема таквоз нещо — възкликна фигълът-говорител, а дружките зад гърба му илюстрираха обидено отвращение, като викаха „пфу“ и пъхаха пръсти в гърлата си. — Оно не е скотовъдство, а скотоводство, дека си е баш за водачи с волна душа, що им е драго да усетат ветъро под препаските си. Ама правичката да ти кажем, родеото е мъненко смущаващо.

— Хайде, пробвай — подкани я келдата. — Туй че ги насърчи.

Всъщност новата фигълска кухня се оказа доста вкусна. Може би са прави хората, като казват, че всичко си върви с чесън, помисли си Тифани. Освен яйчен крем, де.

— Не им се гневи на мойте момчета — обади се Джийни, когато и двете привършиха порциите си. — Времената се менят и ми се чини, що они се боят от туй. За тебе също. А ти как си?

— О, ами както обикновено — поусмихна се Тифани. — Уморена, объркана и разстроена. Такива неща.

— Премного се бъхтиш, момичето ми. Яденето май ти не достига, па сънят — със сигурност. Га за последно спа у истинска постеля, а? Знаеш, що требва да спиш. Ни мож си събра акъла, га не си отпочинала. А я се боя, що скоро че требва да сбереш сите си силици. Сакаш ли да ти дам от успокойките?

Тифани отново се прозя.

— Благодаря ти, Джийни, но не мисля, че ще ми трябват, ако нямаш нищо против. — В ъгъла имаше купчина мърляви кожи, които може би неотдавна бяха принадлежали на някоя овца, решила да каже сбогом на жестокия свят и да извърши самоубийство. Изглеждаха много примамливи. — Трябва да ида да видя момичето. — Краката на Тифани изглежда не искаха тя да помръдне. — Е, предполагам, че във фигълска могила е на сигурно, като у дома си.

— О, не — благо възрази Джийни, докато очите на Тифани се затваряха. — Много, много по-сигурно от дома си.

Когато Тифани направо захърка, Джийни бавно се върна в могилата. Момичето спеше сгушено край огнището, а Сите О’Бери беше поставил около нея кордон от някои от по-старите и улегнали фигъли. Налагаше се, защото вечерният бой беше в разгара си. За Нак Мак Фигъл боят беше като дишането и, общо взето, със същата честота. То си беше, тъй да се каже, начин на живот. Освен това, когато си само педя на ръст, целият свят ти е крив, та затова е добре отрано да се научиш да се биеш.

Джийни приседна до съпруга си и известно време наблюдава въргала. Подрастващите фигъли рикошираха в стените, в чичовците си и един в друг. Накрая се обади:

— Сите, дъл отглеждаме дечурлигата си както требва?

Сите О’Бери, който усещаше настроенията на Джийни, погледна към спящото момиче.

— Епа как, иска ли питане… ей, виде ли го туй? Мъненко-по-мънечкия-от-мъненкио-кашик срита Ульо Гламав у чатало! Чудно мръсен бой, а нема и четвърт педя още!

— Тъй е, Сите, некой ден че стане велик воин — кимна Джийни, — ама…

— Все им думам — запалено продължи Сите, а един млад Фигъл прелетя над главите им — пътьот към успехо е да им скачате само на онез, дека са по-едри от вас! Важно правило!

Джийни въздъхна, когато поредното фигълче се трясна в стената, разтръска глава и се втурна обратно в битката. Беше почти невъзможно да се нарани Фигъл. Всеки човек, опитал да смаже такъв, щеше да открие, че мъникът, който си е мислел, че е под подметката му, всъщност вече се катери нагоре по панталона му, а след това нещата не потръгват добре. Освен това, ако се случи да зърнеш Фигъл, наоколо най-вероятно има още много, които не си забелязал, а те със сигурност са забелязали теб.

„Мож пък дългучите да имат по-големи проблеми, оти са по-големи от назе“ — каза си келдата и въздъхна вътрешно. Никога нямаше да довери на мъжа си, но понякога се чудеше дали някой млад Фигъл не би могъл да се научи на някакъв доходен занаят, като например… ами счетоводство. Нещо, което не предполагаше да рикошира от стени и да се бие през цялото време. Но пък тогава щеше ли да е Фигъл?

— Боя се за грамаданската мъненка вещуря, Сите — сподели тя. — Нещо не е как требе.

— Она сама сакаше да е вещуря, душко — опита се да я успокои Сите. — Сега требва да си опущи тегобата, също кат назе. Корав боец е она, знайш. Умори с цалувка властелино на зимата и повали с тиган кралцата на феите. Па се сещам и за тогаз, га онзи невидимио звер ѝ се навре у чутурата, ама она го пребори и го отпрати. Боец е она.

— Епа знам я, га че не знам — кимна келдата. — Цалуна зимата, та докара пак пролетта. Велико нещо стори, дума да нема, ама лятото тогаз ѝ даде сила. С оная сила се справи тогаз, не само с нейната си. И харно се справи, нема да си крива душата, не зная некой да мож се справи по-добре, ама требва да е нащрек.

— Що за враг ще да има, дека не мож го посрещнем с нея? — запита Сите.

— Ни знам — оклюма келдата. — Ама туй ми се върти у главата. Га целуна зимата, право ме разтърси из корен, секаш разтърси света. Та все се питам дъл не са се сепнали онез, що се въртят насън. Ти сал гледай да не я изпускате от очо, Сите О’Бери. Неколко очи, не едно.

Глава 4

Голата истина

Тифани се събуди гладна и под звуците на смях. Ембър беше будна и колкото и да бе невероятно, щастлива.

Тифани разбра причината, когато успя да се навре, доколкото можа в тунела, който водеше към могилата. Момичето все още лежеше свито на кравайче, но около нея имаше тумба фигълчета, които се премятаха през глава, подскачаха като на пружинки и чат-пат се препъваха едно друго по ужасно забавен начин.

Смехът беше по-млад от Ембър. Звучеше като на бебе, зърнало искрящи дрънкулки в ярки цветове. Тифани не знаеше как действаха успокойките на Джийни, но явно бяха по-ефикасни от всичко, на което е способна вещица. Изглежда утешаваха хората и ги изпълваха с вътрешен мир. Помагаха им да се съвземат и най-вече да забравят. Понякога на Тифани ѝ се струваше, че келдата говори за тях, сякаш са живи — може би въплътени мисли или мили същества, които някак прогонваха лошото.

— Съвзема се — рече келдата, изникнала сякаш от нищото. — Че се оправи. Ама йоще че я мъчат кошмари. Успокойките немат пълна власт. Сега санким иде на себе си, почва от самото начало, а туй е най-убавото.

Все още беше тъмно, но зората се примъкваше към хоризонта. Тифани трябваше да свърши с мръсната работа преди разсъмване.

— Може ли да я оставя за малко при вас? — помоли тя. — Трябва да се погрижа за нещо.

Не биваше да заспивам, упрекна се тя, докато се измъкваше от дупката. Трябваше веднага да се върна! Не биваше да оставям клетото мъниче там!

Тя понечи да извади метлата от гъстия трънак край могилата и замря на място. Някой я наблюдаваше, усети го направо с гърба си. Обърна се рязко и видя старица, цялата в черно, доста висока, но приведена над бастун. Както я гледаше, жената изчезна, бавно, сякаш се изпари в заобикалящия ги мрак.

— Госпожо Вихронрав? — подвикна Тифани на голия въздух, но това беше глупаво. Баба Вихронрав и мъртва нямаше да хване бастун, камо ли приживе. Но ето че с периферното си зрение долови движение. Отново се извърна и видя заек[9], изправен на задни лапи, който я наблюдаваше с интерес и без никаква следа от страх.

Те, зайците, така си и правеха, разбира се. Фигълите не ги ловяха, а обикновените овчарски кучета оставаха без дъх, преди на заека да му свършат силите. Зайците нямаха тесни бърлоги, в които да бъдат приклещени. Те живееха в скоростта, стрелкайки се през полята като призрачен вятър — тъкмо затова можеха да си позволят да седнат и да гледат как животът бавно си тече край тях.

Този обаче избухна в пламъци. Лумна за миг, а после съвсем невредим отпраши като вихър.

Добре, каза си Тифани, като измъкна метлата, да подходим към това от гледната точка на здравия разум. Торфът не е обгорен, а зайците нямат свойството да избухват в пламъци, така че… Тя спря, когато в паметта ѝ се открехна потайна вратичка.

Заекът скача в огъня.

Написано ли го беше зърнала някъде? Или го беше чула в някаква песничка? Детско стихче? Какво общо има някакъв заек с всичко останало? Е, в края на краищата тя беше вещица и имаше работа за вършене. Мистериозните поличби можеха да почакат. Вещиците са наясно, че светът е пълен с тях. Направо бъка от мистериозни поличби. Просто трябва да си избереш някоя, дето ти е удобна.

Прилепи и сови набързо се оттегляха от пътя ѝ, докато хвърчеше над спящото село. Къщата на Низки беше в покрайнините. Имаше двор. Всяка къща в селото имаше двор. В повечето случаи със зеленчуци или пък, ако жената вземеше надмощие, наполовина със зеленчуци, наполовина с цветя. Пред къщата на Низки се ширеше декар жулеща коприва.

Това открай време гневеше Тифани чак до подметките на селските ѝ обуща. Толкова ли е трудно да оплевиш и да засадиш прилично количество картофи? Единственото, което ти трябва, е тор, а всяко фермерско село е тъпкано с тор. Номерът е само някак да ѝ попречиш да влиза в къщата. Господин Низки можеше да си даде малко зор.

Той явно се бе върнал в плевнята или поне някой го беше сторил. Бебето лежеше върху купчината слама. Тифани беше дошла подготвена с няколко парчета старо, но все пак ленено платно, което поне беше по-добро от чул и слама. Някой обаче беше преместил малкото телце и беше сложил букет до него. Само дето букетът всъщност беше от коприва. Беше запалил и свещ в един от калаените свещници, каквито се намираха във всяка селска къща. Свещник. Пламък. Върху купчина слама. В плевня, пълна със сухо като прахан сено и още купчини слама. Тифани се втренчи ужасено и в този момент чу пропъшкване над главата си.

От мертеците на плевнята висеше мъж.

Те изскърцаха. Отгоре се поръсиха прах и снопчета слама. Тифани трескаво ги улови и вдигна свещта, преди следващият ръмеж от слама да подпали цялата плевня. Понечи да духне пламъка, но се сети, че така ще остане в тъмното с леко полюшващата се фигура, която може да бе, а може и да не беше труп. С безкрайна предпазливост остави свещника до вратата и зарови наоколо да намери нещо остро. Това обаче беше плевнята на Низки. Всичко беше тъпо, освен един трион.

Това там горе сигурно беше той! Та кой друг можеше да бъде?

— Господин Низки? — прошепна тя, пълзейки по прашните мертеци.

Чу се нещо като хриптене. Това добре ли беше?

Преметнала крак през гредата, Тифани успя да се закрепи така, че едната ѝ ръка да е свободна, за да си служи с триона. Проблемът беше, че ѝ трябваха още две ръце. Въжето се беше затегнало около врата на мъжа, а тъпите зъбци на триона се закачаха в оплетката и го люшкаха още повече. А той, глупакът, също започна да се бори, така че въжето не само се залюля, но и усука. Само след миг Тифани щеше да падне.

Нещо изсвистя във въздуха, проблесна метал и Низки падна на земята като чувал. Тифани успя да запази равновесие достатъчно дълго, за да сграбчи една прашна греда, и полуслезе, полу се свлече след него.

Ноктите ѝ се впиха във въжето около врата му, но то беше стегнато като менгеме… И наистина трябваше да отекне звук от фанфари, защото внезапно Сите О’Бери се оказа точно пред нея, вдигна малък блестящ двурък меч и я погледна въпросително.

Тя простена вътрешно. Що за нищожество си ти, господин Низки? Нещо свястно направил ли си изобщо в живота си? Даже да се обесиш не можеш както трябва! Какво добро може да се очаква от теб? Няма ли да направя на света и на теб услуга, като те оставя да свършиш, както си започнал?

Това е проблемът с мислите. Изникват самички и после цъфват в главата ти с надеждата, че ще ги споделиш. Този род мисли са опасни за вещица — ако не успее да ги потисне, ще я обсебят изцяло. И тогава всичко в нея ще рухне и ще ѝ остане единствено изкукуригването.

Беше чувала да казват, че за да разбереш някого, трябва да изминеш миля с обущата му. А това не беше особено смислено, защото най-вероятно след като изминеш миля с обущата му, ще разбереш, че този някой те е погнал и те обвинява в кражба на обувки — макар че сигурно можеш да го надбягаш, защото ще е бос. Тифани обаче разбираше какво всъщност гласи поговорката и че стои пред мъж на една глътка въздух от смъртта. Тя нямаше избор. Нямаше никакъв избор. Трябваше да му даде тази глътка въздух заради букетчето коприва. Нещо вътре в тази проклета развалина все още успяваше да бъде добро. Някаква миниатюрна искрица, но съществуваше. И в това нямаше спор.

Ненавиждайки се дълбоко в себе си за това, че е толкова мекушава, тя кимна на големеца на фигълския клан.

— Добре — подсмръкна, — гледай да не го нараниш много.

Мечът проблесна. Срезът бе направен с вещина, присъща за хирург, макар че хирургът първо би си измил ръцете.

Въжето буквално отскочи при срязването и се изстреля като змия. Низки пое въздух толкова дълбоко, че пламъкът на свещта до вратата сякаш полегна за миг.

Тифани се изправи и поизтупа колене.

— Защо се върна? — нападна го тя. — Какво търсеше? Какво очакваше да намериш?

Господин Низки не помръдна. Дори не изсумтя в отговор. Трудно беше да го ненавижда човек така, свит на пода.

Да си вещица означава, че трябва да взимаш решения. Най-вече такива, които обикновените хора не искат да вземат или дори не искат да чуват. Тя изми лицето му с късче плат, което намокри на помпата отвън, и уви мъртвото дете в доста по-голямо и по-чисто късче плат, дето бе донесла за целта. Не беше най-хубавият саван, но беше приличен и порядъчен. Тя си напомни някак смътно, че трябва да попълни запаса от бинтове, и внезапно осъзна колко благодарна трябва да бъде.

— Благодаря ти, Сите — промълви тя. — Не мисля, че щях да се справя сама.

— Чини ми са, дека щеше — каза Сите О’Бери, макар че и двамата знаеха, че нямаше. — Ама то тъй се случи таман да минавам наближе, тъй де, без ич да ти одим по петите. То туй си е от онез ми ти съвпадения.

— Напоследък станаха доста такива съвпадения — поусмихна се Тифани.

— Епа да — ухили се Сите, — ей го на, па съвпадение!

Невъзможно е да се засрами Фигъл. Те просто не можеха да схванат идеята за срама. Той я загледа.

— И са що? — запита.

Това именно беше въпросът, нали? Вещицата трябва да накара хората да вярват, че знае какво върши, дори да не знаеше. Низки щеше да продължи да живее, а клетото дете нямаше да спре да е умряло.

— Аз ще се оправя с тези неща — заяви тя. — Това си е наша работа.

Само дето съм само аз. Няма „ние“, помисли си тя, докато летеше през утринните мъгли към цветната поляна. Как ми се ще, как ми се ще да имаше!

* * *

В лешниковата гора имаше полянка, покрита с цветя от ранна пролет до късна есен. Там цъфтяха ливадничета, напръстничета, самобайки и сграбичета, шапичета и тризъбки, какула и пелин, розов равнец, еньовче, лечебна и безстеблена иглика и два вида орхидеи.

Там беше погребана старицата, за която викаха, че била вещица. Ако човек знае къде да гледа, щеше да види малкото останки от къщурката ѝ под цялата тази зеленина, а ако наистина знае къде да гледа, щеше види мястото, където бе погребана. А ако наистина и действително знае къде да гледа, щеше да открие мястото, където Тифани бе погребала котката на старата жена. Върху него растеше котешка мента.

Преди време злокобното думкане се беше отправило към старицата и нейната котка, о, да, и обезумелите хора извлякоха старата жена на снега, и сринаха разнебитената къщурка, и изгориха книгите ѝ, защото в тях имаше рисунки на звезди.

И защо? Защото синът на барона беше изчезнал, а госпожа Зъбата си нямаше семейство, нито зъби и, честно казано, беше малко изкукуригала. И това я правеше вещица, а хората от Кредище нямаха вяра на вещици, така че я измъкнаха на снега и докато огънят прояждаше сламения покрив на къщурката, страница след страница, изпълнени със звезди, пламваха и литваха на пепел в нощното небе, а мъжете убиваха котката ѝ с камъни. Така онази зима, след като беше тропала по врати, които оставаха затворени за нея, старата жена умря в снега и понеже трябваше да бъде погребана някъде, сега беше в плитък гроб на мястото на старата ѝ къщурка.

Старицата обаче нямаше нищо общо с изчезването на сина на барона, нали? Скоро след случилото се Тифани отиде чак до странната страна на феите да го върне, нали? И после никой не продумваше и дума за старицата, нали? Но на това място през лятото цветята изпълваха въздуха с наслада и пчелите го насищаха с медени цветове.

Никой не говореше за това. В края на краищата какво да кажат? Редки цветя никнат на гроба на стара жена, а на мястото, където момичето на Сболки е заровило котката, расте котешка мента? Това беше мистерия, а може би възмездие, макар че чие възмездие, за кого, за какво и защо, беше най-добре да не мисли човек, камо ли да го обсъжда. И въпреки всичко, чудни цветя да растат над останките от евентуална вещица — как е възможно това?

Тифани не задаваше този въпрос. Семената бяха скъпи и трябваше да бие целия път чак до Дверизи, за да ги набави, но се беше зарекла да се погрижи всяко лято тази прелест в гората да напомня на хората, че там е живяла една стара жена, която са натирили като куче и сега е погребана там. Не беше съвсем сигурна защо това е толкова важно, но беше сигурна до дъното на душата си, че е така.

Когато привърши дълбокия, но тъжно малък изкоп в едно кътче, обсипано със страстниче, Тифани се огледа, за да се увери, че не я наблюдават никакви ранобудни пътници, и го зари с две ръце, като отстрани сухите листа и пресади малко забравки. Не им беше съвсем мястото тук, но растяха бързо и това беше важно, защото… някой я наблюдаваше. Беше важно да не се озърта. Знаеше, че е скрита от хорски очи. В целия си живот бе срещнала само един човек, който го биваше повече в скриването от хорски очи, и това беше Баба Вихронрав. Освен всичко беше все още мъгливо, а и щеше да чуе, ако някой беше дошъл по пътеката. Но не беше птица или друго животно. Те се усещаха различно.

Вещицата никога не бива да се озърта, защото трябва да знае кой стои зад нея. Тя по принцип успяваше да се сети, но сега всичките ѝ сетива твърдяха, че наоколо няма друга душа, освен Тифани Сболки и това някак си, по много особен начин не беше наред.

— Твърде много работа, недостатъчно сън — каза тя на глас и ѝ се стори, че долови слаб глас да отвръща „Да“. Беше като ехо, само дето нямаше от какво да се получи. Тифани отлетя с максималната скорост на метлата. Тя, понеже изобщо не беше от най-бързите, поне помогна да не изглежда, сякаш бяга.

Да изперкаш. Вещиците рядко говореха за това, но непрекъснато се опасяваха от него.

* * *

Да изперкаш или по-скоро да не изперкаш опираше до същността и сърцевината на вещерлъка. Ето как ставаше. Вещиците, които по стара вещерска традиция винаги работеха самостоятелно, след известен период от време имаха склонността да… развият странности. Разбира се, всичко зависеше от продължителността на времето и силата на разума на конкретната вещица, но рано или късно всички започваха да се объркват относно неща като редно и нередно, добро и зло, истина и заключения. Това можеше да бъде много опасно. Ето защо вещиците трябваше да се поддържат взаимно в границите на нормалното или поне онова, което е нормално за вещици. Не се искаше много: сбирка на по чаша чай, импровизирана спявка, разходка в гората… и някак всичко си идваше на мястото и можеха да разглеждат реклами за захаросани къщички в строителните брошури, без да си поръчват такива.

И ето че сега на всичкото отгоре Тифани се безпокоеше да не изперка. Вече два месеца не беше стъпвала в планините и три месеца, откак за последно видя госпожица Загадини — единствената вещица, която изобщо можеше да се срещне тук долу. Нямаше време да ходи на гости. Все имаше премного за вършене. Може би това е номерът, мислеше си Тифани. Да си все на педали и да не ти остава време да изперкаш.

* * *

Слънцето беше доста напреднало, когато Тифани се върна до фигълската могила и с изненада завари Ембър да се смее сред тумба фигъли пред входа ѝ. Докато гарира метлата в трънака, келдата вече я чакаше.

— Немаш против, надевам се — рече тя, като видя изражението на Тифани. — Слънцето е велик лечител.

— Джийни, наистина много мило от твоя страна, че ѝ даде успокойките, но не ми се ще да вижда твърде много от вас. Може да каже на хората.

— А-а, сичко че ѝ е кат насън, успокойките че се погрижат за туй — спокойно отвърна Джийни, — па и кой че се върже на мъненко девойче, дека плямпа за феички?

— Тя е на тринайсет! — възкликна Тифани. — И това не бива да става!

— Не ѝ ли е харно?

— Е, да, ама…

В очите на Джийни просветна стоманен отблясък. Тя винаги се държеше много почтително с Тифани, но уважението трябва да е взаимно. Това в края на краищата си беше нейната могила, а може би и нейната земя.

Тифани се примири и само каза:

— Майка ѝ ще се тревожи.

— Тъй ли било? — възкликна Джийни. — А майка ѝ тревожила ли се е, га е оставила клетото завалийче да обере боя?

На Тифани наистина ѝ се щеше келдата да не е толкова проницателна. За нея самата често казваха, че толкова ѝ сечало пипето, че току-виж, се порежела, но непреклонният сив поглед на келдата направо можеше да накълца железни пирони.

— Ами тя, майката на Ембър, е… тя не е много… съобразителна.

— И я тъй дочух — кимна Джийни, — ама и зверчетата немат много акъл, па виж сърна как рипа да си пази сърнетата, а лисица и пред псе се изправя за лисетата си.

— Хората са по-сложно устроени — смънка Тифани.

— И я тъй гледам. — Гласът на келдата за миг бе станал леден. — Е, успокойките си вършат работата и девойчето май требва да се върне в сложноватая ви свет?

Където баща ѝ е все още жив, напомни си Тифани. Знам, че е жив. Беше зле, но дишаше и дано, боже мили, дано да е изтрезнял. Тази мъка ще свърши ли някога? Трябва да има решение! Аз имам и друга работа! А днес следобед трябва да ида да видя барона!

* * *

Когато влязоха в двора на чифлика, баща ѝ излезе да ги посрещне. Тифани по принцип оставяше метлата привързана към дърво близо до входа, на теория защото пикирането плашеше пилетата, но най-вече защото изобщо не успяваше да се приземи особено грациозно и категорично не искаше публика.

Той изви очи от Ембър към дъщеря си.

— Добре ли е? Изглежда малко… отнесена.

— Взе нещо за успокоение — обясни Тифани — и няма защо да търчи наоколо.

— Майка ѝ е ужасно притеснена, да знаеш — продължи укорително той, — но ѝ казах, че си взела Ембър да се погрижиш за нея на много сигурно място.

В тона му се долавяше повече от намек за „Сигурна си какви ги вършиш, нали?“, но Тифани нарочно го пренебрегна и просто отговори:

— Така беше.

Тя се опита да си представи госпожа Низки ужасно притеснена, но нищо не излезе. Всеки път, когато я зърнеше, жената изглеждаше невнятно озадачена, сякаш едва проумяла, че животът има твърде много загадки и човек просто трябва да чака поредната да му се стовари на главата.

Господин Сболки придърпа дъщеря си настрана и снижи глас:

— Низки се върнал нощеска. Разправят, че някой се опитал да го убие!

— Какво?

— Истина ти казвам.

Тифани се обърна към Ембър. Момичето зяпаше небето, сякаш търпеливо се надяваше да се случи нещо интересно.

— Ембър — подхвана внимателно, — знаеш как се хранят пиленца, нали?

— О, да, госпожице.

— Е, искаш ли да нахраниш нашите, а? Има зърно в плевнята.

— Майка ти ги храни преди час… — започна баща ѝ, но Тифани бързо го дръпна настрана.

— Кога е станало това? — попита, докато гледаше как Ембър послушно отива в плевнята.

— По някое време нощеска. Госпожа Низки ми каза. Бил потрошен от бой. В онази отвратителна стара плевня. Точно където бяхме снощи.

— Госпожа Низки се е върнала там? След всичко станало? Какво намира в него?

Господин Сболки сви рамене.

— Той ѝ е мъж.

— Но всички знаят, че я бие!

Баща ѝ изглежда се посмути.

— Ами… предполагам, че за някои жени всеки мъж е по-добре от никакъв.

Тифани отвори уста да отвърне, погледна в очите на баща си и разбра, че е прав. Беше виждала такива жени в планините, изтощени от твърде много деца и недоимък. Разбира се, ако познаваха Леля Ог, поне децата нямаше да са им на главите, но все още имаше семейства, на които се случваше да продадат столовете, за да има какво да сложат на масата. И от това никога нямаше измъкване.

— Господин Низки не беше пребит, татко, въпреки че нямаше да е чак толкова зле, ако беше. Заварих го да се опитва да се обеси и го свалих.

— Ама има две счупени ребра и целият е насинен.

— Беше високо, татко, а той се задушаваше! Какво трябваше да направя? Да го оставя да си виси ли? Е, сега е жив, заслужава или не! Работата ми не е да бъда палач! Там имаше букет, татко! От плевели и коприва! Ръцете му бяха подути от иглите на копривата. В него има поне частица, която заслужава да живее, разбираш ли?

— Но ти си отмъкнала бебето.

— Не, татко, измъкнах го със себе си. Виж, татко, моля те, разбери ме правилно. Погребах детето, което беше умряло. Спасих мъжа, който умираше. Това направих, татко. Хората може би ще го разберат накриво, ще тръгнат приказки. Не ме интересува. Трябва да се прави това, което трябва.

Разнесе се къткане и Ембър мина по двора с пиленцата, които я следваха в редичка. Къткането идваше от Ембър, а пиленцата притичваха напред-назад като новобранци под командите на сержант. Момичето се смееше тихичко между кътканията и след като успя да строи пиленцата в тържествен кръг, погледна Тифани и баща ѝ, сякаш нищо не се беше случило, и поведе отряда си обратно към плевнята.

След известно време бащата на Тифани се обади:

— Това току-що наистина се случи, нали?

— Да — отговори Тифани. — Нямам идея защо.

— Говорих с някои от мъжете — сподели баща ѝ, — а майка ти си поприказва с жените. Ще наглеждаме Низките. Станалото не биваше да става. Хората не бива да си мислят, че могат да оставят всичко на теб. Не бива да си мислят, че ти ще оправиш всичко, и ако приемеш съвета ми, същото се отнася и за теб. Има неща, с които трябва да се справи цялото село.

— Благодаря, татко — каза Тифани, — но сега аз трябва да ида да видя барона.

* * *

Тифани почти не си спомняше някога да е виждала барона в добро здраве. Изглежда никой не знаеше какво му е. Но също както много други болни хора, които бе виждала, той някак си продължаваше да се крепи между живота и смъртта в очакване да умре.

Веднъж чу един от селяните да го нарича паянтова врата, дето така и не се тръшвала, но баронът напоследък се влошаваше и по нейно мнение не след дълго животът щеше да се затръшне под носа му.

Тифани обаче можеше да измъкне болката и дори да я наплаши така, че да стои настрана за известно време.

Тя забърза към замъка. Сестрата, госпожица Смрика, я очакваше цялата пребледняла.

— Днес не му е добър ден — оплака се тя, а после добави със сдържана усмивка: — Цяла сутрин се молих за него.

— Много грижовно от ваша страна — отвърна Тифани, стараейки се да не допусне сарказъм в гласа си, но сестрата въпреки всичко ѝ се намръщи.

Стаята, в която въведоха Тифани, миришеше като всички болнични стаи: с твърде много народ и недостатъчно въздух. Сестрата застана на прага като стражар. Тифани усещаше неотклонния ѝ подозрителен поглед в гърба си. Все по-често се натъкваше на подобно отношение. Случваше се в околията да дойдат странстващи проповедници, които не понасяха вещиците, и людете ги слушаха със зяпнали уста. На Тифани понякога ѝ се струваше, че хората живеят в много странен свят. Всички знаеха, че вещиците крадат бебета, погубват реколтата с клетвите си и всякакви подобни небивалици. И същевременно търчаха до вещиците за помощ, ако се случеше да закъсат.

Баронът лежеше омотан в чаршафи — лицето му сиво, косата съвсем побеляла, а на местата, където беше окапала, прозираха малки розови петънца. Въпреки всичко изглеждаше спретнат. Той открай време си беше спретнат. Сега всяка сутрин един от стражите идваше да го обръсне. Това, доколкото можеше да се прецени, го ободряваше, но в конкретния случай той гледаше право през Тифани. Тя беше свикнала с това. Все пак баронът беше „мъж от старата гвардия“. Беше горд и не се славеше с най-добрия характер, но винаги се държеше на място. За него болката беше тиранин, а как постъпваш с тираните? Изправяш се пред тях, защото те накрая винаги побягват. Болката обаче не беше наясно с това правило. Тормозеше го все повече и повече. И така баронът лежеше, стиснал до бяло устни. Тифани го чуваше как не вика.

Тя седна на столче до него, пораздвижи пръсти, пое дълбоко дъх, а сетне пое болката, като я измъкна от изтощеното тяло и я сложи в невидимо кълбо точно над рамото си.

— Не одобрявам магията, да знаеш — изсумтя сестрата от прага.

Тифани примига като въжеиграч, току-що усетил някой да удря по въжето с дебела тояга. С голямо усилие на волята си тя накара потока на болката лека-полека да се уталожи.

— Знам, че от това му олеква — продължи сестрата, — но откъде иде всичката тая лечебна сила, а, кажи де?

— Сигурно идва от вашите молитви, госпожице Смрика — мило отвърна Тифани и с радост забеляза изражението ѝ.

Госпожица Смрика обаче беше дебелокожа като слон.

— Трябва да има гаранция, че не се забъркваме с тъмни и демонични сили. По-добре малко болка в този свят, отколкото цяла вечност мъки в следващия!

Горе в планините имаше дъскорезници, задвижвани от вода, и големи циркуляри, които се въртяха толкова шеметно, че представляваха само един сребрист вихър във въздуха… докато някой разсеян човек не отклонеше вниманието си, при което вихърът ставаше червен и във въздуха се разхвърчаваха пръсти.

Тифани се почувства точно така сега. Трябваше да се концентрира, докато жената беше твърдо решена да не спре да говори, а болката чакаше само един миг липса на внимание. Ох, да му се не знае, какво друго остава… Тя хвърли болката в свещника до леглото. Той мигновено се пръсна на парченца, а свещта избухна в пламъци. Тифани заскача по нея, докато угасне. После се обърна към слисаната сестра.

— Госпожице Смрика, убедена съм, че онова, което имате да кажете, е много интересно, но като цяло изобщо не се интересувам какво е вашето мнение за каквото и да било. Нямам нищо против да останете тук, но нещото, срещу което имам против, госпожице Смрика, е, че това е много трудно и може да бъде опасно за мен, ако се обърка. Напуснете, госпожице Смрика, или останете, госпожице Смрика, но най-вече млъкнете, госпожице Смрика, защото едва започнах, а има още много болка, която трябва да преместя.

Госпожица Смрика я изгледа. Беше страховито.

Тифани я изгледа в отговор, а ако има нещо, в което вещицата се научава да бъде спец, това е съответният поглед.

Вратата се тресна зад вбесената сестра.

— Говори тихо! Тя подслушва зад вратите.

Гласът дойде от барона, но почти не беше глас, а по-скоро призракът на гласа на някой, свикнал да раздава команди, но вече грохнал и немощен, сякаш с всяка дума се молеше за достатъчно време да каже следващата.

— Съжалявам, сър, но трябва да се съсредоточа — обясни Тифани. — Няма да си простя, ако нещо се обърка.

— Разбира се. Ще мълча.

Отнемането на болката беше опасно, трудно и много изтощително, но пък за сметка на това да гледаш как живецът се връща в сивото старческо лице си беше чудесна награда. По скулите му плъзваше руменина и то лека-полека грейваше от жизненост, докато болката се изливаше от него през Тифани в новото малко невидимо кълбо, което потрепваше току над дясното ѝ рамо.

Равновесие. Всичко е въпрос на равновесие. Това беше едно от първите неща, които научи: средата на климушката нито се издига, нито се спуска, а издигането и спускането минават през нея, докато тя остава неподвижна. Така и ти трябва да станеш средата на климушката, за да тече болката през теб, а не в теб.

Беше много трудно. Но Тифани можеше да се справи! Тя се гордееше с това. Дори Баба Вихронрав изсумтя, когато един ден ѝ показа как го е овладяла. А едно изсумтяване от Баба Вихронрав бе като гръмки овации от всички останали.

Баронът се усмихваше.

— Благодаря ти, госпожице Тифани Сболки. А сега, ако не възразяваш, бих искал да седна на стола си.

Това беше необичайно и Тифани се поколеба.

— Сигурен ли сте, сър? Все още сте много слаб.

— Да, всички така ми казват — махна с ръка барона. — Не мога да си представя защо си въобразяват, че не знам. Помогни ми, госпожице Тифани Сболки, защото трябва да говоря с теб.

Това не беше особено трудно. Момиче, което можеше да изхвърли господин Низки от леглото му, нямаше никакви проблеми с барона, към когото подходи като към фин порцелан, на какъвто и наподобяваше.

— Струва ми се, госпожице Тифани Сболки, че двамата с теб нито един път, когато идваше да ме видиш, не сме разговаряли за друго, освен за най-простички и практични неща, прав ли съм? — подхвана той, когато тя го настани с бастуна в ръцете му, така че да може да се подпира на него. Баронът не беше от хората, които ще се отпуснат назад в стола, ако могат да седнат на крайчеца му.

— Е, да, сър, струва ми се, че е така — предпазливо отговори Тифани.

— Сънувах, че снощи имах посещение — продължи баронът, изцеждайки лукава усмивчица. — Какво мислиш затова, а, госпожице Тифани Сболки?

— В момента нямам никаква представа, сър — отвърна Тифани, мислейки си: „Само не фигълите! Дано не са фигълите!“

— Беше баба ти, госпожице Тифани Сболки. Тя беше добра жена, при това изключително красива. О, да. Доста се разстроих, когато се омъжи за дядо ти, но предполагам, че така стана по-добре. Липсва ми, да ти призная.

— Наистина ли? — прошепна Тифани. Старецът се усмихна.

— След като почина скъпата ми съпруга, тя беше единственият човек, който смееше да спори с мен. Всеки мъж с власт и отговорности има нужда от някого, който да му каже кога постъпва като проклет глупак. Трябва да кажа, че Баба Сболки изпълняваше тази задача със завиден ентусиазъм. Така и трябваше, защото аз често се държах като проклет глупак, който си заслужава ритник в задника, метафорично казано. Силно се надявам, госпожице Тифани Сболки, че когато отида в гроба, ти ще се заемеш със същата задача спрямо моя син Роланд, който, както знаеш, има склонност към самомнителност в определени моменти. Той ще има нужда от някого, който да го срита по задника, метафорично казано, или направо буквално в реалния живот, ако вземе да се дуе твърде много.

Тифани се опита да прикрие усмивката си, а после отдели миг да нагласи кълбото от болка, което се навърташе общително край рамото ѝ.

— Благодаря за доверието ви, сър. Ще се постарая.

Баронът се прокашля вежливо и продължи:

— Всъщност по някое време таих надежди, че ти и синът ми бихте могли да сключите… по-тесен съюз?

— Ние сме добри приятели — внимателно отвърна Тифани. — Бяхме добри приятели и вярвам, че ще останем… добри приятели. — Трябваше спешно да овладее опасно пулсиращата болка.

Баронът кимна.

— Много добре, госпожице Тифани Сболки, но моля да не допускаш връзката на това приятелство да ти попречи да го сриташ както подобава по задника, когато трябва.

— С удоволствие, сър — отвърна Тифани.

— Прекрасно, млада госпожице — усмихна се баронът, — и благодаря, че не ме упрекна, задето използвах думата „задник“, нито ме попита за значението на думата „метафорично“.

— Сър, знам какво значи „метафорично“, а „задник“ е традиционен израз — няма нищо притеснително в него.

Баронът отново кимна.

— В звученето му има завидна зрялост. Докато „дупе“ например по-скоро подхожда за стари моми и дечица.

Тифани изпробва наум думите и след малко се съгласи:

— Да, сър. Предполагам, че именно това е същината.

— Прекрасно. Между другото, госпожице Тифани Сболки, не мога да се сдържа да не забележа, че напоследък не правиш реверанс в мое присъствие. Защо?

— Вече съм вещица, сър. Ние не правим такива неща.

— Но аз съм ти барон, млада госпожице.

— Да. А аз съм ви вещица.

— Но аз имам войници, които ще се отзоват на всяка моя команда. И освен това сигурно знаеш, че тукашните люде невинаги почитат вещиците.

— Да, сър. Зная го, сър. И съм тукашната вещица.

Тифани погледна барона в очите. Синевата им бе избледняла, но в момента проблясваха с лисича лукавост.

В никакъв случай, каза си тя, не бива да показвам каквато и да било слабост сега. Той е като Баба Вихронрав — изпитва хората.

Баронът, сякаш прочел мислите ѝ, се разсмя.

— В такъв случай, госпожице Тифани Сболки, май служиш сама на себе си, а?

— Не бих казала, сър. Напоследък ми се струва, че служа на всички.

— Ха! — възкликна баронът. — Чувам, че работиш усилено и съвестно.

— Аз съм вещица.

— Да — кимна баронът. — Вече го каза ясно и категорично, и то няколко пъти. — Той се наведе напред, опрял двете си кльощави ръце върху дръжката на бастуна, и я погледна над тях. — Вярно е, значи, че преди около седем години си грабнала едно желязно тиганче и си отишла в някаква невъзможна страна, където си спасила сина ми от кралицата на елфите — изключително неприятна личност, доколкото успях да разбера?

Тифани се поколеба.

— Искате ли да е така?

Баронът се захили и размаха към нея кльощав пръст.

— Дали искам да е така? Виж ти! Хубав въпрос, госпожице Тифани Сболки, тъй наречена вещица. Чакай да помисля… нека да кажем, че… искам да знам истината.

— Е, онова за тигана, да си призная, е вярно и ами… Роланд беше доста зашеметен, така че, ами… трябваше да поема нещата в свои ръце. До известна степен.

— До… известна степен? — повтори старецът с усмивка.

— Не прекомерно голяма — бързо додаде Тифани.

— И защо, моля, никой не ми каза това навремето?

— Защото вие сте баронът — простичко отговори Тифани, — а момчетата с мечове спасяват момичета. Така е прието. Така става в приказките. Никой всъщност не иска да приеме обратното.

— Не ти ли беше обидно? — Той не сваляше очи от нея и изобщо не мигваше. Нямаше смисъл да лъже.

— Обидно беше — призна тя. — До известна степен.

— Като например прекомерно голяма?

— Да, струва ми се. Но после отидох да уча за вещица и това някак вече нямаше значение. Това е цялата истина, сър. Прощавайте, сър, но кой ви каза?

— Баща ти — отвърна баронът. — И съм му благодарен, че ми каза. Дойде да ме види вчера, да ме почете, преди да си отида, понеже усеща, както и ти, че умирам. Което впрочем е още една истина. И да не си посмяла да му разкажеш разговора ни, млада госпожице, вещица или не. Обещаваш ли?

Тифани знаеше, че опашатата лъжа тежеше на баща ѝ. Самата тя не се чувстваше толкова засегната, но на него му тежеше.

— Да, сър, обещавам.

Баронът помълча малко, без да сваля очи от нея.

— Знаеш ли, госпожице Тифани Сболки, както вече неведнъж се повтори — вещица, аз сега съм в такъв момент, когато очите ми са замъглени, но умът ми някак вижда по-далеч, отколкото можеш да си представиш. И сигурно все още не е късно да поправя някои грешки. Под леглото ми има сандък, обкован с месинг. Иди го отвори. Хайде! Сега.

Тифани издърпа сандъка, който сякаш беше пълен с олово.

— Ще видиш няколко кожени торбички — обади се старецът зад нея. — Вземи една. Ще намериш петнайсет долара. — Баронът се прокашля. — Благодаря ти, че спаси сина ми.

— Вижте, не мога да… — започна Тифани, но баронът тропна с бастун по пода.

— Млъкни и слушай, госпожице Тифани Сболки, ако обичаш. Когато си се справила с кралицата на елфите, не си била вещица и поради това обичаят да не се заплаща на вещиците не важи — рязко каза той, а очите му искряха като сапфири. — Що се отнася до личните ти грижи за мен, вярвам, че те възнаграждават с храна и чисти употребявани дрехи, обувки и дърва за огрев. Надявам се, че икономката ми е била щедра? Казах ѝ да не се скъпи.

— Какво? О, да, сър. — Това си беше самата истина. Вещиците живееха в свят на износени дрехи, стари чаршафи (подходящи за бинтове), недоизносени обувки и, разбира се, вземане-даване, приемо-предаване, продуктооборот и вещообмен. В такъв свят останките от действащ замък бяха като ключ от монетарницата. Колкото до кесия пари… тя прехвърли кожената торбичка от шепа в шепа. Беше доста тежка.

— Какво правиш с всичките онези неща, госпожице Тифани Сболки?

— Моля? — разсеяно отвърна тя, все така втренчена в кесията. — О, ъ-ъ, разменям ги, давам ги на хората, които имат нужда от тях… такива неща.

— Госпожице Тифани Сболки, изведнъж стана безучастна. Сигурно си мислиш, че петнадесет долара не са кой знае каква отплата за живота на баронския син, а?

— Не!

— Да приема ли в такъв случай, че отговорът ти е положителен?

— Ще приемете, че отговорът ми е отрицателен, сър! Аз съм вашата вещица! — Тя го изгледа гневно, задъхана. — И се опитвам да удържа доста голямо кълбо от болка, сър.

— А, истинска внучка на Баба Сболки. Смирено моля за прошка, както често трябваше да моля за нейната. И все пак, госпожице Тифани Сболки, за мен ще бъде удоволствие и чест да приемеш тази кесия и да вложиш съдържанието ѝ, както сметнеш за добре, в моя памет. Сигурен съм, че това са повече пари, отколкото си виждала през живота си.

— Аз и без това почти не виждам пари — възрази тя, изумена.

Баронът тропна отново с бастуна си по пода, сякаш я поздравяваше.

— Да, но силно се съмнявам, че някога изобщо си зървала такива пари — весело каза той. — Видиш ли, макар че в кесията има петнадесет долара, те не са тези, с които си свикнала или щеше да си свикнала, ако изобщо боравеше с тях. Това са стари долари, отпреди да почнат да кепазят парите. Сегашните долари, мене ако питаш, са си чиста проба месинг. В тях има толкова злато, колкото в морската вода. Тези обаче са голата истина, да ме извиниш за двусмислицата.

Тифани го извини за двусмислицата, понеже не я разбра. Той се усмихна на объркването ѝ.

— Накратко, госпожице Тифани Сболки, ако занесеш тези монети на порядъчен търговец, би трябвало да ти даде за тях, ами… по груба преценка нещо от порядъка на пет хиляди анкх-морпоркски долара. Не знам това на колко стари обувки се равнява, но би могло да стигне за една с размерите на този замък.

Тифани помисли: „Не мога да приема“. На всичкото отгоре кесията беше станала твърде тежка. Но отвърна:

— Това е твърде много за вещица.

— Но не твърде много за син — възрази баронът. — Не твърде много за наследник, не твърде много за продължението на рода. Не твърде много за очистването на света от лъжа.

— Но това не може да ми купи втори чифт ръце — посочи Тифани, — нито да промени дори един миг от миналото.

— И все пак настоявам да го вземеш — не отстъпи баронът, — ако не заради себе си, заради мен. Ще ми падне голям товар от душата, а на нея, повярвай ми, няма да ѝ е излишно да поолекне малко точно в този момент, не си ли съгласна? Скоро ще умра, нали?

— Да, сър. Много скоро, струва ми се.

Тифани вече започваше да познава донякъде барона и не се учуди, когато той се разсмя.

— Знаеш ли — поде той, — повечето хора щяха да кажат: „О, не, стари друже, много години още те чакат, за нула време ще се оправиш и ще се измъкнеш оттук, бол живот има в теб!“

— Да, сър. Аз съм вещица, сър.

— Което в този смисъл означава…?

— Старая се да не лъжа, сър.

Старецът се пооблегна на стола и внезапно помръкна.

— Когато му дойде времето… — започна той, но се поколеба.

— Ще стоя до вас, сър, ако искате — изпревари го Тифани.

На барона изглежда му поолекна.

— Виждала ли си Смърт?

Тя очакваше това и беше подготвена.

— Обикновено се усеща само присъствието му, сър, но аз съм го виждала два пъти на живо, ако изобщо може така да се каже. Той е скелет и държи коса, точно както го описват в книгите. Всъщност май е точно защото така го описват в книгите. Беше вежлив, но твърд, сър.

— Не се и съмнявам! — Старецът помълча известно време, преди да попита: — Той дали… понамекна нещо за задгробния живот?

— Да, сър. Очевидно там липсва горчица, а останах с впечатлението, че няма и туршии.

— Вярно ли? Е, малко разочароващо наистина. Предполагам, че за компот и дума не може да става?

— Не навлязох в темата в подробности, сър. Той държеше голяма коса.

По вратата силно се потропа и госпожица Смрика извика високо:

— Добре ли сте, сър?

— В отлично състояние, драга ми госпожице Смрика — подвикна баронът в отговор, след което снижи глас и додаде конспиративно: — Струва ми се, че госпожица Смрика не те харесва особено, миличка.

— Смята ме за нехигиенична — обясни Тифани.

— Така и не проумях цялата тая глупост — призна баронът.

— Не е трудно за разбиране. Трябва да пъхам ръце в огъня при всяка възможност.

— Моля? Пъхаш ръце в огъня!

Вече съжали, че го е споменала, но знаеше, че старецът няма да миряса, докато не му покаже. Тя въздъхна и отиде до огнището, измъквайки големият железен ръжен от поставката му. Трябваше да признае на себе си, че ѝ беше приятно да се фука с този номер от време на време, а баронът щеше да е благодарна публика. Но трябваше ли да го прави? Е, номерът с огъня не беше чак толкова сложен, а кълбото от болка се крепеше прилично, пък и на барона не му оставаше много.

Тя напълни едно ведро с вода от малкия кладенец в далечния край на стаята. В кладенеца имаше жаби, поради което и в кофата също, но Тифани милосърдно ги пусна обратно. Никому не е приятно да вари жаби. Формално погледнато, ведрото с вода не беше абсолютно необходимо, но беше част от играта. Тифани показно се покашля.

— Виждате ли сега, сър? Имам ръжен и ведро студена вода. Студен метален ръжен и леденостудена вода. А сега… хващам ръжена с лявата си ръка, а дясната пъхам в най-нажежената част на огъня, ето така.

Баронът ахна, когато пламъците лумнаха около ръката ѝ, а върхът на ръжена в другата ѝ ръка изведнъж се нажежи до червено.

Доволна, че впечатли подобаващо барона, Тифани топна ръжена във ведрото с вода, от което изригна облак пара. После застана пред барона, вдигнала две ръце, съвсем невредими.

— Но аз видях как се разгоряха пламъците! — възкликна баронът, все още облещен. — Браво на теб! Страхотно! Това е някакъв трик, нали?

— По-скоро умение, сър. Пъхам ръка в огъня и прехвърлям горещината в ръжена. Просто премествам топлината. Пламъкът, който видяхте, се получава от изгарянето на частици мъртва кожа, мръсотия и всички онези гадни, невидими малки хапещи твари, които се развиват в нехигиенична среда… — Тя млъкна. — Добре ли сте, сър? — Баронът се цъклеше в нея. — Сър? Сър?

Старецът заговори, сякаш четеше от невидима книга:

— Заекът скача в огъня. Заекът скача в огъня. Огънят го поема, без да му навреди. Огънят го обича, огънят не му вреди. Заекът скача в огъня. Огънят го обича, огънят го пуска на воля… Всичко си спомням! Как изобщо можах да забравя! Как изобщо посмях да забравя? Зарекох се, че ще го помня вечно, но времето тече и светът те залива с неща, които да помниш, с неща, които да правиш, отнема ти времето, отнема ти спомените. И забравяш нещата, които са важни, истинските неща.

Тифани замръзнала гледаше как сълзите се стичат по лицето му.

— Спомням си всичко — прошепна той с накъсан от хлипове глас. — Спомням си горещината! Спомням си заека!

В този момент вратата се отвори със замах и госпожица Смрика влезе в стаята. Последвалото се случи само за миг, но на Тифани ѝ се стори цяла вечност. Сестрата впи поглед в ръката ѝ, хванала ръжена, после в разплаканото лице на стареца, после в облака пара и отново в Тифани, отмаляло изпускаща ръжена, а после пак в стареца и отново в Тифани, когато ръженът падна в огнището с трясък, който отекна из целия свят. Тогава госпожица Смрика пое дъх като кит на път да се гмурне до морското дъно и закрещя:

— Какво правиш с него? Махай се оттук, безочлива безобразница такава!

Тифани бързо възвърна способността си да говори, която прерасна в способност да крещи:

— Не съм безочлива и не безобразнича!

— Ще извикам стражата и ще видиш ти, черна среднощна вещице! — запищя сестрата, втурвайки се към вратата.

— Едва единайсет и половина е! — кресна Тифани подир нея и се завтече към барона, съвсем объркана и без да знае какво да прави. Болката се размърда. Усещаше я. Но не можеше да си събере мислите. Губеше контрол. Тя се концентрира за момент и опитвайки се да се усмихне, се обърна към барона:

— Много съжалявам, че ви разстроих, сър — започна и осъзна, че той се усмихваше през сълзи и цялото му лице сякаш бе изпълнено със слънчева светлина.

— Да ме разстроиш ли? Мили боже, не, не съм разстроен! — Той се помъчи да се изправи на стола и посочи огъня с треперещ пръст. — Всъщност съм съвсем настроен! Чувствам се жив! Аз съм млад, скъпа ми госпожице Тифани Сболки! Помня онзи прекрасен ден! Не ме ли виждаш? Там, в долината? Прекрасен, свеж септемврийски ден. Малко момче с вълнено палтенце, което доста боцкаше, доколкото си спомням, да, доста боцкаше и миришеше на пикня! А баща ми тананикаше „Чучулигите звънко пеят“ и аз се опитвах да припявам и, разбира се, не успявах, понеже гласчето ми беше като на заек, пък и гледахме как палят стърнищата. Навсякъде имаше дим и с напредването на огъня към нас тичаха мишки, плъхове, зайци и дори лисици, за да избягат от пламъците. Фазани и яребици се изстрелваха като стрели, както обикновено, в последната минута и изведнъж всички звуци затихнаха и видях заека. О, беше голям — впрочем знаеш ли, че селяните смятат всички зайци за мъжки? — и просто си стоеше там и ме гледаше, докато край нас падаха снопчета горяща трева, а пламъците напредваха зад гърба му. А той гледаше право в мен и се заклевам, че като разбра, че е привлякъл погледа ми, се завъртя във въздуха и скочи право в огъня. Аз, естествено, се разревах, понеже той беше толкова красив. А баща ми ме взе на ръце и ми каза, че ще ми издаде малка тайна. Тогава ме научи на песничката за заека, за да знам каква е истината и да не плача повече. А по-късно минахме през изгорялото стърнище и там нямаше никакъв мъртъв заек. — Старецът неловко обърна глава към нея, а лицето му светеше, наистина светеше. Направо сияеше.

„Откъде идва тази светлина? — зачуди се Тифани. — Твърде ярка е за огън, но завесите са спуснати. Тук вътре е все сумрачно, но сега ни облива светлината на свеж септемврийски ден…“

— Помня, че като се прибрахме у дома, направих рисунка с пастели и баща ми беше толкова горд, че я разнесе из целия замък, така че всички да могат да ѝ се възхитят — продължи старецът, ентусиазиран като момче. — Детски драскулки, разбира се, но той говореше за нея като за гениална творба. Родителите правят такива неща. Намерих я сред документите му, след като почина. Впрочем, ако те интересува, можеш да я откриеш в кожена папка в сандъчето с парите. Тя все пак си е скъпоценност. Никога не съм казвал това на друг — сподели баронът. — Хората и дните, както и спомените с тях идват и отминават, но този спомен винаги се е таял там. Никакви пари, госпожице Тифани Сболки, тъй наречена вещица, не биха могли да са достатъчна отплата за това, че ми върна този чудесен спомен, който ще помня до последния си…

Пламъците в огнището застинаха за миг и въздухът се вледени. Тифани всъщност не беше съвсем сигурна дали наистина е виждала Смърт. Всъщност не дали го е виждала наистина, а дали по някакъв странен начин всичко това не се е случило в главата ѝ. Макар че където и да беше, май нямаше разлика.

— ПОДОБАВАЩО ЛИ СЕ ПОЛУЧИ? — запита Смърт.

Тифани не отскочи назад. Нямаше смисъл.

— Постановка ли беше?

— КОЛКОТО И ДА МИ СЕ ЩЕ ЗАСЛУГАТА ДА Е МОЯ, ДРУГИ СИЛИ СА В ДЕЙСТВИЕ. ХУБАВ ДЕН, ГОСПОЖИЦЕ СБОЛКИ.

Смърт си тръгна, а баронът забърза подире му — малчуган в новото си вълнено палтенце, което боцкаше ужасно и понякога миришеше на пикня[10], припкащ след баща си през одименото поле.

Тифани постави ръка на челото на починалия старец и с почит затвори очите му, където мъждееше светлината на горящото стърнище.

Глава 5

Първословото

Трябваше да има миг покой. Наместо това на мига се раздрънча метал. Довтасаха част от стражите в замъка, чиито брони вдигаха даже повече шум от нормалното, понеже нито една не им беше по мярка. Тук от стотици години не бяха водени битки, но те все още носеха брони, понеже рядко се налагаше да ги кърпят и не се износваха.

Пръв през вратата нахълта Браян, сержантът. Лицето му беше изкривено от сложно изражение. Това беше изражение на човек, на когото току-що му е казано, че една зла вещица, която той познаваше от дете, е убила шефа му, а синът на шефа не е тук, пък вещицата е още в стаята. На всичкото отгоре една сестра, която той не харесваше особено, не спираше да го ръга отзад и да крещи „Какво чакаш, човече? Изпълни си задълженията!“ Всичко това му действаше на нервите. Той заби в Тифани овчи поглед.

— Добрутро, госпожице, наред ли е всичко? — После зяпна отпуснатия в стола си барон и добави: — Умрял е значи, а?

— Да, Браян — отвърна Тифани. — Почина едва преди минутки и имам причина да вярвам, че беше щастлив.

— Е, ми то май е хубаво тогава — предположи сержантът, но внезапно лицето му се изкриви в плач и следващите му думи се изтръгнаха задавени и мокри: — Само да знаеш колко добре се отнесе с нас, когато баба ми беше зле! Пращаше ѝ топло ядене всеки ден, чак до самия ѝ край.

Тя пое омекналата му ръка и погледна през рамото му. Останалите стражи също плачеха, и то все по-безутешно, защото знаеха, че са големи силни мъже или поне така се надяваха и не бива изобщо да плачат. Но баронът винаги беше край тях, беше част от живота им като слънцето. Хубаво, случваше се да те нахока, ако си заспал на пост или ти е тъп мечът (въпреки факта, че откак се помнеха на нито един страж не се бе наложило да използва меча си за друго, освен за отваряне на консерви). Но в края на краищата, когато всичко е, тъй да се каже, пито-платено, той беше баронът, а те — неговите момчета, а сега си беше отишъл.

— Питай я за ръжена! — кресна сестрата иззад Браян. — Хайде, питай я за парите!

Сестрата не можеше да види лицето на Браян. Тифани обаче можеше. Сигурно пак беше ръгнат отзад, защото то внезапно почервеня.

— Извинявай, Тиф… имам предвид, госпожице, но тази дама тук твърди, че според нея си извършила убийство и грабеж — изрече той, а лицето му додаде, че собственикът му в момента изобщо не мисли същото и не иска да си има проблеми с никого, особено с Тифани.

Тя го възнагради със сдържана усмивка. Не забравяй, че си вещица, каза си наум. Не започвай да крещиш, че си невинна. Ти знаеш, че си невинна. Няма нужда да крещиш нищо.

— Баронът бе достатъчно любезен да ми даде пари за… за това, че съм се грижила за него — обясни тя. — Предполагам, че госпожица Смрика случайно е дочула нещо през вратата и си е направила грешно заключение.

— Това са много пари! — настоя госпожица Смрика, цялата почервеняла. — Големият сандък под леглото на барона беше отворен!

— Така е — кимна Тифани — и както изглежда, госпожица Смрика случайно е дочула нещо доста продължително.

Някои от стражите се разхилиха, от което госпожица Смрика се вбеси още повече, ако това изобщо беше възможно. Тя си проби път напред.

— Отричаш ли, че стоеше там с ръжен и горяща ръка? — запита тя с лице, червено като на пуйка.

— Бих искала да обясня нещо, моля — каза Тифани. — Доста важно е. — Вече съвсем осезателно чувстваше нетърпеливата болка, която напираше да се освободи. Ръцете ѝ се изпотиха.

— Правеше черна магия, признай си!

Тифани дълбоко пое дъх.

— Не зная какво е това — изпъшка тя, — но знам, че едва удържам точно над рамото си последната болка, която баронът изпита на този свят, и трябва да се отърва спешно от нея, а не мога да го направя тук, с всичките тези хора наоколо. Моля ви! Имам нужда от открито пространство веднага! — Тя избута госпожица Смрика настрани, а стражите незабавно ѝ сториха път за безкрайна ярост на сестрата.

— Не я пускайте! Ще се омете! Те все така правят!

Тифани познаваше замъка доста добре. Всъщност всички го познаваха. Надолу по стъпалата имаше вътрешен двор и тя светкавично се отправи натам, усещайки как болката се размърдва и се приготвя за нападение. За да я овладее, човек трябваше да си я представя като някакво животно, което може да държи в клетка, но това вършеше работа до известно време. Горе-долу колкото… ами всъщност до момента.

Сержантът изникна до нея и тя го сграбчи за ръката.

— Не ме питай защо — успя да процеди през стиснати зъби, — само хвърли шлема си във въздуха!

Той беше достатъчно съобразителен да изпълнява заповеди и запрати шлема си във въздуха като супена паница. Тифани запокити болката след него, усещайки, ужасното, почти змийско движение, с което се изтръгна от нея. Шлемът спря насред въздуха, сякаш ударил невидима стена, и падна на калдъръма в облак от пара, сгънат почти на две.

Сержантът го вдигна и моментално го пусна отново.

— Дяволски пари! — Той се оцъкли в Тифани, която се опираше на стената и се мъчеше да си върне дъха. — И ти си поемала такава болка всеки ден!

Тифани отвори очи.

— Да, обаче обикновено имам достатъчно време да намеря къде да я източа. Водата и скалите не вършат много добра работа, но металът е доста надежден. Не ме питай защо. Ако се опитам да разбера как става, то просто не става.

— Чух, че можеш да правиш и какви ли не номера с огъня — сподели сержант Браян с възхищение.

— Огънят се контролира лесно, стига да си събереш мислите, но болката… болката се съпротивява. Болката е жива. Болката е врагът.

Сержантът направи предпазлив опит да си вземе шлема с надеждата, че вече е достатъчно изстинал.

— Ще трябва да го поизчукам, че види ли го шефът толкоз крив… — започна той. — Нали знаеш колко държи да сме изрядни… О. — Той заби поглед в земята.

— Да — каза Тифани възможно най-мило, — ще е необходимо малко време да свикнем, нали? — Тя безмълвно му подаде носната си кърпичка и той си издуха носа.

— Но ти можеш да отнемаш болка — изхлипа той, — значи сигурно можеш да…

Тифани вдигна ръка.

— Спри веднага — сряза го тя. — Знам какво ще кажеш и отговорът е не. Ако си отрежеш ръката, сигурно бих могла да те накарам да я забравиш, докато се опиташ да си изядеш вечерята, но неща като загуба, скръб и мъка? Не мога да правя това. Не бих посмяла да се намесвам в това. Има едно нещо, наречено „успокойки“, и аз знам само един човек на света, който може да го прави, но дори няма да го помоля да ме научи. Това са твърде дълбоки води.

— Тиф… — Браян се поколеба и се озърна, сякаш очакваше сестрата да изникне отнякъде и отново да го сръга отзад.

Тифани зачака. Моля те, не питай, каза си тя. Открай време ме познаваш. Не може да си помислиш, че…

Браян я погледна умоляващо.

— Ти наистина ли…? — Гласът му замлъкна.

— Не, разбира се — отвърна Тифани. — Що за муха ти е влязла в главата? Как можа да си помислиш такова нещо?

— Ми не знам — смотолеви Браян, цял почервенял от неудобство.

— Е, добре тогава.

— Май е най-добре да ида да кажа на младия господар — смънка Браян, след като отново си издуха силно носа. — Ама само знам, че е отишъл до големия град с неговата… — той отново млъкна смутен.

— С неговата годеница — решително завърши Тифани. — Можеш да го кажеш на глас, да знаеш.

Браян се покашля.

— Ами ние, тъй де, ние си мислехме, че… ами то ние всички си мислехме, че вие двамата с него, тъй де, нали знаеш…

— Ние сме стари приятели — натърти Тифани — и това е всичко.

Стана ѝ жал за Браян, макар че той твърде често отваряше уста, преди да направи връзка с мозъка. Тя го потупа по рамото.

— Виж, мога аз да отскоча с метлата до големия град.

Той едва не се разтопи от облекчение.

— Би ли го направила?

— Разбира се. Като гледам, доста грижи ти се трупат на главата, а така част от тях ще отпаднат.

И ще се струпат на моята, естествено, помисли си тя, като пое с бърза стъпка през замъка. Новината беше плъзнала. Хората се мотаеха разплакани или просто съвсем сащисани. Готвачката я настигна тъкмо когато си тръгваше.

— Какво да правя? Вече сложих вечерята на горкичкия клетник във фурната!

— Тогава я извади и я дай на някого, който се нуждае от добра вечеря — отсече Тифани. Беше важно да звучи хладнокръвно и делово. Хората бяха изпаднали в шок. Когато имаше време, и тя щеше да го направи, но точно в този момент беше важно да ги върне обратно в реалния свят, тук и сега.

— Слушайте ме всички — гласът ѝ отекна в голямата зала. — Да, баронът ви си отиде, но все още си имате барон! Той скоро ще дойде тук със своята… дама и трябва да завари всичко безупречно! Всеки от вас си знае задълженията! Захващайте се с тях! Помнете го с добро и лъснете всичко тук в негова чест.

Това проработи. Винаги вършеше работа. Тон, който звучеше така, сякаш собственичката му знае какво прави, по принцип вършеше работа, особено ако собственичката му носи островърха черна шапка. Внезапно се отприщи порив за трескава дейност.

— Сигурно си мислиш, че ти се е разминало, а? — обади се глас зад гърба ѝ.

Тифани изчака малко, преди да се обърне, а когато се обърна, се усмихваше.

— О, госпожице Смрика — възкликна тя, — още ли сте тук? Е, може би има някои подове за доизтъркване?

Сестрата представляваше самото въплъщение на яростта.

— Аз не търкам подове, ти, арогантно, малко…

— Да, наистина, вие не търкате нищо, нали, госпожице Смрика? Забелязах! Виж, госпожица Росна, която беше тук преди вас, е, тя наистина можеше да търка под. Тя можеше така да изтърка пода, че да се огледате в него, макар че във вашия случай, госпожице Смрика, разбирам защо идеята не е чак толкова добра. Госпожица Пъргава, която беше тук преди нея, дори жулеше пода с пясък, с бял пясък! Тя преследваше мръсотията така, както териер преследва лисица!

Сестрата отвори уста да отвърне, но Тифани не остави никакво място за думите ѝ.

— Готвачката ми каза, че сте много набожна жена, все на колене стоите и аз нямам нищо против, абсолютно нищо против, но не ви ли е хрумвало да вземете един парцал и кофа, докато си клечите? На хората не им трябват молитви, госпожице Смрика, а нещо, което върши работа. И на мен ми дойде до гуша от вас, госпожице Смрика, и особено от вашата чудесна бяла наметка. Мисля, че Роланд е бил много впечатлен от вашата чудно бяла наметка, но аз не съм, госпожице Смрика, защото вие не правите нищо, от което може да се изцапа.

Сестрата вдигна ръка.

— Ще те ударя!

— Не — твърдо отсече Тифани, — няма.

Ръката ѝ не помръдна.

— Никога не са ме оскърбявали така в живота ми! — изпищя вбесената сестра.

— Наистина ли? — изви вежди Тифани — Искрено съм учудена. — Тя се обърна на пети, оставяйки сестрата вкаменена зад гърба си, и закрачи към един млад страж, току-що влязъл в залата. — Мяркала съм те наоколо. Май не те познавам. Как се казваш, моля?

Новакът направи опит да отдаде чест.

— Престън, госпожице.

— Престън, отнесоха ли барона в криптата?

— Да, госпожице, и аз свалих долу няколко фенера и малко парцали, и кофа топла вода, госпожице. — Той се ухили, като видя изражението ѝ. — Баба ми помагаше за погребенията, като бях малък, госпожице. Мога да помогна, ако искате.

— Баба ти даваше ли ти да помагаш?

— Не, госпожице — призна младежът. — Тя викаше, че мъжете не бивало да вършат такива работи, освен ако нямали докимент за доктрина.

Тифани за миг се озадачи.

— Доктрина?

— Ми нали знаете, госпожице. Доктрина — хапове, отвари, рязане на крака и други подобни.

Просветна ѝ.

— О, имаш предвид докторлък. Не мисля, че се налага. В случая няма как да помогнем на клетия човек. Ще се справя сама, но благодаря, че предложи все пак. Това е женска работа.

* * *

А защо точно е женска работа, изобщо не знам, каза тя на себе си, като стигна до криптата и запретна ръкави. Младият страж дори се беше сетил да свали долу съдинка с пръст и съдинка със сол[11]. Браво на баба ти, помисли си тя. Най-сетне някой беше научил едно момче на нещо полезно!

Докато подготвяше старият мъж „за пред хората“, както казваше Баба Вихронрав, Тифани плака. Всеки път плачеше. Плачът е нужен. Но не бива да плачеш там, където някой може да те види, особено ако си вещица. Хората не очакват това от теб. Става им неловко. Тя се отдръпна. Е, трябваше да признае, че старото момче изглежда доста по-добре от вчера. Като финален щрих тя извади от джоба си две монети и внимателно ги сложи върху клепачите му.

Такива бяха старите обичаи, но сега имаше и един нов, известен само на нея. Тя опря ръка в мраморната плоча, хванала в другата ведро вода. Остана така неподвижна, докато водата започна да ври и по плочата плъзна скреж. Изнесе ведрото навън и изхвърли съдържанието му в канала.

Когато приключи, замъкът кипеше от дейност и тя остави хората да си вършат работата. Като излезе от замъка, малко се поколеба и спря да помисли. Нерядко хората не спираха да помислят. Мислеха в крачка. А понякога беше добра идея просто да спреш да се движиш, в случай че си поел по грешния път.

Роланд беше единственият син на барона и доколкото бе известно на Тифани, единственият му роднина или поне единственият роднина, който имаше право да припарва до замъка. След няколко ужасни и скъпи съдебни битки Роланд бе успял да пропъди чудовищните си лели, които, честно казано, дори старият барон смяташе за най-гадната двойка стари невестулки, дето човек би могъл да открие в панталоните на живота си. Но имаше още някой, който трябваше да бъде уведомен и който по никакъв въобразим начин не би могъл да е рода с барона, ала въпреки това беше някой, който трябва да знае нещо толкова важно възможно най-скоро. Тифани се отправи към могилата на фигълите да се види с келдата.

* * *

Когато пристигна, Ембър седеше на слънце пред могилата и шиеше нещо.

— Здравейте, госпожице — усмихнато я посрещна тя. — Ей сега ще ида да кажа на госпожа Келда, че сте тук. — И тя се шмугна в дупката с лекотата на змийче, точно както Тифани навремето.

Тифани се зачуди защо ли Ембър е тук. Беше я оставила в чифлика на Сболки, за да е на сигурно. Защо момичето беше дошло през цяло Кредище чак до могилата? Как изобщо беше запомнило къде се намира?

— Много е интересно това дете — обади се глас и Жабокът[12] подаде глава изпод едно листо. — Трябва да отбележа, че имаш съвсем ошашавен вид.

— Старият барон е мъртъв — промълви Тифани.

— Е, очакваше се. Да живее баронът — отвърна жабокът.

— Няма как да стане — възрази Тифани. — Умрял е.

— Не, бе — изкряка жабокът. — Така е прието да се казва. Когато например умре крал, трябва незабавно да се оповести, че има друг крал. Това е важно. Чудя се какъв ли ще бъде новият. Сите О’Бери разправя, че бил пиклив лигльо, дето не бил достоен даже обущата да ти оближе. И че ти се бил подиграл много зле.

Каквото и да беше станало, Тифани нямаше да остави такива приказки да се разминат без жлъч:

— Нямам нужда някой да ми облизва каквото и да било, много благодаря. Пък и — додаде тя — той нали не е техен барон? Фигълите се гордеят, че нямат господар.

— Права си в своята теза — помпозно отбеляза жабокът, — но не бива да забравяш, че те се гордеят и с най-малкия повод да получат възможно най-много пиячка, което ги прави субекти с неустойчив характер. От своя страна баронът съвсем категорично беше убеден, че той е de facto собственик на всички земи в околността. Твърдение, което може да се представи в съда. Макар и с прискърбие, трябва да кажа, че аз вече не мога да сторя същото. А що се отнася до момичето, то наистина е някак странно. Не си ли забелязала?

„Не съм ли забелязала? — подразни се Тифани. — Какво трябваше да забележа? Ембър е просто хлапе[13], виждала съм я и друг път — не твърде мълчалива, за да е тревожно, не твърде шумна, за да е досадно. И това е.“

Но тогава се размисли: „Пиленцата. Това беше странно.“

— Та тя говори фигълски! — додаде жабокът. — И нямам предвид само онези кривунщини, те са си просто диалект. Имам предвид същинския старовремски говор на келдата, езика, който са говорили там, откъдето са дошли, където и да е това, преди да дойдат тук. Съжалявам, с малко подготовка съм сигурен, че ще формулирам по-гладко изречение. — Той направи пауза. — Аз самият не разбирам и бъкел фигълски, но момичето явно го усвои ей така. И още нещо, заклевам се, че се опитваше да ми говори на жабешки. Аз по принцип нямам понятие от него, но изглежда съм придобил някакви знания… при трансформацията, тъй да се каже.

— Да не искаш да кажеш, че разбира необичайни думи? — предположи Тифани.

— Не съвсем — поклати глава жабокът. — Мисля, че разбира значението.

— Сигурен ли си? — учуди се Тифани. — Винаги съм си мислила, че е малко простичка.

— Простичка ли? — възкликна жабокът, който изглежда се забавляваше. — Е, като адвокат мога да те уверя, че нещо, което изглежда много простичко, всъщност може да се окаже невероятно сложно, особено ако ми плащат на час. Слънцето е простичко нещо. Мечът е простичко нещо. Бурята е простичко нещо. Зад всяко простичко нещо има огромна опашка от сложнотии.

Ембър подаде глава от дупката.

— Госпожа Келда каза, че ще ви види във варницата — възбудено съобщи тя.

Докато се спускаше внимателно през камуфлажа на варницата, отдолу се разнесоха приглушени приветствия.

Тифани харесваше дупката. Там изглеждаше невъзможно човек да е наистина нещастен, с влажните бели стени, гальовни като люлка, и светлината на ясния ден, проникваща през плетеницата от зеленина отгоре. Когато беше доста по-малка, тя понякога виждаше как древните риби се гмуркат във варницата и изскачат на повърхността ѝ — древните риби от времето, когато Кредище е било земя под вълните. Водата отдавна я нямаше, но душите на призрачните риби не бяха забелязали. Те бяха бронирани като рицари и древни като кредата. От години обаче вече не ги виждаше. Може би зрението се променя с възрастта, помисли си тя.

Разнасяше се остра миризма на чесън. Голяма част от дъното на дупката беше покрита с охлюви. Фигълите вървяха предпазливо между тях и драскаха чертички по черупките им. Ембър седеше до келдата, обгърнала с ръце коленете си. Погледнато отгоре, всичко това много приличаше на състезанията с овчарски кучета, но с по-малко джавкане и доста повече слуз.

Келдата забеляза Тифани, вдигна миниатюрен пръст до устните си и кратко кимна към Ембър, която беше изцяло погълната от процедурата. Джийни потупа мястото от другата си страна и обясни:

— Гледаме момците как дамгосват добитъко, да знайш. — В гласа ѝ се прокрадна малко странна нотка. Това беше тонът, с който възрастните обикновено казват на някое хлапе: „Ама много се забавляваме, нали?“ в случай че хлапето още не е стигнало до това заключение. Ембър обаче наистина имаше щастлив вид. Тифани осъзна, че присъствието на фигълите явно носи радост на момичето.

Тифани реши, че келдата нарочно иска да поддържа лек разговор, затова простичко попита:

— Защо ги маркирате? Кой може да се опита да ги открадне?

— Епа други фигъли, то се знай. На моя Сите му се чини, дека че се надпреварват да ни крадат охлювите, дорде са без надзор.

Тифани се изуми.

— Защо да бъдат без надзор?

— Епа оти моите момци през туй време че крадат технио добитък. Оно си е стар фигълски адет, сиреч с много тепане, крадене и, то се знай, най-любимото нещо — пиене. — Келдата смигна на Тифани. — Епа тъй ем на момците им е харно, ем се не дърлят толкоз между тех си, ем не ни се мотат из краците.

Тя пак намигна на Тифани и потупа Ембър по крака, обръщайки се към нея на език, който звучеше като някакво много древно фигълско наречие. Ембър отговори на същия език. Келдата погледна многозначително Тифани и кимна към другия край на варницата.

— Какво ѝ каза току-що? — Тифани погледна през рамо момичето, което продължи да зяпа фигълите с все същия усмихнат захлас.

— Рекох ѝ, дека ние с тебе че си похортуваме кат възрастни — обясни келдата, — а она рече, дека момците били бая забавни. Ни знам как, ама она го разумева първословото. Я си го хортувам сал с щерка ми и с гонагъло[14], ама снощи га си хортувахме с него у могилата, она се намеси! Заучила го е сал от слушане! Ама то тъй не става! Рядък дар има она, нема лабаво. Сигур го разумева смисъло направо у чутурата си, а туй е магия, чуеш ли, туй си е истинско чудо, дума да нема.

— Как става така?

— Кой знай? — сви рамене келдата. — Туй си е дар. Па ти, щеш ли ми чуеш съвето, че я пратиш да са учи.

— Не е ли твърде пораснала, че да почва тепърва? — усъмни се Тифани.

— Вкарай я у занаято ил па у некакъв път за дарбата. Вервай ми, дете, ич не сакам да се подвеждаш, що било харно да се пребие девойче комай до смърт, ама знае ли некой как ни се открива пътьо? Ей го на, тъй она се озова тука, при мен. Има дара да разумева. Щеше ли да го открие инак? Ти убаво знайш, що смисъло на живота е да си найдеш дарбата. Да си найдеш дарбата си е щастие. Нивга да не я откриеш си е мъка. Ти рече, дека малката била донекъде простичка. Епа земи да ѝ найдеш даскал, дека че го изкара сложното у нея. Девойчето зе да чатка мъчен език сал със слушане. Тоя клет свет има нужда от некой, дека го може туй.

В това имаше смисъл. Във всичко казано от келдата имаше смисъл.

Джийни помълча, след което добави:

— Много жалко, що баронът е умрел.

— Извинявай — сепна се Тифани, — щях да ти предам.

Келдата ѝ се усмихна.

— Верно ли ти щукна, дека на келда че требва некой да ѝ предава таквизи вести, момичето ми? Он беше читав мъж и ти стори, що беше нужно.

— Трябва да отида да намеря новия барон — призна Тифани — и ще имам нужда от помощта на момчетата, за да го издиря. В града има хиляди хора, а момчетата много ги бива в издирването[15]. — Тя погледна към небето. Досега не беше летяла чак до големия град и не ѝ се нравеше особено да го стори на тъмно. — Ще тръгна на развиделяване. Но преди всичко, Джийни, мисля, че е най-добре да заведа Ембър обратно у дома. Ще се радваш, нали, Ембър? — безнадеждно запита тя.

* * *

След три четвърти час Тифани летеше обратно към селцето, а писъците още кънтяха в главата ѝ. Ембър не пожела да си тръгне. И го демонстрира съвсем ясно, като запъна ръце и крака в дупката, пищейки с цяло гърло при всеки ласкав опит на Тифани да я измъкне оттам. Когато Тифани се отказа, момичето се върна и седна до келдата. И толкоз.

Мъчиш се да правиш планове за хората, а те си правят други планове.

И все пак Ембър си имаше родители. Доста ужасни родители, право казано. Че и меко казано. Но поне трябваше да знаят, че тя е добре. В края на краищата, какво лошо можеше да ѝ се случи под грижите на келдата?

* * *

Когато госпожа Низки видя, че на прага е Тифани, тя трясна вратата под носа ѝ, а почти моментално след това я отвори в порой от сълзи. Отвътре се носеше воня не само на вкисната бира и прегоряло ядене, а на безнадеждност и безпътица. Една котка, по-крастава, от каквато Тифани не беше виждала в живота си, почти със сигурност допринасяше частично за проблема.

Госпожа Низки, съвсем обезумяла от страх, се беше свлякла на колене на пода и се молеше нечленоразделно. Тифани ѝ направи чаша чай, а това не беше дело за гнусливи, защото цялата налична посуда беше накамарена в каменния умивалник. Той от своя страна беше пълен със слузеста вода, която от време на време бълваше мехури. Тифани вложи няколко минути в яростно търкане, за да се сдобие с чаша, от която да посмее да пие, но тогава се оказа, че нещо дрънка в чайника.

Госпожа Низки седна на единствения стол, останал с четири крака, и заплещи как нейният съпруг бил наистина добър мъж, стига вечерята да му е готова навреме и Ембър да не е била непослушна. Тифани беше свикнала да слуша подобен вид отчаяни изявления, докато обикаляше „из къщята“ горе в планините. Те възникваха от страх — страх от онова, което щеше да се случи на говорещия, когато посетителите си тръгнат. Баба Вихронрав си имаше начин да се справя с това, като внушаване страх от Баба Вихронрав у абсолютно всеки, но вещицата имаше дългогодишна практика, така де, да е наистина Баба Вихронрав.

Внимателният неагресивен разпит изкопчи сведението, че господин Низки спи на горния етаж, при което Тифани просто каза на госпожа Низки, че за лечението на Ембър се грижи една много мила дама. Госпожата отново се разрева. Цялата окаяност в тази къща започваше да действа и на нервите на Тифани и тя се опита да не съди с жестокост. Но толкова ли е трудно да лиснеш кофа студена вода върху каменен под и да я избуташ през прага с метла? Толкова ли е трудно да направиш малко сапун? С пепел и животинска мас си става съвсем поносим. И както майка ѝ подхвърляше понякога, „никой не е твърде беден да измие джама“, макар че баща ѝ, само за да я подразни, от време на време го сменяше с „никой не е твърде беден да измие дама“. Но откъде да почне човек в това семейство? А и каквото и да имаше вътре в чайника, все още трополеше, най-вероятно в опит да се измъкне от него.

Повечето жени на село отрастват корави. Трябва да си корав, за да отглеждаш семейство с надницата на селски работник. Имаше една местна поговорка, нещо като рецепта за справяне с проблемен съпруг: „Език за вечеря, плевня за охлаждане и прът за загрявка“. Това означаваше, че мъжът може да остане с прехапан език, вместо да получи вечеря, може да бъде изхвърлен да спи отвън в плевнята, а ако вдигне ръка на жена си, може да си отнесе хубав тупаник с дългите бакърени пръти, с които на село разбъркваха прането в коритото. Повечето обикновено осъзнаваха грешките си, преди да започне злокобното думкане.

— Не би ли искала да си отдъхнеш някъде без господин Низки? — предложи Тифани.

Жената, бледа като плужек и кльощава като метла, се оцъкли ужасена.

— О, не! — разтрепери се тя. — Той няма да знае какво да прави без мен!

И тогава… всичко тръгна накриво, или по-скоро доста по-накриво, отколкото вече беше тръгнало. А идеята беше съвсем невинна, понеже жената изглеждаше наистина съсипана.

— Е, поне мога да почистя кухнята вместо теб — ободрително предложи Тифани. Щеше да е чудесно, ако просто беше грабнала една метла и се беше захванала за работа, но не, тя взе, че огледа сивия, покрит в паяжини таван и с целия си акъл заяви:

— Добре, знам, че сте тук, винаги ми ходите по петите, така че направете нещо полезно и изчистете тази кухня от край до край! — За няколко секунди нищо не се случи, а после, понеже го очакваше, чу приглушен разговор откъм тавана.

— Не чухте ли, бре? Она ни знае, дека сме туканка! Отде се сеща секи път?

Малко по-различен фигълски глас отвърна:

— Епа оти секи път одим подире ѝ, бре, глупендеро!

— О, епа знам, зер, ама не ѝ ли се зарекохме вовеки да не одим подире ѝ, а?

— Тъй на, тежка клетва ѝ дадохме.

— Епа баш затуй сакам да речем, що ми е мъненко обидно, дека грамаданската вещеричка ич не зачита такваз тежка клетва. То си е донейде оскърбително.

— Ама ний си я престъпихме тежката клетва, баш по фигълски.

Трети глас ги прекъсна:

— Бърже, бре, смарангесници, не го ли видите потрепването на краченца!

Мърлявата кухничка бе пометена от вихрушка[16]. Пенлива вода заля нозете на Тифани, които наистина потропваха. Трябва да се отбележи, че никой не можеше да създаде бъркотия по-бързо от банда фигъли, но колкото и да е странно, те можеха и да оправят такава, дори без помощта на сини птички и разни други горски създания.

Мивката се изпразни мигновено от гнусната слуз и се изпълни със сапунена пяна. Дървени паници и тенекиени канчета засвистяха из въздуха, а в огнището затрепкаха пламъчета. Щайгата за дърва се напълни с отривисто туп-туп-туп. После нещата се ускориха, някаква вилица се заби в стената до ухото на Тифани, надигна се пелена от пара като гъста мъгла, от която долитаха странни звуци, слънцето нахлу през внезапно блесналия прозорец, изпълвайки помещението с разноцветни дъги, една метла профуча, изтласквайки последните остатъци вода пред себе си, чайникът завря, на масата изникна ваза с цветя (някои, честно казано, пъхнати наопаки) и стаята изведнъж грейна свежа и чиста, без следа от смрадта на гнили картофи.

Тифани вдигна очи към тавана. Котката се крепеше за него с всичките си четири лапи. Отправи към нея унищожителен поглед. Дори вещица може да мигне пред котка, която е стигнала чак дотам и все още е чак там.

В крайна сметка Тифани откри госпожа Низки под масата, захлупила главата си с ръце. Когато най-сетне успя да я убеди да излезе оттам и да седне на хубав чист стол пред чаша ароматен чай от чудно чиста кана, клетата жена ревностно се съгласи, че има страхотно подобрение. Макар че по-късно Тифани не можа да не признае пред себе си, че госпожа Низки сигурно щеше да се съгласи с абсолютно всичко, стига Тифани да се махне оттам.

Претърпя неуспех, значи, но поне вътре стана доста по-чисто и госпожа Низки непременно щеше да ѝ бъде признателна, когато се освестеше. Краткото изхъскване преди отчетливото тупване, което Тифани чу, докато напускаше занемарената градина, сигурно идваше от котката, разделила се с тавана.

Вече преполовила пътя до чифлика и с метлата на рамо, Тифани си помисли на глас:

— Това май беше малко тъпо.

— Ни съ смърцафросвай — обади се глас. — Щехме да омесим и лебец, ма пусто не остана време.

Тифани погледна надолу и ето ти на: Сите О’Бери заедно с десетина други, известни като Нак Мак Фигъл, Волнио народец, а в някои случаи и като Подсъдимите, Обвиняемите, Издирваните за разпит от полицията и понякога като „Ей този, вторият отляво, кълна се, че беше той“.

— Ама вие не спирате да ми ходите по петите! — оплака се тя. — Все обещавате да не го правите и все го правите!

— Тъй на, ама га че не броиш звраката, дека ни е наложена, а? Епа нъл си ни вещурята на баирчините! Ние требва нивга да те не остаяме без помощ и закрила, щеш не щеш — храбро се изпъчи Сите О’Бери. Другите фигъли енергично закимаха с глави, което причини дъжд от парченца молив, плъхски зъби, снощната вечеря, интересни камъчета с дупки, бръмбари, обещаващи топченца сопол, скътани за по-късно лениво изследване, и охлюви.

— Вижте какво — ядоса се Тифани, — не може ей така да си натрисате помощта на хората, щат или не щат!

Сите О’Бери се почеса по главата, пъхна обратно изпадналия охлюв и разпери ръце:

— Епа що не? И ти тъй праиш.

— Не е вярно! — извика тя, но нещо я бодна в сърцето. „Не постъпи добре с госпожа Низки, нали? — обади се вътрешният ѝ глас. — Да, вярно, жената явно има ум, че и сърцатост колкото на мишка, но макар че беше пълна гнус, това си беше нейната къща, а ти нахлу в нея с куп — с извинение — Нак Мак Фигъл и просто обърка всичко, дори бъркотията да е по-малка отпреди. Държа се безцеремонно, господарски и самомнително. Майка ти щеше да се справи по-добре. Като става дума, сигурно всяка друга жена от селото щеше да се справи по-добре, но ти си вещицата и ѝ се натресе, и се изпорти, и ѝ изкара акъла. Ти, недорасло девойче с островърха шапка.“

Другото нещо, което си каза на себе си, беше, че ако не полегне много скоро, просто ще се срути. Келдата беше права. Наистина не можеше да си спомни откога не е спала в истинско легло, макар че нейното в чифлика я очакваше приготвено. Но внезапно и виновно си помисли, че все още ѝ предстоеше да каже на собствените си родители, че Ембър Низки е отново при фигълите…

„Все изниква нещо — помисли си тя, — а след него и второ, и трето, и нямат край тия неща. Нищо чудно, че на вещиците им дават метли. Краката не могат да ги носят самички.“

* * *

Майка ѝ се суетеше около брат ѝ Станатя, който беше с насинено око.

— Сбил се с големите момчета — оплака се майка ѝ. — Е, сега сме насинени, нали, Станатя?

— Да, ама сритах Били Бърборков в чатала.

Тифани се опита да преглътне една прозявка.

— Защо си се сбил, Стани? Мислех те за по-разумен.

— Викаха, че си вещица, Тиф — отвърна Станатя, а майка ѝ се обърна със странно изражение на лицето.

— Е, ами аз съм — сви рамене Тифани. — Това ми е работата.

— Да, ама не вярвам да правиш такива неща, каквито разправяха за теб — настоя брат ѝ.

Тифани срещна очите на майка си.

— Лоши ли бяха? — попита го тя.

— Ха! И още как! — възкликна Станатя. Ризата му беше оцапана с кръв и сополи от разбития му нос.

— Станатя, качвай се в стаята си — нареди госпожа Сболки и Тифани си помисли, че дори Баба Вихронрав може би нямаше да успее да изрече такова нареждане, което да е тъй наситено с неизказана заплаха от страшния съд, ако не бъде мигновено изпълнено.

Когато подметките на неохотно тръгналото момче изчезнаха зад завоя на стълбището, майката се обърна към най-малката си дъщеря, скръсти ръце и каза:

— Не за пръв път се сбива за това.

— Всичко е заради книжките с картинки — заоправдава се Тифани. — Опитвам се да науча хората, че вещиците не са побъркани дъртофелници, които само хвърчат напред-назад и омагьосват хората.

— Когато дойде баща ти, ще го накарам да иде да си поговори с бащата на Били — кимна майка ѝ. — Били е цяла педя по-едър от Станатя, но баща ти… той е с две педи по-едър от бащата на Били. Няма да има никакъв бой. Знаеш баща си. Кротък човек е. Никога не съм го виждала да удря някого повече от два-три пъти. Не се и налага. Той ще усмири хората. Ще се усмирят, че как инак. Ама нещо не е баш наред, Тифани. Ние всички много се гордеем с теб, знаеш, с работата ти и всичко там, ама хората някак се стягат. Почват да говорят разни нелепици. Ей на, вече едвам продаваме сирената. А всички знаят, че няма по-голям майстор на сирената от тебе. А пък сега и Ембър Низки. Мислиш ли, че е редно тя да е там горе с… онези?

— Надявам се, мамо — отвърна Тифани. — Но тя си има доста категорично собствено мнение и, честно казано, това е единственото, което мога да направя.

* * *

По-късно тази нощ Тифани, полузаспала в древното си легло, дочу как родителите ѝ тихо разговарят в стаята отдолу. И въпреки че вещиците, естествено, не плачат, тя изпита неудържим порив за това.

Глава 6

Появата на Лукавеца

Тифани се ядосваше на себе си как можа така да се успи. Чак майка ѝ се беше качила горе да ѝ донесе чаша чай. Но келдата беше права. От сума ти време не беше спала като хората и древното, но уютно легло просто я погълна в обятията си.

Освен това можеше и по-зле да е, каза си тя, като поеха на път. Върху метлата например можеше да има змии. Фигълите обаче искрено се радваха да „усетат ветъро под препаските“, както се изрази Сите О’Бери. Фигълите вероятно бяха за предпочитане пред змиите, но това беше само предположение. Те вършеха такива неща, като например да тичат от единия край на метлата до другия, за да гледат разни чудесии, над които прелитаха. А веднъж, когато тя погледна през рамо, видя как десетина от тях висят отзад на метлата или по-точно казано, един от тях висеше от крайчеца на метлата, а втори висеше от краката му, трети пък висеше от неговите крака и така нататък чак до последния фигъл. Така се забавляваха, че чак пищяха от смях, а препаските им направо плющяха от вятъра. Може би тази тръпка компенсираше опасността и липсата на гледка или поне на гледка, която някой друг би искал да погледне.

Един-двама впрочем наистина не успяха да се задържат на метлата и полетяха надолу, махайки с ръце на братята си и крещейки „Йахуу!“, сякаш това беше страхотно забавление. Фигълите по принцип отскачаха като топки от земята, но се случваше и леко да се наранят. Тифани не се тревожеше за завръщането им до дома. Несъмнено имаше куп опасни същества, готови да се нахвърлят върху търчащ дребосък, но докато стигнеше до дома си, броят им в действителност щеше да е значително намалял. Впрочем фигълите се държаха доста прилично (по фигълските стандарти) по време на полета и всъщност не подпалиха метлата чак докъм последните двайсетина километра от града — инцидент, който Ульо Гламав оповести с много тихичко „Опа!“, след което виновно се опита да прикрие факта, че е подпалил метличината, като застана пред пламъка, за да го затули.

— Ульо, пак подпали метлата, нали? — сурово го порица Тифани. — Какво се учехме последния път? На метлата не се пали огън без уважителна причина!

Метлата започна да се тресе, докато Ульо Гламав и братята му се опитваха да потушат пламъците, като скачаха върху тях. Тифани огледа пейзажа под тях за някакво меко и за предпочитане влажно място, на което да се приземят.

Нямаше полза да се ядосва на Ульо. Той живееше в свой собствен ульовски свят. Ако искаше да го разбере човек, се налагаше да мисли на верев.

— Ульо Гламав — подхвана тя, докато тресенето премина в гадно хлопане, — само се чудя дали, ако се помъчим заедно, не бихме могли да открием защо метлата ми гори? Според теб това би ли могло да има някаква връзка с факта, че в ръката си държиш клечка кибрит?

Фигълът се оцъкли в клечката, сякаш за пръв път в живота си виждаше такова нещо, след което я скри зад гърба си и заби очи в краката си, което беше доста смело от негова страна предвид обстоятелствата.

— Епа ни нам, господжа.

— Нали разбираш — продължи Тифани, а вятърът заплющя около тях, — без метличината не мога да управлявам много добре и губим височина и при все това напредваме доста бързо, за жалост. Може би ти би могъл да ми помогнеш с тази загадка, а, Ульо?

Ульо Гламав мушна кутре в ухото си и го завъртя така, сякаш ровеше в самия си мозък. После светна.

— Епа нема ли тъй да са приземим, господжа?

Тифани въздъхна.

— Бих искала, Ульо, но, видиш ли, ние се движим доста бързо, а земята — не. Това, което става в подобни обстоятелства, се нарича катастрофа.

— Не саках да си омърляш дрешката, господжа — стресна се Ульо Гламав, като посочи надолу и добави: — Сал си думах, дека мож па да рачиш да са приземиш на онуй там.

Тифани проследи посоката на сочещия му пръст. Под тях имаше дълъг бял път, а на него, не твърде далеч, нещо продълговато се движеше почти толкова бързо, колкото и метлата. Тя зяпна, усещайки как мозъкът ѝ прави изчисления, след което промълви:

— Все пак ще трябва да изгубим малко скорост…

И ето как някаква димяща метла, понесла една ужасена вещица и около трийсетина фигъла, отворили препаските си, за да оберат скоростта, се приземи на покрива на пощенския експрес, обслужващ линията Ланкър — Анкх-Морпорк.

Фургонът имаше добри ресори и кочияшът доста бързо успя да овладее конете. В пълна тишина той бавно слезе от капрата, докато облакът бял прах постепенно се уталожваше обратно на пътя. Той беше с тежко телосложение и примигваше при всяка стъпка. В едната си ръка държеше наполовина изяден сандвич със сирене, а в другата — недвусмислено парче оловна тръба. Подсмръкна.

— Ще трябва да кажа на началството. Щети по боята, виждате ли? Трябва да давам отчет, когато има щети по боята. Мразя отчетите, никога не са ми идвали отръки словата. Ама трябва да давам отчет, като се случи да има щети по боята. — Сандвичът и по-важно — оловната тръба изчезнаха обратно в огромното му палто и Тифани се удиви колко щастлива се чувства от това.

— Наистина много съжалявам — каза тя, като мъжът ѝ помогна да слезе от покрива на фургона.

— Не става дума за мен, разберете, става дума за боята. Казвам им аз, слушайте, има тролове, има джуджета, тъй де, пък нали знаете те как карат — повечето време мижат, щото хич не понасят слънцето.

Тифани седна кротко, докато той огледа щетите и накрая се втренчи в нея и забеляза островърхата шапка.

— О — отбеляза с равен тон. — Вещица. Е, има си първи път за всичко, предполагам. Знаете ли какво возя там вътре, госпожице?

Тифани помисли какво ли можеше да е най-лошото.

— Яйца? — предположи тя.

— Ха — възкликна мъжът. — Де тоя късмет! Огледала возя, госпожице. По-право едно огледало. И не от плоските при това. Било кълбо, така ми рекоха. Опаковано много стабилно и надеждно, поне така рекоха, ама не знаеха, че някой ще се изтърси от небето право върху него. — Не звучеше ядосано, а просто уморено, сякаш беше свикнал светът да му поднася мръсни номера. — Направено е от джуджетата — додаде той. — Казват, че струвало повече от хиляда анкх-морпоркски долара и знаете ли за какво го гласят? Да го окачат в балната зала в града, където щял да се танцува валсът, за който една добре възпитана млада госпожица като вас не бива да знае, защото — така пише в листовката — води до поквара и неприлично поведение.

— Боже мой! — възкликна Тифани, предполагайки, че се очаква да реагира по някакъв подобен начин.

— Е, май най-добре да ида да видя какви са щетите — Кочияшът с усилие отвори фургона. Обемист пакет заемаше доста от вътрешността му. — Натъпкан е предимно със слама — обясни той. — Ще ми помогнете ли да го свалим? Ако подрънква, и двамата сме закъсали.

Оказа се доста по-лек, отколкото очакваше Тифани. Свалиха го внимателно на пътя и след известно тършуване из сламата, кочияшът извади огледалното кълбо и го вдигна в ръцете си като рядко бижу, на каквото всъщност приличаше. То изпълни света с искряща светлина, заслепявайки очите и осейвайки околността със слънчеви зайчета. В този момент мъжът извика от болка и изпусна кълбото, което се пръсна на милиони парченца и за миг изпълни небето с милиони отражения на Тифани. Кочияшът рухна на пътя в облак бял прах и превит на две, захленчи тихо, докато стъклото се сипеше около него.

За по-малко от миг стенещият мъж бе обграден от кордон фигъли, въоръжени до цялата си остатъчна наличност от зъби с двуръки мечове, още двуръки мечове, сопи, брадви, бухалки и поне още един двурък меч. Тифани нямаше идея къде се бяха крили досега. Фигъл и зад косъм може да се скрие.

— Не го наранявайте — извика тя. — Той нямаше да ме нарани! Много е болен! Но свършете нещо полезно и разчистете целия тоя стъклен трошляк! — Тя приклекна до мъжа и хвана ръката му. — Откога ви стяга гърбът, господине?

— Ох, мъчи ме от двайсет години, госпожице, от двайсет години! — изпъшка кочияшът. — От друсането на фургона е, видите ли, окачването е много твърдо. От пет нощи и една не спя като хората, госпожице, това е самата истина. Задремвам за малко, понечвам да се завъртя и нещо прищраква, направо агония, казвам ви.

С изключение на няколко точици на хоризонта, около тях нямаше жива душа, освен, разбира се, тумба Нак Мак Фигъл, които, противно на всякакъв здрав разум, бяха усвоили изкуството да се крият един зад друг.

— Е, струва ми се, че мога да ви помогна — каза Тифани.

* * *

Някои вещици използват плетеници, за да надникнат в настоящето и с малко късмет — и в бъдещето. В мъждивия сумрак на окадената фигълска могила келдата практикуваше онова, което наричаше „тайнствувания“ — нещата, които умееш и предаваш нататък, но като цяло ги предаваш като тайна. Тя остро долавяше как Ембър я наблюдава с жив интерес. „Чудато дете — помисли си келдата. — Вижда, чува, разумева. Що ли не бихме дали свето да е пълен с ора кат нея?“ Беше приготвила котела[17] и запали малък огън под кожата.

Келдата затвори очи, вглъби се и потъна в спомените на всички келди, живели някога преди и след нея. Милиони гласове безредно минаваха през ума ѝ — понякога меки, никога твърде силни, често мамещо недоловими. Беше като чудна библиотека с неизчерпаема информация, само дето книгите бяха разбъркани, както и всичките страници в тях, а никъде нямаше указател. Тя се водеше само по отзвуци, които избледняваха, докато се напрягаше да ги чуе. Едва доловими звуци, мимолетни проблясъци, приглушени викове, потоци от мисли разкъсваха вниманието ѝ на всички страни… И ето че образът изведнъж се фокусира пред нея, сякаш открай време си стоеше там.

Тя отвори очи, втренчи се в тавана за миг и прошепна:

— Диря грамаданската вещеричка, а що виждам?

Келдата се надвеси напред в мъглявия облак от стари и нови спомени и отдръпна рязко глава, като едва не удари Ембър, която каза с интерес:

— Човек без очи?

* * *

— Е, струва ми се, че мога да ви помогна, господин, ъ-ъ…

— Килимозастилач, госпожице. Уилям Глотиса Килимозастилач.

— Килимозастилач ли? — възкликна Тифани. — Но вие сте кочияш.

— Да, ама… то за това си има смешка, госпожице. Видите ли, Килимозастилач е фамилното ми име. Никой от нашата фамилия не знае откъде иде, чат ли сте, понеже никой от нас никога не е застилал килим!

Тифани му се усмихна любезно.

— И…?

Господин Килимозастилач я изгледа озадачено.

— Какво „и“? Това беше смешката! — Той започна да се превива от смях и отново изпъшка, когато болката го прободе.

— О, вярно, извинете, малко бавно загрявам. — Тифани потри ръце. — А сега, сър, дайте да ви наместим кокалите.

Пощенските коне наблюдаваха с кротък интерес как тя му помогна да се изправи, да свали огромното си палто (с много пъшкане и малко викове) и да застане с ръце, опрени на фургона.

Тифани се концентрира, усещайки гърба му през тънката блуза, и да, ето го болното място.

Тя отиде до конете и прошепна по дума във всяко потрепващо от мухите ухо, просто за да се застрахова за всеки случай. После се върна при господин Килимозастилач, който послушно чакаше, без да смее да мръдне. Когато Тифани запретна ръкави, той се обади:

— Няма да ме превърнете в нещо ненормално, нали, госпожице? Не ми се ще да стана на паяк. До смърт ме плашат паяците, пък и всичките ми дрехи са за човек с два крака.

— Защо, за бога, си мислите, че ще ви превърна в нещо, господин Килимозастилач? — Тифани леко прекара ръка по гръбнака му.

— Ами то, с изключение на ваша чест, госпожице, аз си мислех, че те, вещиците, това правят — гадни неща, стоножки и тем подобни.

— Кой ви каза това?

— Не мога да кажа със сигурност — отвърна кочияшът. — То просто си е нещо като… нали знаете, нещо, дето всеки го знае.

Тифани внимателно опипа с пръсти, откри проблемния прешлен, каза „Може да ви бодне малко“ и го намести с едно движение. Кочияшът изкрещя.

Конете понечиха да хукнат, но краката не им се подчиняваха заради онези слова, още звънящи в ушите им. Преди около година Тифани се беше позасрамила, като се сдоби с тайната на конярското слово. Ама старият ковач, който си отиде с добро и без болка от тоя свят, е, той самият се чувстваше засрамен, че няма с какво да ѝ се отплати, че му помага в тия тежки мигове. А няма как да не се отплатиш на вещица, също както няма как да не платиш на лодкаря в подземния свят. И така той прошепна в ухото ѝ конярското слово, което подчинява на волята ти всеки кон. То не се купуваше, не се продаваше, а и да го подариш, все така си го запазваш. Дори да беше от олово, щеше да си струва теглото в злато. Предишният му собственик бе прошепнал в ухото ѝ:

— Обещах да не го казвам на ни един чиляк и си държа на думата!

Беше умрял, докато се кискаше. Чувството му за хумор явно се родееше с това на господин Килимозастилач.

Кочияшът беше доста тежък и бавно се свлече до фургона, а…

— Защо измъчваш стареца, зла вещице? Не виждаш ли, че страда ужасно?

Откъде дойде това? Някакъв крещящ човек с побеляло от ярост лице и дрехи, черни като затрупана пещера или — думата внезапно ѝ дойде наум — като крипта. На пътя нямаше никого, тя беше сигурна в това, а полята също бяха пусти, ако не се броят неколцина земеделци, които наблюдаваха паленето на стърнищата.

Лицето му обаче вече беше на няколко пръста от нейното. И беше истински, а не някакво чудовище, понеже чудовищата обикновено не ръсят пръски слюнка по собствения си ревер. И тогава усети вонята му. Никога досега не беше усещала толкова лоша смрад. Беше направо материална, като железен прът и ѝ се стори, че не я усеща с носа си, а със съзнанието си. Нечистотия, пред която всеки кенеф изглеждаше благоуханен като роза.

— Много моля да се отдръпнете, ако обичате — каза Тифани. — Мисля, че сте добил грешна представа.

— Уверявам те, пъклено създание, че представата ми е съвсем правилна! И тя е да те върна в ужасния смрадлив ад, от който си се пръкнало!

Ясно, луд човек, помисли си Тифани, но ако той…

Твърде късно. Клатещият му се пръст се озова прекалено близо до носа ѝ, при което пустият път внезапно се изпълни с доживотен запас от Нак Мак Фигъл. Човекът в черно вдигна ръка срещу тях, но подобно нещо няма особен успех при фигъли. Въпреки стремглавата им атака обаче той все пак успя да изкрещи:

— Вдън земя да потънете, нечестиви дяволчета!

Като чуха това, фигълите до един се заозъртаха с надежда.

— О — отбеляза Сите О’Бери, — ако тъдяванка има дяволчета, ние сме баш тия, дека че им видат сметката! Ти си на ред, господинчо! — Те се хвърлиха върху му и се озоваха на купчина на пътя, минали право през него. Докато се опитваха да се изправят, машинално си разменяха крошета, понеже си е срамота да губиш инерция, като тъй или иначе си се юрнал да се биеш.

Мъжът в черно им хвърли бегъл поглед и престана да им обръща внимание.

Тифани се втренчи в обувките му. Те лъщяха на слънчевата светлина, а това беше сбъркано. Тя самата стоеше на прашния път едва от няколко минути и обущата ѝ вече бяха посивели. А и земята, на която стоеше мъжът — тя също беше сбъркана. Много сбъркана в един такъв жарък, безоблачен ден. Тя погледна конете. Словото ги удържаше, но целите трепереха от страх като зайци пред муцуната на лисица. Тогава тя затвори очи и го погледна със своето първозрение. И видя.

— Няма сянка — промълви тя. — Знаех си, че нещо не е наред!

Тифани вдигна поглед към очите му, почти скрити под широката периферия на шапката, и… видя, че… той… няма очи. Прозрението я обля като ледена вода… Никакви очи, не просто нормални очи, не слепи очи, не очни ями… само две дупки в главата му, през които зърна тлеещите зад гърба му стърнища. Не беше подготвена за това, което последва.

Мъжът в черно я изгледа свирепо и изсъска:

— Ти си вещицата. Точно ти. Където и да идеш, ще те открия.

Той изчезна, а на мястото му остана само купчина фигъли, въргалящи се в прахта.

Тифани усети нещо до крака си. Сведе очи и срещна погледа на заек, сигурно избягал от горящите стърнища. Постояха така, вперили очи един в друг за секунда, след което заекът скочи във въздуха като сьомга и се стрелна към полето. Светът е пълен с поличби и знамения, сред които вещиците наистина трябва да отбират онези, които са важни. Откъде обаче се почва в случая?

Господин Килимозастилач все така лежеше до фургона, без изобщо да проумява случилото се. И Тифани донякъде се чувстваше така, но щеше да го проумее.

— Може да станете вече, господин Килимозастилач — подкани го тя.

Той се надигна доста боязливо, изкривил лице в очакване на пронизващата болка в гърба му. Поразкърши се експериментално и даже подскочи с два крака в праха, сякаш да стъпче мравуняк. Нищо не му стана и той пробва втори подскок, след което, разперил широко ръце, почна да се върти като балерина, крещейки:

— Юпиии!

Шапката му падна, а подкованите му с кабари обуща вдигаха облаци прах, но господин Килимозастилач беше толкова щастлив, че се въртеше и подскачаше и почти направи циганско колело, което излезе по-скоро кълбо, после отново скокна на крака, грабна изумената Тифани и затанцува с нея по пътя, като викаше:

— Раз, два, три, раз, два, три, раз, два, три… докато тя, смеейки се, най-сетне успя да се отскубне от ръцете му.

— Тая вечер, млада госпожице, с жена ми отиваме да потанцуваме валс!

— Но нали това водело до покварено държание? — напомни му Тифани.

Кочияшът ѝ намигна.

— Е, остава ни само да се надяваме!

— Господин Килимозастилач, знаете, че не е разумно да прекалявате — предупреди тя.

— Всъщност, госпожице, струва ми се съвсем разумно, ако нямаш нищо против. След цялото това скърцане и пъшкане, че и всичкото безсъние ми се струва съвсем разумно да прекаля мъничко или ако е възможно — много! О, какво добро момиче, и за конете помисли — добави той. — Това показва мила душа.

— Радвам се да ви видя в такова добро настроение, господин Килимозастилач.

Кочияшът направи малък пирует по средата на пътя.

— Чувствам се двайсет години по-млад! — Той засия към нея, но след миг лицето му леко помръкна.

— Ъ-ъ… колко ти дължа?

— Колко ще ми струват щетите по боята?

Те се спогледаха.

— Виж, не мога нищо да ти искам — въздъхна господин Килимозастилач, — то бездруго аз строших огледалното кълбо.

Тихо звънтене накара Тифани да погледне зад себе си, където огледалното кълбо, очевидно невредимо, се въртеше лекичко и ако се вгледаш внимателно, малко над земята.

Тя приклекна на пътя, на който нямаше ни едно парченце стъкло, и запита, както изглежда, нищото:

— Вие ли го оправихте?

— Епа да — безгрижно отвърна Сите О’Бери иззад кълбото.

— Но то беше на пух и прах!

— Епа да, ама то баш кат е на пух и прах, е лесно, чат ли си? Колко по-мънинки са парченцата, толко по си пасват, га ги тъкмиш обратно. Сал мъненко зор да им дадеш, и онез ми ти моликули се сещат дека им е местото и се лепват едни за други, нема проблеме! А па ти нема що да се праиш на ударена — ние не само трошим и чупим!

Господин Килимозастилач я зяпаше.

— Ти ли го направи това, госпожице?

— Ами… нещо такова — смънка Тифани.

— Леле, думи нямам! — възкликна Килимозастилач, ухилен до ушите. — Как бяха тия: танто за танто, услуга за услуга, око за око, зъб за зъб, едно нещо за друго, ти на мен и аз на теб. — Той намигна. — Май сме квит, а? Пък службата може да си завре отчетите там, дето маймуната си навира клинеца, какво ще кажеш, а? — Той си плю на десницата и я протегна напред.

„О, боже — каза си Тифани, — да запечаташ ръкостискането с плюнка си е ненарушим договор. Добре, че имам сравнително чиста кърпичка.“

Тя кимна безмълвно. Е, огледално кълбо се пръска на парченца, а после става невредимо. Денят е жарък, някой с дупки наместо очи изчезва в нищото… Откъде изобщо да почне човек? Някои дни режеш нокти, вадиш трески и шиеш крака, а някои дни са ето такива.

Те си стиснаха ръце, доста влажно, напъхаха метлата между вързопите зад капрата, Тифани се настани до кочияша и пътуването продължи в облак прах, която се надигаше от пътя и образуваше странно неприятни форми, преди да се слегне обратно.

След известно време господин Килимозастилач поде малко предпазливо:

— Ъ-ъ, тази ваша черна шапка, нарочно ли я носите?

— Точно така.

— Да, де, ама сте с приятно зелена рокля и ако позволите да кажа, зъбите ви са хубави и бели. — Мъжът явно се бореше с някаква дилема.

— Чистя ги със сол и сажди всеки ден. Препоръчвам го на всеки — отвърна Тифани.

Разговорът явно се закучваше. Мъжът изглежда стигна до заключение.

— Значи не сте наистина вещица, а? — с надежда запита той.

— Господин Килимозастилач, ужасявате ли се от мен?

— Това си е ужасяващ въпрос, госпожице.

Наистина е така, призна на себе си Тифани, а на глас каза:

— Вижте, господин Килимозастилач, какъв е проблемът?

— Ами, госпожице, щом като попитахте, нали напоследък се разправят разни приказки. Нали знаете, за разни откраднати бебета, такива неща. Хлапета, дето бягат от къщи и тем подобни. — Той малко се обнадежди: — Ама те ония сигурно са били зли стари… нали знаете, с такова, закривени носове, брадавици и зли черни одежди — не приятни момичета като вас. Да, то това си е баш тяхна работа! — Решил задоволително загадката, през останалата част от пътуването кочияшът рядко отваряше уста, макар че почти не спря да си подсвирква.

Тифани от своя страна седеше притихнала. От една страна, защото вече беше доста разтревожена, а от друга, защото от пощенските чували отзад до слуха ѝ долитаха, макар и слабо, гласовете на фигълите, които си четяха един на друг чужди писма[18].

Оставаше ѝ само да се надява, че ги връщаха обратно в съответните пликове.

* * *

Анкх-Морпорк! — носеше се песента. — Тъй прекрасен град! С тролове навред и джуджета безчет! Всеки има своя ниша, ако и да трудно диша! Анкх-Морпорк! Тъй прекрааааааааасееен грааад!

Не тъй прекрасен всъщност.

Тифани беше ходила там само веднъж и големият град не ѝ допадна особено. Вонеше, беше твърде пренаселен и прекалено сгъчкан. Освен това единствената зеленина се стелеше по повърхността на реката, която би могла да бъде наречена единствено кал, защото по-точна дума не би била годна за печат.

Кочияшът спря пред една от главните порти, нищо че бяха отворени.

— Ако приемате съвета ми, госпожице, най-добре да свалите шапката и да влезете пешком. То тая метла бездруго вече прилича на главня. — Той ѝ се усмихна притеснено. — Всичко най-хубаво, госпожице!

— Господин Килимозастилач — високо отвърна тя с ясното съзнание, че около тях има и други хора. — Искрено се надявам, че като чуете хората да злословят за вещици, ще споменете, че сте срещнал една, която ви е оправила гърба и ако позволите да допусна, ви е отървала от уволнение. Благодаря за превоза.

— О, ама разбира се, на всички ще разкажа, че съм попаднал на някаква от добрите — обеща той.

* * *

С високо вдигната глава или поне толкова високо, колкото е възможно, когато носиш през рамо собствената си съсипана метла, Тифани влезе в града. Островърхата шапка привлече един-два погледа, а май че и няколко смръщвания, но като цяло хората изобщо не ѝ обръщаха внимание. В провинцията всеки срещнат ти е познат или пък е непознат, когото си струва да поразучиш, но тук явно имаше толкова много хора, че даже да ги погледнеш си беше загуба на време, а може би и опасно.

Тифани поприведе глава.

— Сите, нали знаеш Роланд, баронския син?

— Море, онуй големо нищо ли? — изсумтя Сите О’Бери.

— Добре де, както и да е — продължи Тифани, — знам, че умеете да откривате хора, и бих искала да ви помоля да идете да го намерите сега. Заради мен.

— А че имаш ли нещо напреки да пийнем само по едно мъненко, дорде го дирим, а? — пробва се Сите О’Бери. — То туканка ако чиляк си не мож утоли жаждата, де инак? Ни помня миг да ни съм умиргал да си сръбна едно гълточе ил десетинка.

Тифани знаеше, че ще е глупаво както да се съгласи, така и да откаже, затова се спря на:

— Само едно тогава. Когато го намерите.

Зад нея се разнесе едва доловимо просвистяване и фигълите изчезнаха. Е, нямаше да е трудно да ги открие човек — просто трябваше да се ослушва за строшено стъкло. О, да, строшено стъкло, което се оправя самичко. Още една мистерия: тя беше огледала много внимателно огледалното кълбо, когато го прибираха обратно в кутията му, и по него нямаше и драскотина.

Вдигна очи към кулите на Невидимия университет, пълен с мъдри мъже с островърхи шапки, или поне с мъже с островърхи шапки. Имаше и друго място, добре известно на вещиците, което само по себе си беше също толкова магическо: Куку магазин „Льольо“ на улица Десето яйце № 4. Никога не беше ходила там, но ѝ се случваше чат-пат да разгледа някой и друг каталог.

Когато свърна от центъра и тръгна през махленските улички, хората започнаха да я заглеждат. Усещаше погледите им, докато вървеше по калдъръма. Не бяха зли или недружелюбни. Просто… преценяващи, сякаш обмисляха какво да направят с нея и тя силно се надяваше да не е нещо като например яхния.

* * *

На вратата на Куку магазин „Льольо“ нямаше звънец. Наместо това имаше пръдлива възглавничка. За повечето клиенти на магазина пръдливата възглавничка, може би в съчетание с щедра порция фалшива повръщня, представляваше върховният хит на развлекателната индустрия, което за жалост действително е така.

Истинските вещици обаче нерядко също ползваха льольовските изобретения. Има случаи, в които просто трябва да изглеждаш като вещица, а не всички вещици са природно надарени за това, пък и често нямат достатъчно време да си направят рошава прическа. Така че от „Льольо“ се купуваха изкуствени брадавици, перуки, глупаво тежки котли и имитации на черепи. При късмет бе възможно да се сдобиеш и с адрес на джудже, което да ти помогне да си оправиш метлата.

Тифани влезе в магазина, като се възхити на дълбоко наситения звук на пръдливата възглавничка, проправи си път край и донякъде през една абсурдна пародия на скелет със светещи червени очи и тъкмо се добра до тезгяха, когато някой наду пищялка пред носа ѝ. Пищялката изчезна, а на нейно място изникна физиономията на дребничък човек с угрижен вид, който попита:

— Съвсем случайно това дали ви се стори поне мъничко забавно?

Гласът му издаваше, че очаква отговорът да е „не“, и Тифани не виждаше причина да го разочарова.

— Категорично не — отговори тя. Дребосъкът въздъхна и избута глупавата пищялка от тезгяха.

— Уви, всички смятат така — оплака се той. — Сигурно нещо не правя както трябва. Е, както и да е, какво мога да направя за вас, госпожице… о, вие сте истинска, нали? Винаги познавам, да знаете!

— Вижте — Подхвана Тифани, — никога не съм си поръчвала нещо от вас, но работех с госпожица Коварна, която…

Дребосъкът обаче не я слушаше, а се надвеси над една дупка в пода и викна:

— Мамо? Дойде една истинска!

Няколко секунди по-късно глас до ухото на Тифани рече:

— Дерек понякога се обърква, пък и може да си намерила метлата. Ти си вещица, нали? Покажи ми!

Тифани изчезна. Направи го без замисляне или по-скоро с толкова светкавично мислене, че мислите профучаха през ума ѝ, без да имат време дори да ѝ помахат. Едва като видя как дребосъкът, очевидно Дерек, се блещи с отворена уста срещу нищото, тя осъзна, че се е сляла с фона толкова бързо, защото да не се подчини на онзи глас зад нея определено щеше да е грешка. Зад нея стоеше вещица — съвсем категорично вещица, при това опитна.

— Много добре — със задоволство се обади гласът. — Наистина много добре, млада девойко. Все още те виждам, естествено, понеже гледах много внимателно. Виж ти, направо си е истинска.

— Ще се обърна, да знаеш — предупреди Тифани.

— Не помня да съм ти забранявала, драга.

Тифани се обърна и се озова пред вещица от най-страшните кошмари: с очукана шапка, напластен с брадавици нос, хищнически закривени нокти, почернели зъби и — Тифани погледна към пода — о, да, голям черен котарак. Не е необходимо да си подробно запознат с каталога на „Льольо“, за да се сетиш, че е използван целият асортимент от козметичната серия „Вещуря по спешност“ („Защото сте безценна“).

— Мисля, че трябва да продължим този разговор в моята работилница — каза ужасната вещуря, изчезвайки в пода. — Просто стъпи върху капака, като се върне на мястото си, става ли? Дерек, направи ни кафе!

Когато Тифани пристигна в сутерена върху удивително плавно движещия се капак, пред очите ѝ се разкри онова, което може да се очаква в работилницата на предприятие, произвеждащо всичко необходимо за вещица, почувствала потребност от известна льольовщина в живота си. На нещо като простор висяха накачулени доста страховити вещерски маски, имаше лавици, претъпкани с ярко оцветени бутилки, имаше поставки с брадавици, извадени да съхнат, както и най-различни неща, които бълвочеха в един грамаден казан пред огнището. При това си беше истински казан[19].

Ужасяващата вещица се беше надвесила над един плот, откъдето се разнасяше отвратителен кикот. Тя се обърна, протегнала малка дървена кутийка, от която стърчеше къса връв.

— Първокласен кикот, не си ли съгласна? Най-елементарна комбинация от жици и смола, но с резонатор, понеже, честно казано, кикотът не е шега работа, не си ли съгласна? Струва ми се, че мога да го направя да се задейства и с часовников механизъм. Дай знак, когато схванеш шегата.

— Коя си ти? — не издържа Тифани.

Вещурята остави кутията на плота.

— О, боже — плесна с ръце тя, — къде са ми обноските?

— Не знам — отвърна Тифани, на която взе да ѝ кипва. — Може би часовниковият механизъм се е прецакал?

Вещурята пусна чернозъба усмивка.

— О, остроумие. Допада ми у вещиците, но не твърде много. — Тя протегна лапа. — Госпожа Пруст.

Лапата не беше чак толкова клисава, колкото Тифани бе очаквала.

— Тифани Сболки — представи се тя и чувствайки, че от нея се очаква още нещо, додаде: — Работех с госпожица Коварна.

— О, да, чудесна вещица — кимна госпожа Пруст. — И добър клиент. Много държеше на своите брадавици и скелети, доколкото си спомням. — Тя се усмихна. — Тъй като се съмнявам, че ще искаш да се издокараш като вещица за някой момичешки купон, предполагам, че вероятно търсиш помощта ми? Фактът, че по метлата ти е останала едва половината метличина, необходима за осигуряване на аеродинамична стабилност, потвърждава първоначалното ми предположение. Между другото, успя ли вече да схванеш шегата?

Какво да отговори?

— Така ми се струва…

— Казвай тогава.

— Няма да кажа нищо, докато не съм сигурна — запъна се Тифани.

— Много мъдро — съгласи се госпожа Пруст. — Е, давай тогава да ти оправим метлата, а? Ще се наложи да се поразходим малко. На твое място бих оставила тук черната шапка.

Тифани инстинктивно сграбчи шапката си за периферията.

— Защо?

Госпожа Пруст се намръщи, от което носът едва не опря в брадичката ѝ.

— Защото би могла да откриеш, че… Не, знам какво ще направим. — Тя затършува из плота и без да пита за разрешение, закачи нещо на шапката на Тифани, точно отзад. — Готово — тя потри ръце. — Никой вече няма да ти обърне никакво внимание. Извинявай, но вещиците в момента не са на голяма почит. Давай да оправим максимално бързо тази твоя метла — само за всеки случай, ако ти се наложи да отлетиш по спешност.

Тифани си свали шапката и погледна какво е закачила госпожа Пруст. Беше яркоцветно картонче на връвчица. На него пишеше:

„Шапка за чиракуваща вещица със зъл отблясък. Размер: 7. Цена: АМ$ 2.50. Льольо! Име, с което правиш чудеса!!!“

— Какво значи това? — тросна се тя. — Дори си поръсила зъл отблясък по нея!

— Това е дегизировка — обясни госпожа Пруст.

— Моля? Мислиш ли, че някоя самоуважаваща се вещица би тръгнала навън с такава шапка? — ядоса се Тифани.

— Разбира се, че не — отвърна госпожа Пруст. — Най-добрата дегизировка за вещица е някой евтин вещерски костюм! Една истинска вещица би ли си купила дрехи от магазин, който същевременно върти доста добра търговия и с разни неприлични шегички, фойерверки за закрити помещения, смехотворни перуки за пантомима и нашият най-хубав и най-печеливш артикул — гигантски надуваеми розови пишленца, подходящи за момински партита? Та това би било немислимо! Това е льольовщина, драга моя, чиста, стопроцентова льольовщина! Маскировка, хитрина и заблуда — това е нашето мото. Или девиз. И още: Изумителна стойност срещу пари — това също ни е мото. Без рекламации при никакви обстоятелства — ето още едно важно мото. Както и нашата крайна политика по отношение на крадците в магазина. О, имаме си и мото за онези, които пушат в магазина, макар че то не е чак толкова важно.

— Какво? — смотолеви Тифани, която от шок не беше чула списъка с девизите и не можа да се въздържи: — Мислех си, че са розови прасенца!

Госпожа Пруст я потупа по ръката.

— Добре дошла в големия град, драга моя. Ще тръгваме ли?

— Защо вещиците не са на почит в момента? — запита Тифани.

— Да се не начудиш какво им влиза в главите на хората понякога — неопределено отвърна госпожа Пруст. — В общи линии според мен е най-добре да си държиш главата наведена и да чакаш, докато проблемът отмине. Просто трябва да внимаваш.

А Тифани си помисли, че наистина трябва да внимава.

— Госпожо Пруст — вдигна глава тя, — струва ми се, че вече знам каква е шегата.

— Да, драга?

— Мислих си, че си истинска вещица, която се прави на фалшива…

— Да, скъпа? — подкани я госпожа Пруст с глас като захарен петмез.

— … което щеше да е доста забавно, но ми се струва, че шегата е друга и всъщност не е много смешна.

— О, и каква ще да е тя, скъпа? — запита госпожа Пруст с глас, в който сега имаше захаросани къщурки с джинджифил.

Тифани пое дълбоко дъх.

— Това е истинският ти образ, нали? Маските, които продаваш, са по твое подобие.

— Много наблюдателно! Много наблюдателно, драга моя! Само дето не е точно наблюдателно, а проницателно, нали? Почувства го, когато се здрависахме. И… но хайде сега, да занесем метлата ти на джуджетата.

Когато излязоха навън, първото нещо, което попадна пред очите на Тифани, беше група хулигани. Един от тях тъкмо се беше засилил да хвърли камък по витрината на магазина. Забеляза госпожа Пруст и настъпи страховита тишина. После вещицата каза:

— Хвърли го, момко.

Хлапакът я изгледа, сякаш е полудяла.

— Хвърли го, ти казах, или ще последва най-лошото.

Очевидно вече убеден, че наистина е полудяла, хлапакът хвърли камъка. Прозорецът обаче го оттласна и го запрати обратно по него, поваляйки го на земята. Тифани видя всичко с очите си. Видя как от прозореца се протяга стъклена ръка и хваща камъка. Видя я как го мята обратно. Госпожа Пруст се наведе над момчето, чиито приятелчета си бяха плюли на петите, и процеди:

— Хмм, ще зарасне. Но не и ако ми се мернеш пак пред очите. — Тя се обърна към Тифани и въздъхна: — Труден е животът на дребния предприемач. Хайде, натам сме.

Тифани изпитваше известно смущение как да продължи разговора, затова реши да се спре на нещо невинно, като:

— Не знаех, че в града има истински вещици.

— О, има неколцина от нас — сви рамене госпожа Пруст. — Вършим си работата, помагаме на хората, когато можем. Като на онзи хлапак преди малко, който вече знае, че не бива да закача другите. Драго ми е на душата, като си мисля, че може и да съм го отклонила от вандалски живот на незачитане на чуждото имущество, което — помни ми думите — щеше да му спечели като бонус нова вратовръзка под формата на бесило.

— Не знаех, че в града може да има вещици — настоя Тифани. — Казвали са ми, че вещиците виреят на солидна скална основа, а всички разправят, че градът е вдигнат върху кал и тиня.

— И каменна зидария — въодушевено додаде госпожа Пруст. — С гранит и мрамор, с кремъци и най-различни седиментни скали, драга ми Тифани. Скални маси, които са изригвали от дълбините, когато светът се е раждал в огън. Виждаш ли калдъръма по улиците? Сигурно всеки един от тези камъни в даден момент е бил напоен с кръв. Накъдето и да погледнеш — камъни и скали. Там, където взорът ти не може да проникне — камъни и скали! Можеш ли да си представиш какво е да усещаш с костите си живите камъни? А какво сме направили с камък? Дворци, палати, мавзолеи, надгробни плочи, солидни къщи и — о, боже! — градските стени! И не само на този град. Този град е построен върху своите останки, върху останките на всички градове, изградени преди него. Можеш ли да си представиш какво е да легнеш върху древна каменна настилка и да почувстваш силата на скалите, която те издига нагоре срещу земното привличане? Тази сила е на мое разположение, цялата без остатък, от всеки камък без изключение. Ето откъде се взема вещерлъкът. Камъните имат живот и аз съм част от него.

— Да — промълви Тифани, — знам.

Лицето на госпожа Пруст внезапно се озова на няколко пръста от нейното, страховитият закривен нос — почти опрян в нейния, тъмните очи — пламнали. Баба Вихронрав вдъхваше страх, но поне посвоему Баба беше хубава. Госпожа Пруст беше първообразът на злата вещица от вълшебните приказки, с лице като проклятие, с глас като звука от затръшващи се черни железни порти. Образът ѝ съчетаваше всички среднощни страхове, изпълващи света.

— О, знаеш, така ли? И какво знаеш ти, малка вещеричке с весела рокличка? Какво всъщност знаеш, а? — Тя отстъпи крачка и примига. — Повече, отколкото подозирах, както се оказва — промърмори тя, като се поотпусна. — Земя под вълните. В сърцето на кредата — кремък. Да, наистина.

* * *

Тифани никога не беше виждала джуджета в Кредище, но горе в планините се срещаха често, обикновено с каруца. Те купуваха и продаваха, а за вещиците правеха метли. Много скъпи метли. От друга страна, вещиците рядко си купуваха метли. Те бяха наследствени, предаваха се с поколения от вещица на вещица, понякога с нова дръжка, друг път с нова метличина, но, разбира се, си бяха все същите.

Метлата на Тифани беше наследство от госпожица Коварна. Беше неудобна и не особено бърза, а и в дъждовно време чат-пат летеше заднешком, така че когато джуджето, което ръководеше звънтящата, кънтяща работилница, я видя, поклати глава и зацъка през зъби, сякаш видът на това нещо тотално му е провалил деня и сега му иде да зареже всичко и да отиде някъде да си поплаче малко.

— И е от бряст — посочи то най-общо на незаинтересования свят. — Това, брястът, расте по равнините, тежко и бавно, и естествено това, буболечките, са голям проблем. Много го нападат това, буболечките. Мълния ли го е ударила? Това, брястът, не държи на мълнии. Привлича ги, тъй казват. Има и предразположение към сови.

Тифани кимна и се опита да изглежда компетентна. Беше си измислила мълнията, защото истината, макар и ценно нещо, просто беше твърде глупава, смущаваща и неправдоподобна.

Второ, почти идентично джудже се материализира зад колегата си.

— Де да беше ясен.

— Е, да — тъжно кимна първото джудже, — с ясена няма грешка. — То сръга с пръст метлата на Тифани и отново въздъхна.

— Май по основната сглобка е плъзнала дървесна гъба — отбеляза второто джудже.

— Нищо чудно при това, бряста — кимна първото джудже.

— Вижте, може ли просто да я позакърпите, колкото да издържи до вкъщи — намеси се Тифани.

— О, ние не се занимаваме с „позакърпване“ — отвърна отвисоко първото джудже, т.е. по-скоро метафорично отвисоко. — Ние изработваме само поръчкови изделия.

— Трябва ми само малко метличина — отчаяно възкликна Тифани и понеже забрави, че нямаше да си признава истината, замоли: — Може ли, моля ви? Не съм виновна, че фигълите я подпалиха.

До момента работилницата тътнеше от работата на десетки джуджета, трудещи се по своите плотове, без да обръщат особено внимание на разговора, но сега настъпи пълна тишина, която бе нарушена единствено от някакъв чук, изтърван на пода.

Първото джудже се окопити:

— Като казвате фигъли, нямате предвид Нак Мак Фигъл, нали, госпожице?

— Напротив.

— Онези, дивите ли? Казват ли… кривунци? — много бавно попита той.

— На практика непрекъснато — отговори Тифани и като реши, че трябва да изясни нещата, добави: — Те са ми приятелчета.

— О, така ли? — възкликна джуджето. — А дали някои от вашите малки приятелчета са тук в момента?

— Е, пратих ги да търсят един мой познат младеж — призна Тифани, — но сигурно вече са в някоя кръчма. Има ли много кръчми в града?

Двете джуджета се спогледаха.

— Около триста, предполагам — каза второто джудже.

— Толкова много? — изненада се Тифани. — В такъв случай не очаквам да тръгнат да ме търсят поне до половин час.

А първото джудже изведнъж започна да прелива от трескаво добродушие:

— Боже мой, къде са ни обноските? — възкликна то. — Та ние за приятел на госпожа Пруст всичко ще направим! Да ви кажа ли какво: за нас ще бъде удоволствие да ви предоставим експресната си услуга гратис и безвъзмездно, включително безплатна метличина и абсолютно безплатен креозот!

— Експресната услуга означава, че при предоставянето ѝ напускате незабавно — равно добави второто джудже. То свали железния си шлем, обърса потта от вътрешната му страна с носната си кърпичка и бързо го нахлупи на главата си.

— О, да, разбира се — закима първото джудже. — Незабавно. Именно това означава експресно.

— Другаруваш си с фигъли, а? — прошушна госпожа Пруст, когато джуджетата се завтекоха да оправят метлата на Тифани. — Те нямат много дружки, доколкото знам. А като говорим за дружки — продължи тя с внезапно разговорчив тон, — запозна се с Дерек, нали? Той ми е син, да знаеш. Срещнах баща му в една бална зала с много лошо осветление. Господин Пруст беше много добър човек — толкова мил, казваше, че да целунеш жена без брадавици било като да ядеш яйце без сол. Много съжалявам, че не можах да му помогна. — Лицето ѝ се поразведри: — Но съм горда да кажа, че младият Дерек е радостта на моя — тя се поколеба — на моята средна възраст. Чудесен момък, драга моя. Щастливка ще е тази, която заложи на младия Дерек, казвам ти. Той е съвършено отдаден на работата си и влага такова внимание в детайлите! Знаеш ли, всяка сутрин настройва до една пърдящите възглавнички и се мръщи, ако някоя се разстрои! А колко е съвестен! Когато разработвахме предстоящата си забавна колекция от изкуствено кучешко ако „Перли на паважа“, той сигурно прекара седмици, следвайки по петите абсолютно всеки вид куче в града с тефтерче, лопатка и цветна карта, само за да е абсолютно прецизно всичко. Много е добросъвестен, пък и е читав, всичките му зъби са си негови. И много внимава с кого се събира… — Тя погледна Тифани с надежда, но и донякъде овчедушно. — Не хваща дикиш, нали?

— О, боже, личи ли си? — притесни се Тифани.

— Чух недомлъвката — каза госпожа Пруст.

— Какво е недомлъвка?

— Не знаеш ли? Недомлъвката е нещо, дето си го мислиш, ама не го казваш направо. На върха на езика ти е, ама го преглъщаш. Пък в случая с моя син Дерек ти така го преглътна, че едва не се оригна.

— Наистина съжалявам — сведе очи Тифани.

— Да, добре, имай го предвид.

* * *

Пет минути по-късно си тръгнаха от работилницата с напълно изрядна метла, която Тифани теглеше на връвчица след себе си.

— Всъщност — обади се госпожа Пруст докато вървяха — сега като се замисля, твоите фигъли доста ми напомнят за Лудичкия Артър. Корав като коларски пирон и кажи-речи толкова голям. Ама не съм го чувала да казва „Кривунци“. Той е полицай в Стражата.

— О, боже, фигълите си имат страшни проблеми с полицията — изпусна се Тифани и чувствайки, че трябва някак да заглади ситуацията, добави: — Но са много лоялни, почти винаги отзивчиви, добросърдечни в трезво състояние, благородни в относителен смисъл и в края на краищата наистина са изобретили препържената бялка.

— Какво е бялка? — запита госпожа Пруст.

— Ами, ъ-ъ… нали знаеш какво е невестулка? Бялката много прилича на нея.

Госпожа Пруст вдигна вежди.

— Драга моя, ако не възразяваш, ще запазя невежеството си относно белките и невестулките. На мен ми звучат еднакво провинциално. Не мога да търпя провинцията. От много зеленина изпадам в депресия — призна тя, като погледна роклята на Тифани и потръпна. И точно в този момент по някакъв небесен сигнал се разнесе далечно „Кривунци!“, последвано от доста популярния, поне за фигъли, звук на строшено стъкло.

Глава 7

Песни в нощта

Когато Тифани и госпожа Пруст се добраха до източника на шума, улицата вече беше покрита с доста впечатляващ слой натрошено стъкло и немалко смутено изглеждащи мъже с ризници и онзи вид шлемове, от които можеш да ядеш супа в аварийни ситуации. Един от тях издигаше барикада. Неколцина други бяха видимо притеснени, че са от другата ѝ страна, особено като се има предвид, че дори в този момент някакъв изключително едър страж излетя от една от кръчмите, разположени почти по цялата улица. Табелката на нея съобщаваше, че това е „Кралската глава“, но както личеше, дори и тя си имаше главоболия.

Стражът излетя с все стъклото от остатъка от прозореца, а като се приземи на паважа, щитът му, от който предоволно можеше да се нахрани цяло семейство с всичките им приятели, се затъркаля по улицата със звучно дрънчене.

Тифани чу друг страж да вика:

— Хванаха сержанта!

Докато от двете посоки на улицата на бегом прииждаха още стражи, госпожа Пруст потупа Тифани по рамото и мило се обади:

— Я ми кажи пак за добрите им страни, а?

„Тук съм, за да открия едно момче и да му предам, че баща му е починал — напомни си Тифани, — не да измъквам фигъли от поредната каша!“

— Сърцата им са на място — отвърна тя.

— Не се и съмнявам — възкликна госпожа Пруст, която изглежда се забавляваше до немай-къде, — ама задниците им са върху купчина строшени стъкла. Охо, ето че идват подкрепления.

— Не ми се вярва да имат голям успех — каза Тифани и за своя изненада се оказа, че греши.

Стражите се строиха в шпалир от двете страни на входа на кръчмата. Тифани с доста взиране забеляза как по така оформения коридор целеустремено крачи дребна фигурка. Приличаше на Фигъл, но носеше… тя се облещи… да, носеше стражарски шлем, малко по-голям от солница, което беше направо невъобразимо. Законосъобразен Фигъл? Как е възможно това?

Възможно или не, той стигна до входа на кръчмата и извика:

— Ей вие, смарангесници, сите сте арестувани! Тъй, ето са как че стане: може по труднио начин ил по… — той млъкна за малко. — Не, другио не върви, туйто — завърши той. — Па я не знам да има трети! — И влетя през вратата.

Фигълите се бият непрекъснато. За тях това е едновременно хоби, упражнение и забавление.

Тифани беше чела в прочутата книга на професор Чинка за митологията как редица древни народи вярват, че загиналите герои отиват в нещо като гуляйджийница, където вовеки веков се бият, ядат и пият.

Лично според Тифани това към третия ден щеше да бъде голяма скука, но за фигълите си беше пълно щастие, макар че легендарните герои сигурно щяха да ги изхвърлят оттам още преди да е минала половината вечност, като преди това ги изтръскат хубаво, за да си върнат всичката посуда. Нак Мак Фигъл наистина бяха свирепи и страховити бойци, ако не се брои един дребен недостатък от тяхна гледна точка — а именно, че секунди след началото на битката ги обземаше непреодолима радост, при което имаха склонност да се нахвърлят едни върху други, върху близкостоящи дървета и при липса на друг противник — върху самите себе си.

Стражите, след като успяха да свестят сержанта си и да му намерят шлема, седнаха да чакат да утихне шумотевицата, но няма и минута-две, миниатюрният им колега излезе от порутената сграда, влачейки за крака Големио Ян, който си беше гигант сред фигълите, а понастоящем, както изглежда — дълбоко заспал. След като го хвърли на земята, полицаят отново влезе в кръчмата и се върна, понесъл на едното си рамо Сите О’Бери, а на другото — Ульо Гламав, очевидно изпаднали в безсъзнание.

Тифани се блещеше с отворена уста. Това не беше възможно! Фигълите винаги побеждаваха! Нищо не може да се опре на Фигъл! Те бяха неудържими! Но ето ги на: озаптени, и то от такъв дребосък, който приличаше на разполовена солница.

Когато привърши с фигълите, дребосъкът отново се втурна в кръчмата и излезе почти светкавично, понесъл жена с пуйкоподобна шия, която се опитваше да го удари с чадъра си — ялово начинание, понеже той я крепеше над главата си. След нея дойде ред на треперещ млад прислужник, стиснал с две ръце обемиста пътна чанта. Дребосъкът спретнато подреди жената до купчината фигъли и докато тя крещеше на стражите да го арестуват, се върна отново в кръчмата и излезе, балансирайки с три тежки куфара и две кутии за шапки. Тифани позна жената, но без никакво удоволствие. Беше дукесата — майка на Летиша и доста чудовищна особа. Роланд даваше ли си изобщо сметка в какво се забърква? Самата Летиша беше поносима, ако човек си пада по подобни лигли, но майка ѝ очевидно имаше толкова много синя кръв във вените, че нямаше как да не експлодира, и точно в момента изглеждаше така, сякаш това ще се случи сега. Колко подходящо фигълите да нахлуят точно в странноприемницата, където е отседнала старата чанта! Колко ли късмет може да има една вещица? И какво би казала дукесата за Роланд и неговата рисуваща акварели бъдеща жена, останали вътре без надзор?

Последният въпрос намери отговор в лицето на дребосъка, който измъкна и двамата отвътре, влачейки ги за прескъпите им одежди. Роланд носеше смокинг, малко възголемичък за него, а премяната на Летиша представляваше просто купчина префинени волани и воланчета върху други волани и воланчета — изобщо нещо, което според Тифани не ставаше за никого, от когото въобще има някаква полза. Ха.

Пристигаха все повече стражи, може би защото и преди си бяха имали вземане-даване с фигъли и имаха благоразумието да вървят, а не да тичат до местопрестъплението. Сред тях обаче се открояваше един към два метра на ръст, с рижава коса и толкова излъскана броня, че направо заслепяваше очите. Той се зае да вземе от собственика свидетелски показания, които в общи линии представляваха нескончаеми писъци, в смисъл че стражите не бивало да допускат да се случи този ужасен кошмар.

Тифани им обърна гръб и се озова лице в лице с Роланд.

— Ти? Тук? — успя да проговори той. Недалеч от него Летиша се заливаше в сълзи. Ха, типично за нея!

— Слушай, трябва да ти кажа нещо много…

— Подът пропадна — каза Роланд като насън, преди да е успяла да довърши. — Целият под направо пропадна!

— Слушай, налага се да ти… — започна тя отново, но този път майката на Летиша изведнъж се изтъпани пред нея.

— Знам те аз! Ти си му вещерското увлечение, нали? Не отричай! Как смееш да ни ходиш по петите!

— Как успяха да срутят пода? — запита Роланд, цял пребледнял. — Как успя да срутиш пода? Кажи ми!

И тогава дойде миризмата. Все едно я удари изневиделица с чук. В объркването и ужаса си тя усети още нещо: някакво зловоние, някаква смрад, някаква отврат в главата си, омразна и непрощаваща, купчина тор от чудовищни идеи и гнили мисли, от които изпита неистово желание да си извади мозъка и да го измие.

Това е той — човекът в черно без очи! И тази смрад! Даже клозет за болни невестулки не може да вони по-зле! Преди ми се стори ужасна, но беше цвете в сравнение с тази! Тя се озърна отчаяно, надявайки се на чудо да не види това, което търсеше.

Цивренето на Летиша се усилваше и се смесваше в ужасна дисхармония със стоновете и ругатните на фигълите, които започваха да идват на себе си.

Бъдещата тъща сграбчи Роланд за смокинга.

— Махни се от нея веднага! Тя е нищо, освен…

— Роланд, баща ти умря!

Всички притихнаха и Тифани изведнъж се озова прикована под десетки погледи.

О, боже, помисли си тя. Не биваше да става така!

— Съжалявам — смотолеви тя в обвинителната тишина. — Нищо не можах да сторя.

По лицето на Роланд плъзна червенина.

— Но нали се грижеше за него — промълви той, сякаш се мъчеше да реши главоблъсканица. — Защо не го запази жив?

— Единственото, което можех да направя, бе да отнема болката му. Толкова съжалявам, но това беше всичко по силите ми. Съжалявам.

— Но ти си вещица! Мислех, че те бива в тия работи, нали си вещица! Защо го остави да умре?

— Какво му е сторила мръсницата? Не ѝ вярвай! Тя е вещица! Не бива да живее!

Тифани не чу думите — те сякаш плъзнаха по ума ѝ като някакви голи охлюви, оставяйки слуз подире си. След време щеше да се чуди по колко ли други умове са пълзели, но сега усети как госпожа Пруст я сграбчва за ръката. Видя лицето на Роланд да се изкривява от гняв и си спомни крещящата фигура на пътя, безсенчеста в яркото пладне, ръсеща злословия като повръщня и насаждаща ѝ гадното чувство, че никога повече няма да може да бъде чиста.

Хората около нея се озъртаха с тревожен, преследван вид, като зайци, надушили лисица.

И тя го зърна. Едва видим, в края на тълпата.

Зърна и очите му, или по-скоро липсата на очи. Двете дупки се втренчиха в нея само за миг, преди мъжът да изчезне. А това, че не знаеше къде изчезна, беше още по-ужасяващо.

Тифани се обърна към госпожа Пруст.

— Какво е това!

Вещицата отвори уста да отвърне, но се разнесе гласът на високия страж:

— Извинете ме, благородни дами и господа, или всъщност благородници и дами и господа. Аз съм капитан Керът и тъй като съм дежурният отговорник тази вечер, съмнителното удоволствие да се оправим с този инцидент се пада на мен, така че… — той отвори тефтера си, измъкна молив и отправи насърчаваща усмивка. — Кой пръв ще ми помогне да разнищим тази малка загадка? Като начало много бих искал да знам какво прави банда Нак Мак Фигъл в моя град, освен че се съживява?

Блясъкът на бронята му бодеше очите. Освен това от него се излъчваше силна миризма на сапун, което беше достатъчно за Тифани.

Тя понечи да вдигне ръка, но госпожа Пруст я хвана и я задържа твърдо, като в менгеме. Което накара Тифани даже още по-твърдо да се отърси от госпожа Пруст и да каже с глас, по-твърд от менгемето:

— Аз, капитане.

— А вие сте…?

На път да се махна възможно най-скоро, отвърна наум Тифани, но на глас каза:

— Тифани Сболки, сър.

— За моминско парти ли сте се приготвили?

— Не — отвърна Тифани.

— Да! — бързо реагира госпожа Пруст. Капитанът наклони глава на една страна.

— Значи ще ходи само едната? Май няма да е много весело — отбеляза той с молива, застинал над страницата.

Това очевидно дойде твърде много на дукесата, която насочи към Тифани обвинителен пръст. Трепереше от ярост.

— Очевидно е като носа на лицето ви, стражнико! Тази… тази… тази вещица знаеше, че ще идваме в града да накупим бижута и подаръци, и очевидно, повтарям, очевидно е направила заговор с нейните дяволчета да ни ограбят!

— Нищо подобно! — извика Тифани. Капитанът вдигна ръка, сякаш дукесата е колона от превозни средства.

— Госпожице Сболки, действително ли подбудихте идването на фигълите в града?

— Е, да, но всъщност не беше нарочно. Беше импулсивно. Аз не възнамерявах да…

Капитанът отново вдигна ръка.

— Стига приказки, моля. — Той потри носа си. После въздъхна. — Госпожице Сболки, арестувам ви по подозрение за… ами, просто изпитвам подозрение. Освен това ми е добре известно, че е невъзможно да се задържат зад решетка фигъли, които не желаят да бъдат задържани. Ако са ваши приятели, както вярвам — той многозначително ги огледа, — значи няма да сторят нищо, което да ви донесе още неприятности и с малко късмет всички ние ще можем прилично да си поспим тази нощ. Колегата ми, капитан Ангуа, ще ви ескортира до участъка. Госпожо Пруст, бихте ли била така добра да ги придружите и да обясните на младата си приятелка кое как стои? — Капитан Ангуа пристъпи напред. Беше жена, красива, руса и… странна.

Капитан Керът се обърна към дукесата:

— Мадам, колегите ми с удоволствие ще ви ескортират до друг хотел или странноприемница по ваш избор. Виждам, че прислужникът ви държи доста тежко изглеждаща чанта. Дали в нея не са бижутата, за които споменахте? Ако е така, може ли да се уверим, че не са откраднати?

Нейно благородие явно не се зарадва много на това, но капитанът старателно пропусна да го забележи с присъщия за полицаите професионализъм да не виждат онова, което не желаят да видят. Освен това си даде вид, че бездруго не го интересува особено.

В крайна сметка Роланд отвори чантата и извади покупките за оглед. Опаковъчната хартия беше грижливо отстранена и под уличното осветление нещо заблестя толкова брилянтно, че сякаш не само отразяваше светлината, а я генерираше някъде в сърцевината на искрящите си скъпоценни камъни. Беше тиара. Няколко от стражите ахнаха. Роланд доби самодоволен вид. Летиша изглеждаше противно очарователна. Госпожа Пруст въздъхна. А Тифани… се върна в миналото само за миг. Но в този миг тя отново беше малко момиченце, прелистващо омачканата книжка с приказки, която сестрите ѝ до една бяха прелиствали безброй пъти преди нея.

Но тя беше видяла онова, което те не успяха. Беше прозряла истината. Книжката лъжеше. Е, добре де, не точно лъжеше, но казваше истини, които не щеш да знаеш, като например че само синеоките златокоски печелят сърцето на принца и искрящата корона. Това беше предопределено в света. Още по-зле — беше предопределено в цвета на косата ти. Червенокосите и брюнетките чат-пат получаваха по някоя второстепенна роля в приказния свят, но ако имаш блудкаво кафява коса, автоматично минаваш на заден фон като слугинче.

Или пък избираш да станеш вещица. Да! Няма какво да се даваш на приказката. Можеш да я промениш, и то не само за себе си, а и за други хора. Можеш да промениш приказката само с едно махване на ръката си.

Въпреки всичко тя въздъхна, защото обсипаният със скъпоценни камъни накит беше наистина прекрасен. Практичната вещерска част от нея все пак се обади: „Колко често ще я носиш, госпожичке? Веднъж на сто години? Толкова скъпо нещо през цялото време стои в трезор!“

— Значи няма кражба — щастливо заключи капитан Керът. — Е, това е добре, нали? Госпожице Сболки, предлагам да кажете на вашите малки приятелчета да ви последват кротко, става ли?

Тифани сведе очи към Нак Мак Фигъл, които стояха притихнали, като че в шок. Е, когато около трийсетина смъртоносни бойци се окажат напердашени от един миниатюрен дребосък, то, разбира се, си иска време да измъдриш оправдание, което да ти спаси репутацията.

Сите О’Бери я погледна с много нетипично за него изражение на срам.

— Прощавай, господжа. Прощавай, господжа — смънка той. — Просто се бехме бая олели с пиячката. Па да знайш, колко повеч се наливаш, толко повеч ти се сака да се наливаш, дорде не ти се подкосят краците, га се сещаш, дека си фиркан. Между другото, кво, да му се не види, е creme-de-menthe! С един такъв убавичък, зеленичък цвет, да ти кажем, сигур съм гаврътнал цела кофа от тая чудесия! Кат гледам, нема смисъл да ти думам, дека стррррашно съжалеваме? Ама да знайш, найдохме ти го безполезнио боклук.

Тифани изви очи към остатъците от „Кралската глава“. Под отблясъците от фенерите изглеждаше като някакъв скелет на сграда. Докато я гледаше, една голяма греда заскърца и падна извинително върху купчина потрошени мебели.

— Казах ви да го откриете. Но не и да го правите с взлом. — Тя скръсти ръце, а дребосъците се присвиха един в друг. Следващата фаза на женския гняв бе потрепването с краченце, от което обикновено избухваха в плач и си биеха главите в дърветата. Сега обаче се строиха чинно зад нея, госпожа Пруст и капитан Ангуа.

Капитанът кимна на госпожа Пруст:

— Убеден съм, можем да споделим мнението, че няма да са необходими белезници. Така ли е, дами?

— О, познавате ме, капитане — отвърна госпожа Пруст.

Капитан Ангуа присви очи.

— Да, но не знам нищо за малката ви приятелка. Бих искала вие да носите метлата, госпожо Пруст.

Тифани разбираше, че няма смисъл да спори, и покорно подаде метлата. Тръгнаха в тишина, ако не се брои приглушеното мърморене на Нак Мак Фигъл.

След известно време капитан Ангуа се обади:

— Времето не е подходящо за черни островърхи шапки, госпожо Пруст. Имаше още един случай, долу в равнините. В някаква забравена от бога дупка, в която хич да не стъпва човек. Пребили някаква старица за това, че имала книга със заклинания.

— Не!

Те се извърнаха към Тифани, а фигълите се сблъскаха в глезените ѝ.

Капитан Ангуа поклати глава.

— Съжалявам, госпожице, но е факт. Макар че се оказа, че била книга с клачианска поезия. Ама че заврънкулки! Предполагам, че на онези, на които им се ще да е така, наистина са им се видели като заклинания. Тя умря.

— Според мен е виновен Вестникът — изсумтя госпожа Пруст. — Ами така е, като пишат такива неща в него! Само пълнят с глупости главите на хората.

Ангуа сви рамене.

— Доколкото разбрах, хората, които са го сторили, не са си падали много по четенето.

— Вие трябва да спрете това! — възкликна Тифани.

— И как, госпожице? Ние сме Градската стража. Извън градските стени нямаме никакви реални правомощия. Там нейде си из горите има разни поселища, за които сигурно не сме и чували. Не знам откъде идва всичко това. Сякаш някаква лудост се сипе направо от въздуха. — Ангуа потри ръце. — В града, разбира се, няма вещици — продължи тя, — макар че има доста момински партита, нали, госпожо Пруст? — Тя намигна. Наистина намигна, Тифани беше сигурна в това, както и че на капитан Керът дукесата всъщност не му се понрави особено.

— Е, тогава истинските вещици скоро ще го спрат — обади се Тифани. — В планините със сигурност биха го сторили, госпожо Пруст.

— О, ама тук в града няма истински вещици. Нали чу капитана? — Госпожа Пруст впи очи в Тифани и прошепна през зъби: — Не бива да спорим пред хората. Изнервят се.

Спряха пред една голяма сграда със сини светлини от двете страни на вратата.

— Добре дошли в участъка, дами — обяви капитан Ангуа. — Е, госпожице Сболки, сега трябва да ви заключа в килия, но е чистичка — изобщо няма почти никакви мишки, и ако госпожа Пруст ви прави компания, да речем, че бих могла да се окажа малко разсеяна и да забравя ключа в ключалката, разбирате ли? Моля ви, не напускайте сградата, защото ще ви преследват. — Тя погледна Тифани право в очите и додаде: — А никой не бива да бъде преследван. Ужасно е човек да бъде преследван.

Тя ги поведе през сградата надолу до редица килии с изумително уютен вид и ги подкани с жест да влязат в една. Вратата се затвори с трясък зад нея и стъпките ѝ отекнаха обратно по каменния коридор.

Госпожа Пруст отиде до вратата и се пресегна през решетките. Дочу се подрънкване на метал и тя мушна обратно ръка, хванала ключа. Пъхна го от вътрешната страна на ключалката и го завъртя.

— Готово — заяви, — вече сме двойно защитени.

— Брех, кривунци! — изпъшка Сите О’Бери. — Глей ни само! Натръшкани у дранголнико!

— И то наново! — завайка се Ульо Гламав. — Ни знам как нявга че се погледнем у зъркелите.

Госпожа Пруст седна и се втренчи в Тифани.

— Добре, момичето ми, какво беше онова, дето го видяхме? Няма очи, както забелязах. Няма прозорци към душата. Няма душа, може би?

Тифани се почувства окаяно.

— Не знам! Той изникна на пътя. Фигълите минаха право през него! Сякаш е призрак. И вони. Усети ли го? И всички се настроиха срещу нас! Какво лошо сме им сторили?

— Не съм сигурна, че това чудо е „той“ — поклати глава госпожа Пруст. — Като нищо може да е „то“. Някакъв вид демон, предполагам… но не разбирам много от тях. Силата ми е дребната търговия. Не че тя не е малко демонична понякога.

— Но дори Роланд се нахвърли върху мен — възкликна Тифани. — А винаги сме били… приятели.

— Охоо — провлачи госпожа Пруст.

— Не ми охокай — сопна се Тифани. — Как смееш да ми охокаш! Аз поне не се опитвам да направя вещиците за посмешище!

Госпожа Пруст я зашлеви. Сякаш я удари с гумен молив.

— Ах, ти, груба, нахална сополанка! Аз се опитвам да запазя вещиците в безопасност!

Горе в сенките на тавана Ульо Гламав смушка Сите О’Бери:

— Нъл ни мож остаим некой да ни пердаши грамаданската вещеричка, а, Сите?

Сите О’Бери сложи пръст на устните си.

— Море, то с женските препирни си е сложноватичко, да знайш. Трай си и стой настрана, ако щеш да ми чуеш съвето на женен мъж. Намешиш ли се у препирня между две женски, на мига че ти скочат и двете. И ич ти не думам за скръстването на ръчици, чупенето на устенца и потропването на краченца. Че си го отнесеш направо с тежка тояга.

Вещиците впиха очи една в друга. Тифани почувства внезапно объркване, сякаш беше скочила от А до Я, без да минава през останалите букви от азбуката.

— Това току-що наистина ли се случи, момичето ми? — обади се госпожа Пруст.

— Да — остро отвърна Тифани. — И още боли.

— Защо го направихме? — поклати глава госпожа Пруст.

— Честно казано, хвана ме яд на теб — призна Тифани. — Само за миг. Но се уплаших. Просто исках да се отърва от теб. Ти беше толкова…

— Непоносима? — подсказа госпожа Пруст.

— Точно така!

— А — въздъхна госпожа Пруст, — недоволство. Обръща се към вещиците. Все са виновни вещиците. Как започва ли? Може би току-що открихме. — Грозното ѝ лице се обърна към Тифани. — Кога стана вещица, момичето ми?

— Струва ми се, че като бях на осем — смънка Тифани. И разказа на госпожа Пруст историята за госпожа Зъбата, вещицата в лешниковата гора.

Жената я изслуша внимателно и се отпусна на сламата.

— Знаем, че понякога се случва — промълви тя. — На всеки стотина години или там някъде изведнъж всички решават, че вещиците са зло. Никой не знае защо става така. Изглежда просто се случва. Напоследък правила ли си нещо, което би могло да привлече внимание? Някаква особено важна магия или нещо подобно?

Тифани се замисли и отвърна:

— Ами имаше едно роище. Но то не беше чак толкова лошо. А преди това се сблъсках с кралицата на феите, ама то стана преди векове. Вярно, беше си доста ужасно, обаче като цяло си мисля, че да я ударя с тиган по главата е най-доброто, което съм можела да сторя навремето. И, ами… май трябва да кажа и че преди няколко години целунах зимоковеца…

Госпожа Пруст я слушаше с отворена уста, а сега направо ахна:

— Ти ли си била?

— Да — отвърна Тифани.

— Сигурна ли си? — настоя госпожа Пруст.

— Да, аз бях.

— Как беше?

— Студено, а после мокро. Не исках да го правя. Съжалявам, ясно?

— Преди около две години ли? — запита госпожа Пруст. — Интересно. Проблемът май се зароди горе-долу тогава, да знаеш. Нищо особено сериозно — просто сякаш хората спряха да ни уважават. Ей така, като че от въздуха, тъй да се каже. Ето например онова хлапе с камъка тая сутрин. Ами че то никога не би посмяло да пробва това преди година! Навремето, като се разминавахме, хората винаги ми кимаха. А сега се мръщят. Или кръстосват пръсти против уроки, за всеки случай. И при другите е така. Как е там, където си ти?

— Ами не мога да кажа точно — замисли се Тифани. — Хората малко се стягат от мен, но по принцип си ме знаят отдавна. Вярно, че всичко е някак странно. Но аз си мислех, че това е нормално. Целунах зимоковеца и всички го знаят. Честно казано, още продължават да дъвчат случката. Ама то беше само една целувка!

— Е, хората тук са малко по-нагъстичко. А вещиците имат дълга памет. Имам предвид не отделните вещици, а че вещиците като цяло помнят много лоши времена. Такива, в които по островърхата шапка хората мятали камъни, ако не и по-зле. А като погледнеш назад във времето… То е нещо като болест — промълви госпожа Пруст. — Някак си витае из въздуха. Сякаш се разнася по вятъра от човек на човек. Злото отива там, където е добре дошло. И винаги се намира оправдание, нали, да се хвърли камък по грозна старица. Винаги е по-лесно да се обвини някой. А веднъж нарочена за вещица, направо не е за вярване в колко много неща може да се обвини някоя женица.

— Те убиха котката ѝ с камъни — промълви Тифани почти на себе си.

— И ето че сега се появява някакъв без душа, който те преследва. И вонята му кара дори вещиците да мразят вещици. Дали случайно не ти се ще да ме подпалиш, госпожице Тифани Сболки?

— Не, разбира се, че не!

— Или да ме размажеш на земята с купчина камъни?

— Какво говориш?

— Не става дума само за камъни — продължи госпожа Пруст. — Носят се приказки за вещици, изгаряни на клада, но мен ако питаш, едва ли някоя истинска вещица ще се остави да я горят на клада, освен ако не я изиграят по някакъв начин. Според мен са били просто клети стари жени. Пък и вещиците по принцип са твърде прогизнали и всичките тия клади сигурно са били жалка загуба на добра дървесина. Много е лесно обаче да бутнеш някоя старица на земята и да я захлупиш като сандвич с вратата на плевнята, а отгоре да я засипеш с камъни, докато спре да диша. От това цялата лошотия изчезва. Само дето не става така. Понеже идват нови беди, а има и други старици. А когато те свършат, винаги се намират и старци. И странници. И аутсайдери. А после в един момент идва и твоят ред. Тогава спира лудостта. Когато не остане кой да полудее. Знаеш ли, Тифани Сболки, аз усетих, когато ти целуна зимоковеца. Всеки с капчица магическа дарба го усети. — Тя поспря и очите ѝ се присвиха. Впи ги в Тифани. — Какво разбуди, Тифани Сболки? Що за ужасия отвори очи, дето ги няма? Какво ни докара, госпожице Сболки? Какво стори?

— Мислиш, че… — Тифани се поколеба, а после завърши: — че преследва мен?

Тя затвори очи, за да не вижда обвинителното лице, и си спомни деня, в който целуна зимоковеца. Беше обзета от ужас и сковаващ страх, но имаше и странно усещане за топлина в целия онзи свят от сняг и лед. А колкото до целувката, е, ами то беше съвсем лек допир, като копринена кърпичка, паднала върху килим. Докато не изля цялата жар на слънцето в устните на зимоковеца. Разтопи го, превърна го във вода. Мраз на огън. Огън на мраз. Открай време я биваше с огъня. Огънят беше неин приятел. И всъщност не унищожи зимата. Оттогава имаше и други зими, но не толкова лоши, никога толкова лоши. И не ставаше дума за милувки. Просто стори правилното нещо в правилния момент. Така трябва. Защо тя трябваше да го стори ли? Защото вината беше нейна. Защото не послуша госпожица Коварна и се впусна в танц, който не беше просто танц, а преплитането на сезоните, смяната на годишните времена.

И тя се запита с ужас: „Има ли край? Правиш някаква глупава грешка, а след това нещо друго, за да я поправиш, а когато я оправиш, нещо друго се обърква. Има ли изобщо край?“

Госпожа Пруст я гледаше като хипнотизирана.

— Само потанцувах — прошепна Тифани.

Госпожа Пруст сложи ръка на рамото ѝ.

— Драга моя, струва ми се, че ще трябва да потанцуваш отново. Може ли да ти предложа да направиш нещо много разумно в този момент, Тифани Сболки?

— Да — кимна Тифани.

— Чуй моя съвет. По принцип не давам безплатни съвети, но съм доста доволна, че хванах онзи хлапак, който ми чупеше прозорците. Така че съм предразположена към добро настроение. Има една дама, която съм убедена, че много ще иска да си поговори с теб. Тя живее в града, но е абсолютно неоткриваема, колкото и да се мъчиш да я откриеш. Тя обаче може да те открие за части от секундата и съветът ми е, когато го стори, да запомниш всяка нейна дума.

— А как да я открия? — попита Тифани.

— Изпаднала си в самосъжаление и не ме слушаш внимателно — скара ѝ се госпожа Пруст. — Тя ще те открие. Ще разбереш, когато го стори. О, да, не ще и дума. — Тя бръкна в джоба си и измъкна малка кръгла тенекиена кутийка. Като отвори капачето ѝ с черния си нокът, плъзна остра миризма. — Ще си смръкнеш ли? — Поднесе кутийката на Тифани. — Гаден навик, разбира се, но прочиства синусите и ми помага да мисля. — Тя взе щипка от кафеникавата пудра, сложи я на опакото на ръката си и я смръкна със звук като от дудук, надут от обратната страна. Закашля се, примига няколко пъти и сподели: — Кафявите цивки, естествено, не се нравят всекиму, но по мое мнение допринасят за отвратния вещерски вид. Както и да е, надявам се скоро да ни донесат вечеря.

— Храна ли ще ни дадат? — учуди се Тифани.

— Ами да, те са свестни типове, макар че виното, мене ако питаш, беше малко вкиснато последния път — обясни госпожица Пруст.

— Но ние сме в затвор!

— Не, драга моя, ние сме в полицейски участък. И макар че никой не го обявява на глас, ние сме заключени тук за наша собствена защита. Видиш ли, всички останали са заключени отвън. При все че понякога се държат тъпо, полицаите не са тъпи. Те знаят, че хората имат нужда от вещици, от някой неуниформен, който разбира разликата между доброто и лошото и кога доброто е лошо, а лошото — добро. Светът има нужда от хора, които вървят по ръба. Има нужда от хора, които могат да се справят с малките гафове и неудобства. С всички онези дребни проблемчета. Все пак почти всички сме хора. Почти през цялото време. И почти всяко пълнолуние капитан Ангуа идва при мен за цяр за отекли лапи.

Тя отново извади кутийката.

След малко Тифани се обади:

— От отекли лапи страдат кучетата.

— И върколаците — додаде госпожа Пруст.

— О, усетих аз, че има нещо странно в нея.

— Тя обаче се владее, шапка ѝ свалям. Живее с капитан Керът и не хапе никого… макар че, сега като се замисля, вероятно хапе капитан Керът, ама по-добре да забравим тая работа, сигурна съм, че си съгласна с мен. Понякога законното и редното не е едно и също нещо. И понякога си трябва вещица, за да открие разликата. А понякога и ченге, ако е ченге на място. Умните хора го знаят това. Глупавите — не. Проблемът е там, че глупавите хора могат да бъдат мнооого умни. И между другото, госпожичке, необузданите ти приятелчета избягаха.

— Да — каза Тифани, — знам.

— Що за срамота, при положение че обещаха на стражата предано да не се отделят от теб. — На госпожа Пруст очевидно ѝ се нравеше да поддържа репутация на гаднярка.

Тифани прочисти гърло.

— Е — поде тя, — предполагам, че Сите О’Бери би ти обяснил, че има моменти, в които обещанията трябва да се спазват, и такива, когато трябва да се нарушават, и си трябва Фигъл да открие разликата.

Госпожа Пруст се ухили до ушите.

— Направо можеш да минеш за градска, госпожице Тифани Сболки.

* * *

Ако ви трябва охрана за нещо, което няма нужда от охрана, вероятно защото никой с всичкия си не би желал да го открадне, ефрейтор Нобс от Градската стража е вашият човек — поради липса на по-добро описание и липса на твърди биологични доказателства за обратното. Ето че сега той стоеше сред мрачните и проскърцващи руини на „Кралската глава“, пъхнал в уста ужасна цигара, свита от всички вонящи цигарени фасове в нова хартийка, и смучеше с все сила чудовищния резултат, докато се появи нещо като дим.

Той така и не забеляза ръката, която повдигна шлема му, почти не усети изкусния удар по главата и със сигурност не почувства загрубелите пръсти, които поставиха шлема отново на главата му и наместиха отпуснатото му тяло на земята.

— Бива — рече Сите О’Бери с дрезгав шепот, оглеждайки почернелите греди. — Тъй, немаме бол време, ясно, тъй че…

— Бре, бре, знаех си я, дека че ви сгащя па туканка, мъненки смарангесници, стига да чекам доволно дълго — обади се глас в тъмното. — Баш как псе се връща към повръщнята си и тъпак към тъпнята си, тъй и злодеят се връща на местото на злодейството си.

Стражът, известен като Лудичкия Артър, запали клечка кибрит, което за фигъл си беше направо отлична факла. Нещо с размер на щит като за фигъл и значка като за полицай от човешката раса издрънча на пода пред него.

— Ей туй, тъпунгери ситни, иде да рече, дека не съм на дежурство, ясно? Полицай ли си, требва да носиш значка, нъл тъй? Саках сал да видим оти вие, вагабонтини, плямпате как си требе, кат мен, оти я не съм фигъл, да ви е ясно.

Фигълите извиха очи към Сите О’Бери, който сви рамене и попита:

— Епа за къв се имаш тогаз, бре, гяволе?

Лудичкия Артър прокара пръсти през косата си, от която не изпадна нищо.

— Я си знам от мама и тате, дека съм гном, кат них…

Той млъкна, понеже фигълите взеха да дюдюкат и да се превиват от смях, а това обикновено се провлачва.

Лудичкия Артър ги погледа известно време, преди да кресне:

— Ич не е смешно!

— Оти се не чуеш, бре? — изхриптя Сите О’Бери, бършейки очи. — Епа баш на фигълски си плямпаш, не ще и дума! Не ти ли е рекла мама ти? Ний, фигълите, още с пръкването си знайм да плямпаме! Кривунци! Оно си е баш как псето си знае да джавка! Ич не ми думай, дека си гном! Море, па ти и елф че се изкараш подире!

Лудичкия Артър заби поглед в обущата си.

— Тате ми напраи тия обуща — промълви той. — Сърце не ми даде да му река, дека не понасям обуща на краците си. Целата рода открай време праи и кърпи обуща, да знайш, а па мене ич не ме биваше с калъпа. Един ден старците у племето ме привикаха и ми рекоха, дека съм подфърлено лапе. Местели се у нов бивак, га ме нашли — мъненко сукалче, дека се деряло с цело гърло на пътьо току до некакъв ястреб. Бил съм го удушил, га ме грабнал от люлката. Сигур е щел да си ме носи у дома да си храни дечурлигата. И тъй, дъртите гномове сбраха шапки и измъдриха, що макар и да им било драго да съм с тех, най-малко оти кат нищо прегризвам лисичи гръклян и сичко там, май дошло време да ида у големио свет и да си найда моя народ.

— Е, момко, вече го найде — обяви Сите О’Бери, като го шляпна по гърба. — Харно си сторил, дека си се повел по акъло на ония дърти обущари. Онуй си е било мъдрост, дека са ти го рекли, дума да нема.

Той се поколеба за миг, но продължи:

— Ама е мъненко кофти, дека си — немой се докача — полицай. — Той поотскочи назад, просто за всеки случай.

— Тъй на — потвърди Лудичкия Артър със задоволство. — Апа вий сте пасмина крадливи долни пияндури и обесници, дека ич не тачат законо!

Фигълите закимаха щастливо, макар че Сите О’Бери каза:

— Че имаш ли нещо напреки да доснадиш и люти побойници, а? Нечем да ни подценяват.

— Ами краденето на охлюви, Сите? — додаде щастливо Ульо Гламав.

— Епаа — провлачи Сите О’Бери — то си е йощ у ранен етап на развитие, тъй да се каже.

— Немате ли добри страни? — отчаяно запита Лудичкия Артър.

Сите О’Бери го изгледа озадачено.

— Епа ний си ги имаме тия за добри страни, ама кат толкоз придиряш, нивга не грабим сиромасите, сърцата ни са от злато… комай най-вече чуждо злато, и верно сме измъдрили препържената бялка. Туй требва да се брои за нещо.

— Що за добра страна е па туй? — възкликна Артър.

— Епа как, спестили сме на некой друг завалия мъките да се сети. Туй си е, дека се вика, вкусова експлозия. Тъпчеш си плювалнико, пробваш едно гълточе и ей ти на — експлозия.

Противно на себе си, Лудичкия Артър се захили.

— Абе вие срам немате ли, бре?

Сите О’Бери му се ухили в отговор.

— Епа ни съм сигурен — отвърна, — ама и да имаме, сигур сме го краднали отнекъде.

— Ами онуй клето грамаданско девойченце, дека е оключено у мазата на участъко? — запита Лудичкия Артър.

— А-а, она че се опраи до заранта — отвърна Сите О’Бери толкова отвисоко, колкото е възможно за педя човек. — Она е вещуря с грамадански заложби.

— Тъй ли? Епа вие, смарангесници дребни, разтурихте целата кръчма до основи! Как некой изобщо мож се опраи с тая каша?

Този път Сите О’Бери го изгледа по-дълго и по-умислено, преди да отвърне:

— Глей са, госин Полицай, ти явно си фигъл и ченге. Е, кво да се праи, такъв е живото. Ама големио въпрос за двамца ви е: дъл не си шмугльо и порта?

* * *

В участъка дойдоха новите дежурни. Един приближи и свенливо подаде на госпожа Пруст доста голяма порция студено месо с туршия и бутилка вино с две чаши. След притеснен поглед към Тифани стражът прошепна нещо на госпожа Пруст, а тя обиграно извади някакво пакетче от джоба си и го мушна в шепата му. После се върна и отново си седна на сламата.

— О, както виждам, е бил тъй любезен да отвори бутилката и да остави виното да подиша малко — каза тя и като видя изражението на Тифани додаде: — Младши страж Хопкинс има малък проблем, за който предпочита майка му да не научи, а аз правя доста ефикасно мазило. Не му вземам пари, разбира се. Едната ръка мие другата. Макар че в случая с младия Хопкинс се надявам първо да я изтърка.

Тифани не беше опитвала вино досега. У дома се пиеше по малка бира или чашка шира, в която имаше алкохол, колкото да убие гадните невидими миниатюрни хапещи гадинки и най-много да те накара да се чувстваш малко глупаво.

— Е — призна тя, — никога не съм си мислила, че в затвора ще е така!

— Затвор ли? Нали ти казах вече, миличка, това не е затвор! Ако искаш да знаеш какво е затвор, иди в Мъчилището! Онова там вече си е пандиз! Тук поне стражата не ти плюе в копанката — поне докато гледаш, де — и определено никога в моята, в това можеш да си сигурна. Мъчилището е гадно място. На онези там им се нрави мисълта, че всеки, попаднал при тях веднъж, ще се замисли дважди и трижди, преди да направи нещо, което да го вкара отново там. Е, напоследък са въвели някакъв ред и не всеки влязъл излиза в дървен сандък, но стените все още пищят безмълвно на онези, които имат уши. Аз ги чувам. — Тя рязко отвори капачето на кутийката си с енфие. — А още по-лошо от писъците е чуруликането на канарчетата от крило Д, където заключват онези, които не смеят да обесят. Пъхат всеки в отделна тясна килийка и му дават по едно канарче за компания. — В този момент госпожа Пруст смръкна от енфието си такова количество и с такава скорост, че Тифани се зачуди как не излезе през ушите ѝ.

Капачето на кутийката се затвори отривисто.

— Онези мъже, държа да отбележа, не са обикновени убийци — о, не, те убиват хора за хоби или заради бог, или просто да се намират на работа, или защото денят не им е потръгнал добре. Правили са и още по-ужасни неща от убийство, но винаги свършват с убийство. Гледам, че не докосваш месото си? Е, добре, щом като си съвсем сигурна… — Госпожа Пруст поспря, набола голямо парче силно осолена мръвка на ножа си, и продължи: — Странно обаче, тези изверги се грижат за канарчетата си и плачат, като някое умре. Пазачите разправят, че всичко било преструвка, но не им вярвам — направо тръпки ги побиват. Навремето вършех разни услуги на пазачите и често гледах онези грамадни тежки врати и слушах чуруликането на птичките, като се чудех какво определя разликата между добрия човек и онзи, който е толкова лош, че нито един палач в града — нито дори баща ми, който можеше да измъкне някой от килията и да го умъртви за седем и четвъртинка секунди — не би посмял да нахлузи въже през врата му, за да не би да избяга от огньовете на ада и да се върне за отмъщение. — Госпожа Пруст млъкна и потръпна, сякаш отърсваше спомените от себе си. — Това е животът в големия град, момичето ми. Не е обсипан с уханни цветчета, както в провинцията.

На Тифани не ѝ стана особено приятно, че отново я наричат момиче, но това не беше най-лошото.

— Уханни цветчета ли? — обиди се тя. — Хич не бяха уханни цветчета онзи ден, когато трябваше да сваля от бесилото един обесник. — И се наложи да разкаже на госпожа Пруст цялата история за господин Низки и Ембър. И за букетчето коприва.

— И баща ти ти каза за побоите, а? — изкоментира госпожа Пруст. — Рано или късно всичко се свежда до душата.

Яденето беше вкусно, а виното — смайващо силно. Пък и сламата беше доста по-чиста, отколкото би очаквал човек. Денят беше дълъг, и то след редица дълги дни.

— Моля те, може ли да поспим? — смънка Тифани. — Баща ми все казваше, че всичко ще изглежда по-добре на сутринта.

Последва мълчание.

— Като се замисля — обади се госпожа Пруст, — май ще се окаже, че баща ти бърка.

Тифани се остави да я погълнат мъглите на умората. Сънува канарчета, пеещи в мрака. И може би ѝ се присъни, но сякаш се събуди за миг и видя сянката на старица, вторачена в нея. Със сигурност не беше госпожа Пруст, която хъркаше ужасно. Силуетът беше там само за миг, а после изчезна. Тифани си спомни: светът е пълен с поличби. Просто избираш онези, които си искаш.

Глава 8

Кралският врат

Тифани се събуди от проскърцването на вратата на килията. Седна и се огледа. Госпожа Пруст още спеше и хъркаше толкова силно, че носът ѝ вибрираше. Поправка: госпожа Пруст си даваше вид, че спи. Тифани я харесваше, с известни задръжки, но можеше ли да ѝ вярва? Понякога ѝ се струваше, че тя едва ли не… чете мислите ѝ.

— Не чета мисли — обади се госпожа Пруст, като се поразмърда.

— Госпожо Пруст!

Госпожа Пруст седна и започна да отупва дрехите си от сламата.

— Не чета мисли — повтори тя, ръсейки слама по пода. — Имам остра, но не свръхестествена интуиция, която съм изострила до съвършенство. Не го забравяй, ако обичаш. Силно се надявам да ни дадат топла закуска.

— Немаш грижи! Кво ти душа иска да чопнем?

Те вдигнаха очи и видяха фигълите, седнали на гредата под покрива, да поклащат щастливо крака. Тифани въздъхна.

— Ако ви попитам какво правихте снощи, ще ме излъжете ли?

— В никой случай, честна фигълска! — отвърна Сите О’Бери с ръка на мястото, където смяташе, че е сърцето му.

— Е, това изглежда убедително — каза госпожа Пруст и стана.

Тифани поклати глава и отново въздъхна.

— Де да беше толкова просто. — Тя изви очи към гредата и строго запита: — Сите О’Бери, истината ли каза току-що? Питам те като вещурята на баирчините.

— Епа да, как не!

— А сега?

— Епа да, как не!

— А сега?

— Епа да, как не!

— А сега?

— Епа… харно де, сал мъненко послъгах, тъй де, оно не е лъжа, зер, сал нещичко, дека нема да е харно да го знайш.

Тифани се обърна към госпожа Пруст, която се беше ухилила, и оправдателно каза:

— За Нак Мак Фигъл истината е толкова съкровена, че не се споделя току-така.

— Е, тия момчета са ми по душа — възкликна госпожа Пруст, а след миг, като се опомни, додаде: — Ако имах такава, де.

Разнесе се тропот от тежки обувки, който бързо се усили с приближаването, както се оказа, на висок и кльощав страж. Той вежливо отдаде чест на госпожа Пруст и кимна на Тифани.

— Добро утро, дами! Аз съм редови страж Треска и ме пратиха да ви предам, че ви освобождават с предупреждение — обяви той. — Ама да ви кажа, май никой не е съвсем наясно за какво трябва да ви предупредя, тъй че на ваше място щях да приема предупреждението, тъй да се каже, в общ и като цяло неконкретен смисъл и надявам се, с леко смирение от случилото се, без да се обиждате. — Той се прокашля и продължи, след като погледна притеснено госпожица Пруст. — Командир Ваймс ме помоли да ви обясня, че лицата, познати под общото название Нак Мак Фигъл трябва да са напуснали града до залез-слънце.

Откъм гредата с фигълите се надигна хорово негодувание. Фигълите нямаха равни в пиянството и кражбите, както и, по мнението на Тифани, в изпълнението на изумено възмущение:

— Море, немаше да ни нарочиш, ако не бехме мъненки!

— Не бехме ние, бре! Един голем лапешник го стори и офейка!

— Ич не бех там! Питай ги тех да ти кажат! И те не беха там!

И тем подобни в същио дух, че знайш. Тифани заудря тенекиената си чиния по решетките, докато фигълите не замлъкнаха.

— Моля да ме извините, редови страж Треска, сигурна съм, че всички те много съжаляват за кръчмата… — започна тя, но той махна с ръка.

— Ако приемете съвета ми, госпожице, просто си тръгнете кротичко, без да отваряте и дума за кръчми.

— Но вижте… всички знаем, че строшиха „Кралската глава“, а…

Стражът отново я прекъсна.

— Тая заран минах край „Кралската глава“ — сподели той — и съвсем определено не беше строшена. Около нея всъщност се тълпеше маса народ. Всички в града искат да я видят. „Кралската глава“ си е точно както винаги си е била, доколкото видях, само с едно мъничко изключение, а именно, че сега е отзад напред.

— Какво значи „отзад напред“? — запита госпожа Пруст.

— Значи, че е обърната на другата страна — търпеливо обясни полицаят. — И да ви кажа, още докато бях там, вече не я наричаха „Кралската глава“.

Тифани сбърчи чело.

— Значи… я наричат „Кралският врат“!

Редови страж Треска се усмихна.

— Е, дума да няма, добре възпитана млада дама сте, госпожице, понеже повечето от онези там я наричаха „Кралск…“

— Не търпя мръсни приказки! — ожесточено го прекъсна госпожа Пруст.

„Нима? — помисли си Тифани. — С половин витрина, пълна с розови надуваеми както там се викат и други мистериозни предмети, които не успях да видя по-обстойно? Е, светът сигурно ще е доста странен, ако всички сме еднакви. И особено ако всички сме като госпожа Пруст.“

А над главата си долавяше шептенето на Нак Мак Фигъл, като този път Ульо Гламав вдигаше повече шум от обикновено.

— Думах ви, бре, нъл ви думах, рекох ви туй туканка е наопаци, рекох, ама не, ич не рачихте да ме чуете! Мож и да съм ульо, ама не съм диване.

* * *

„Кралската глава“ или поне онази част от кралската анатомия, която сега представляваше, не беше много далеч, но вещиците трябваше да си пробият път през тълпите още от километър нататък, а доста от хората в гъмжилото държаха халби в ръце. Госпожа Пруст и Тифани обаче бяха с подковани обуща — предимство за всеки, който трябва да мине бързо през тълпа. И ето че там, пред тях, се разкри — поради липса на по-точна дума, макар че фигълите вероятно щяха да използват друга, а всъщност и не биха се поколебали да използват друга дума — в действителност „Кралският гръб“, което беше облекчение. Пред задната врата, която сега вършеше работата на бившата предна, беше застанал господин Уилкин, съдържателят, и подаваше халби бира с едната ръка, докато поемаше пари с другата. Имаше вид на котка в ден, в който валят мишки.

В това героично начинание той успяваше да каже по някоя и друга дума на кльощава, но целеустремено изглеждаща дама, която си записваше в тефтерче.

Госпожа Пруст смушка Тифани.

— Виждаш ли я? Това е госпожица Крипслок от Вестника, а ей там — тя посочи един дангалак в стражарска униформа — виждаш ли мъжа, към когото се е обърнала? Това е командир Ваймс от Градската стража. Свестен човек е, все изглежда кисел, ама не търпи никакви глупости. Това ще е интересно, понеже той не понася никакви крале. Един от дедите му отсякъл главата на последния тукашен крал.

— Това е ужасно! Заслужавал ли го е?

Госпожа Пруст се поколеба, преди да отвърне:

— Е, ако са верни приказките за онова, което било открито в личните му подземия, отговорът е „да“ с големи букви. Все пак изправили извършителя пред съд, понеже отсичането на кралски глави неизбежно води до разни одумки. Когато мъжът застанал на подсъдимата скамейка, единственото, което казал, било: „Ако звярът имаше сто глави, нямаше да намеря мира, докато не отсека и последната.“ Което било изтълкувано като признание за умишлено убийство. Обесили го, а доста след това му издигнали паметник, което говори за хората повече, отколкото може би ти се ще да знаеш. Прякорът му бил Каменното лице и както виждаш, май е наследствена черта.

Тифани виждаше, и то защото командирът се приближаваше право към нея с изражението на човек, който има куп други работи за вършене, до една по-важни от тази, с която щеше да се занимае сега. Той кимна леко на госпожа Пруст и неуспешно се опита да не изгледа кръвнишки Тифани.

— Ти ли направи това?

— Не, сър!

— Знаеш ли кой го направи?

— Не, сър!

Командирът се намръщи.

— Млада госпожице, ако крадец проникне в някой дом и го обере, а после се върне и остави всичко на мястото му, това не значи, че не е извършено престъпление, ясно ли е? А ако сграда, която е била направо порутена заедно с всичко в нея, на следващата сутрин блесне нова-новеничка, макар и с лице в грешната посока, това също не променя факта, че е извършено престъпление, поради което замесените в него са престъпници. Само дето представа си нямам как именно да нарека това и честно казано, предпочитам цялата тая проклета история да ми се махне от главата.

Тифани примига. Не беше чула последното изречение. Не беше го чула, но го запомни. Сигурно е било недомлъвка! Тя погледна госпожа Пруст, която ѝ кимна доволно, и в главата на Тифани се появи една малка недомлъвчица, която каза: „да“. На глас госпожа Пруст отвърна:

— Командире, струва ми се, че нищо лошо не е станало, доколкото мога да преценя. Като гледам, господин Уилкин върти страхотна търговия в „Кралският гръб“ и сигурно няма да се радва чак толкова на връщането на „Кралската глава“.

— Точно така! — закима съдържателят, докато пъхаше с шепи парите в торба.

Командир Ваймс се намръщи и Тифани долови думите на върха на езика му, които той премълча: „Докато съм тук, кралска глава няма да има!“

Госпожа Пруст отново се намеси.

— А как ви се струва името „Кралският врат“? — предложи тя. — Особено като се видя, че има пърхут, мазна коса и голям набрал цирей?

Лицето на командира остана каменно, както винаги, но Тифани с удоволствие улови ехото от преглътнатото, но ликуващо „Да!“. В този момент госпожа Пруст, която не се свенеше да използва всякакви налични средства в името на победата, се намеси отново с:

— Та това е Анкх-Морпорк, господин Ваймс. През лятото реката се подпалва и чат-пат валят риби и гарнитура, така че на общия фон, като се замисли човек, какво толкова странно има кръчма да се завърти около оста си? Много от клиентите правят същото! Как е малкото ви момченце между другото?

Това невинно запитване изглежда смути командира.

— О! Той… о, аз… той е добре. О, да, добре е. Бяхте права. Трябваше му само малко газирано и наистина юнашко оригване. Може ли да поговорим насаме, госпожо Пруст? — Погледът, който хвърли на Тифани, говореше съвсем ясно, че „насаме“ не включва и нея, така че тя внимателно си проправи път през навалицата от весели, а понякога и твърде весели хора, чакащи за снимка пред „Кралският врат“. Застанала встрани, тя се остави да се слее с фона и заслуша как Сите О’Бери строява отряда си, който поради липса на нещо по-интересно за вършене го слушаше.

— И тъй — пенеше се той, — на кой от вазе, смарангесници, му е щукнало да рисува истински врат на оная табела? Знам я, дека не турят таквиз неща по портретите.

— Ульо беше — избоботи Големио Ян. — Разпраяше, що ората щели да си мислат, дека открай време си е било така. Ама он си е улав, знайш.

— Понякога не е зле да си улав — намеси се Тифани, озърна се… и ето го там, човека без очи, върви през тълпата, върви през тълпата, сякаш хората бяха призраци, но явно усещаха преминаването му по някакъв начин — един посегна към лицето си сякаш да прогони муха, друг се плесна по ухото… и всички изведнъж се промениха. Обърнаха към Тифани присвити очи и докато призрачният мъж напредваше към нея, цялата тълпа се превърна в един свиреп взор. Денят посивя от вонята, която се стелеше след него. Беше като дъното на блато, където разни твари са умирали и гнили с векове.

Тифани отчаяно се огледа. Преобразяването на „Кралската глава“ беше изпълнило улицата с любопитство и жажда. Хората се опитваха да се разотидат да си вършат работата, но биваха притиснати от тълпата пред тях и тълпата зад тях и, разбира се, от онези с подноси и малки двуколки, които плъпваха из града и се опитваха да продадат нещо на всеки, поспрял се за над две секунди. Тя усещаше заплахата във въздуха. Всъщност беше повече от заплаха — беше омраза, растяща като гъба след дъжд. Мъжът в черно се приближаваше все повече. Тя се уплаши. Разбира се, фигълите бяха с нея, но те някак успяваха да измъкнат човек от беда, като все го вкарваха в друга.

Земята под краката ѝ внезапно се разтресе и пропадна със стържещ метален звук. На около 2 метра дълбочина. Докато стоеше замаяна в тъмнината, някой мина край нея с енергично „Извинете“. Разнесоха се още от необяснимите метални звуци и кръглият отвор над нея изчезна в мрак.

— Голям късмет извади — обади се вежлив глас. — Но толкова ще е за днес, опасявам се. Моля те, опитай се да не изпадаш в паника, докато не запаля миньорския фенер. После, ако решиш, може да се паникьосваш на воля. Но сега стой близо до мен, а като кажа: „Тичай, без да поемаш дъх“, го направи, за да запазиш разсъдъка, гърлото и вероятно живота си. Не ме интересува дали разбираш или не — просто го направи, защото може да нямаме много време.

Лумна клечка кибрит. Последва тихо пращене и пред лицето на Тифани грейна синьозелена светлина.

— Малко блатен газ — съобщи невидимият осведомител. — Нищо сериозно, няма страшно засега, но стой до мен, важно е!

Синьозелената светлина се стрелна напред и Тифани затича след нея, което си беше голямо постижение, защото се оказа, че стъпва върху нещо като чакъл. На места той се сменяше с кал, а на други — с някакъв вид течност, но сигурно не онзи вид, за който ви се ще да знаете. Тук-там в далечината просветваха миниатюрни отблясъци от други мистериозни светлини, като блуждаещи пламъчета, каквито понякога се появяват над блатата.

— Не изоставай! — подвикваше гласът пред нея. Скоро Тифани изгуби всякакво чувство за ориентация, а всъщност и за време.

В един момент се разнесе изщракване и на фона на нещо, което изглеждаше като най-обикновена врата, се очерта силует. Само дето вратата се оказа арка и се стесняваше към върха.

— Моля, бъди така добра да избършеш грижливо краката си на изтривалката. Тук долу е важно да се вземат предпазни мерки.

Зад гърба на сенчестата фигура светнаха свещи. Тифани различи тежка, груба наметка, големи обувки и стоманен шлем на главата на… жена. Докато Тифани стоеше и я зяпаше, жената внимателно го свали и разтръска коса, хваната на конска опашка. Това навеждаше на мисълта, че е млада, но косата ѝ беше бяла, което пък навеждаше на мисълта, че е стара. Тифани си помисли, че сигурно е от онези хора, които се спират на някакъв външен вид веднъж за цял живот и си остават така, докато не умрат. При все това имаше бръчки и преумореното излъчване на човек, който се опитва да мисли за много неща едновременно. Съдейки по израза на лицето ѝ, явно се опитваше да мисли за всичко. В помещението имаше масичка, чайник, чаши и куп курабийки.

— Моля, заповядай — каза жената. — Добре дошла. Но къде са ми обноските? Аз съм госпожица… Смит, засега. Предполагам, че госпожа Пруст ти е споменала за мен? А това тук са владенията на движимата недвижимост, вероятно най-нестабилното място на света. Би ли искала чаша чай?

* * *

Нещата по принцип изглеждат по-добре, когато светът поспре шеметния си вихър и пред теб стои чаша топъл чай, макар и върху стар кашон.

— Съжалявам, не е палат — извини се госпожица Смит. — Никога не оставам тук за повече от ден-два, но трябва да съм близо до университета и да разполагам с абсолютно уединение. Видиш ли, това тук беше малко крайуниверситетско селище, но магьосниците имаха навика да си хвърлят боклуците през оградата. След време разните дреболии от всякакви магически отпадъци започнаха да си взаимодействат по начин, който бих нарекла единствено непредвидим. Та така, като се появиха говорещи плъхове и веждите на хората взеха да растат до два метра, а обувките да се разхождат самички, всички от околността избягаха. Обувките им също. И понеже вече няма кой да се оплаква, университетът просто продължава да си хвърля боклука зад оградата. В това отношение магьосниците са като котките с тяхната тоалетна — обърнеш ли ѝ гръб, значи вече не съществува. Разбира се, след време сметището стана ничие и кой ли не идваше да хвърля в него какво ли не и офейкваше много бързо, често преследван от обувки, но невинаги с успех. Искаш ли курабийка? Не се тревожи, купих от утрешните от доста надежден пекар, така че знам, че са пресни, пък и още преди година успях да пообуздая околната магия. Не беше особено трудно. Магията е до голяма степен въпрос на равновесие, но ти, разбира се, знаеш това. Както и да е, резултатът е, че над това място има такава магическа мъгла, че се съмнявам и бог да успее да надзърне през нея. — Госпожица Смит изискано отхапа половин курабийка и сложи остатъка на чинийката си. Наведе се към Тифани: — Как е усещането, госпожице Тифани Сболки, да целунеш зимата?

Тифани се втрещи за момент.

— Виж, беше съвсем бегла целувчица, ясно? Без никакви езици и прочее! — Тя се овладя и додаде: — Ти си онази, която госпожица Пруст ми каза, че ще ме намери, нали?

— Да — потвърди госпожица Смит. — Очевидно е, надявам се. Бих могла да ти изнеса дълга сложна лекция — невъзмутимо продължи тя, — но ми се струва, че е по-добре да ти разкажа една приказка. Знам, че те е учила Баба Вихронрав, а ако питаш нея, светът е създаден от приказки. Ще си призная, че тази е една от гадните.

— Аз съм вещица, както знаеш. Виждала съм всякакви гадории.

— Така ти се струва — възрази госпожица Смит. — Сега обаче искам да си представиш един ден, преди повече от хиляда години, и един мъж, все още доста млад, който е ловец на вещици, изпепелител на книги и палач, защото по-възрастни и доста по-злобни от него люде са му казали, че великият бог Ом иска той да бъде такъв. И в онзи ден открива една жена, която е вещица. Тя е красива, изумително красива, което е доста необичайно за вещиците, поне по онова време…

— Той се влюбва в нея, нали? — прекъсна я Тифани.

— Разбира се — кимна госпожица Смит. — Младеж среща девойка, един от най-великите двигатели на повествователната причинно-следствена връзка в мултивселената, или както някои обичат да казват: „Така им било писано“. Бих искала да продължа разказа без прекъсвания, ако не възразяваш.

— Но той ще трябва да я убие, нали?

Госпожица Смит въздъхна.

— Щом като питаш, не непременно. Той си мисли, че ако я спаси и успеят да стигнат до реката, може да имат шанс. Объркан е и е смутен. Никога не е изпитвал подобни чувства преди. За пръв път в живота си наистина се замисля за себе си. Недалеч има коне. Има неколцина стражи, както и още няколко затворници, а въздухът е наситен с дим, понеже гори купчина книги. Очите на околните сълзят от дима.

Тифани се наведе напред, напрегнато следейки детайлите в опит да предугади края.

— Има и неколцина чираци, които той е обучавал, както и няколко много старши членове на омнианската църква, дошли да гледат и да благословят процедурите. И накрая има и група хора от близкото село, които дюдюкат и се веселят с цяло гърло, защото тях няма да ги убиват сега, а и по принцип нямат кой знае какви забавления. Всъщност всичко си е съвсем като в обикновен работен ден, само дето момичето, което чираците завързват на кладата, е хванало окото му и сега го гледа неотклонно, без да продума и дума, без вопъл дори.

— Той няма ли меч? — попита Тифани.

— Напротив, има. Може ли да продължа? Добре. И така, той тръгва към нея. Тя го гледа, без да вика, само го гледа, а той си мисли… какво си мисли? Мисли си: „Мога ли да сваля и двамата стражи? Чираците ще ми се подчинят ли?“ И вече наближил, се чуди дали ще успеят да стигнат до конете сред всичкия този дим. Това е миг вечност, замръзнала във времето. Съдбата очаква решението му. Една малка крачка вляво или вдясно и историята ще бъде различна. Ти си мислиш, че всичко зависи от това какво ще направи той. Но разбираш ли, няма значение какво мисли той, защото тя знае кой е той и какво е направил. Знае всичките ужасни неща, които е извършил и с които е известен. И така, когато той застава нерешително пред нея, тя знае само, че не е добър човек, и измушва ръце през въжетата, с които са я овързали права за кола. Сграбчва го за врата и стиска с все сили, а факлата пада върху насмолените дърва и пламъците лумват. Нито за миг не сваля очи от него, нито за миг не отпуска пръсти… Искаш ли друга чаша чай?

Тифани примига, отърсвайки се от дима, пламъците и шока.

— А ти откъде знаеш толкова много за това, а?

— Бях там.

— Преди хиляда години?

— Да.

— Как се озова там?

— Отидох пеша — каза госпожица Смит. — Но това не е важно. Важното е, че тогава настъпи смъртта — и раждането — на онова, което наричаме Лукавеца. Той беше човек, поне в началото. Беше ужасно пострадал, разбира се. И доста дълго не се оправи. А ловът на вещици продължи. О, да, продължи, и то как! Не беше ясно от кого повече се страхуват ловците на вещици — от самите вещици или от гнева на Лукавеца, ако не му доставят исканите вещици. А повярвай ми, когато Лукавеца ти диша във врата, ловиш толкова вещици, колкото му се искат, о, да.

А самият Лукавец винаги откриваше вещици. Беше направо поразително. Представи си някое кротко малко селце, където всички поминуват сравнително добре и никой не е забелязвал никаква вещица. Появеше ли се Лукавеца обаче, изведнъж отвсякъде никнеха вещици, но за съжаление не за дълго. Той беше убеден, че те са причина за едва ли не всичко лошо на този свят, че крадат бебета и карат жените да бягат от мъжете си, а млякото да прокисва. Любимото ми май беше онова, че вещиците влизали в морето в яйчени черупки, за да давят честните моряци. — Тук госпожица Смит вдигна ръка. — Не, не ми казвай, че е невъзможно дори малка вещица да влезе в яйчена черупка, без да я строши, защото на това ние в занаята му викаме „логически аргумент“ и по тази причина никой, на когото му се ще да вярва, че вещиците потапят кораби, хич не ще и да го чуе.

Това, разбира се, не биваше да продължава. Хората понякога са много глупави и лесно се плашат, но се намират и такива, които не са чак толкова глупави и страхливи. Ето как Лукавеца беше изхвърлен от света. Изхвърлен като боклук, какъвто си е по природа.

Но това не беше краят му. Неговата омраза към всичко, което смяташе за вещерлък, беше толкова голяма, толкова страшна, че той някак успя да оцелее, макар и без тяло. Въпреки че няма кожа, няма кости, яростта му е толкова силна, че го крепи. Предполагам, че е нещо като призрак. От време на време намира по някой да го пусне на този свят. Тук има много хора, чиито отровни съзнания са отворени за него. А и такива, които по-скоро биха застанали зад злото, отколкото пред него. Един от тях е написал в негова чест книгата, известна като „Вещерски огън“.

Когато обаче се всели в някого — а повярвай ми, навремето имаше немалко злодеи, които си въобразяваха, че ужасните им амбиции ще се сбъднат, ако го приемат в себе си, — притежателят на тялото скоро открива, че няма никакъв контрол над него, че е станал част от него. И твърде късно осъзнава, че няма изход, няма бягство. Освен смъртта…

— Злото отива там, където е добре дошло — промълви Тифани. — Но явно може да влезе и неканено.

— Отлично — кимна госпожица Смит, — колкото и да съжалявам да го кажа. Наистина си те бива. В Лукавеца вече няма нищо веществено. Нищо, което да пипнеш. Нищо, което да видиш. И макар че често убива онези, които са били толкова щедри в своето гостоприемство, той все пак оцелява. Носи се по вятъра в безтелесно състояние, в нещо като сън. И аз знам какво сънува. Красива млада вещица, най-могъщата от всички вещици. Изпитва към нея такава омраза, че според теорията на разтегливостта омразата му минава всякакви предели и се връща от обратната страна, така че излиза своего рода любов. Той жадува да види своята вещица отново. Но в този случай тя почти сигурно ще умре.

Някои вещици — от истинска плът и кръв — се опитваха да се борят с него и побеждаваха. А други се опитваха и умираха. Докато един ден някакво момиченце на име Тифани Сболки с цялата си вироглавост целуна зимата. Което, трябва да кажа, никой не е правил досега. И Лукавеца се събуди. — Госпожица Смит остави чашата си. — Като вещица си наясно, че не бива да таиш в сърцето си страх, нали?

Тифани кимна.

— Е, Тифани, ще се наложи да направиш място за страха. Страх, който да контролираш. Вярваме, че главата е важна, че умът седи като монарх на трона на тялото. Но тялото също е важно, а мозъкът не може да оцелее без него. Ако Лукавеца се всели в тялото ти, не мисля, че ще можеш да се пребориш с него. Той не е нищо подобно на всичко, с което си се сблъсквала досега. Хване ли те, в крайна сметка загиваш. И по-лошо — ставаш част от него. А в този случай смъртта е дългоочаквано избавление. Ето това е, госпожице Тифани Сболки. Той се събужда, носи се с вятъра, търси вещицата. Търси теб.

* * *

— Е, поне знаем де е — каза Сите О’Бери. — Некъде у туй гнило бунище.

Фигълите стояха с отворени усти пред бълбукащата, гниеща смес на Движимата недвижимост. Разни мистериозни неща клокочеха, набъбваха и избухваха под мътилката.

— Че погинете там долу — поклати глава Лудичкия Артър. — Че погинете! Нема измъкване.

— Епа то мигар инак има измъкване — весело отвърна Сите О’Бери, но след миг сбърчи нос: — Ква, по гяволите, е тая воня?

— Прощавай, Сите, аз бех — обади се Ульо Гламав.

— Море, я ти я знам твойта воня — възрази Сите. — Ама и тая си знам, що съм я сдушвал преди. От онуй одещо чучело, дека го сдушихме на пътьо. Сещаш ли се? Целото у черно. Ич го немаше у зъркелите. Кат помийна яма зееше, санким тъй си и смърдеше. Иде ми наум, дека бълваше кви ли не лошотии за грамаданската ни вещеричка. Тя мойта Джийни бездруго рече да си вардим грамаданската вещеричка, та ми се чини, дека тоя смарангесник требе да земе да се окъпе.

Лудичкия Артър необмислено се обади:

— Сите, влазянето там е незаконно, бре! — Той посочи някаква древна полуразтопена табела, на която едва личеше надпис „ВЛИЗАНЕТО СТРОГО ЗАБРАНЕНО. ПО ЗАПОВЕД“.

Сите О’Бери се втренчи в нея.

— Море, ич не ми остая избор — въздъхна той, — па се и сетих, дека ние сме си умрели вече.[20] Напред!

* * *

У Тифани напираха сума ти въпроси, но най-крещящият беше:

— Какво ще стане, ако Лукавеца ме хване?

Госпожица Смит позяпа тавана.

— Е, предполагам, че от негова гледна точка ще е по-скоро сватба. От твоя гледна точка ще бъде все едно да умреш. Не, по-лошо, защото ще останеш заключена да гледаш какво може да направи с цялата ти сила и всичките ти умения на твоите познати. И последната курабийка ли изядохме?

Няма да покажа страх, помисли си Тифани.

— Радвам се да го чуя — каза на глас госпожица Смит.

Тифани скочи яростно от стола си.

— Изобщо не смей да си го позволяваш, госпожице Смит!

— Сигурна съм, че имаше още една курабийка — измърмори госпожица Смит, след което добави: — Само така, госпожице Тифани Сболки!

— Аз победих роище, ако искаш да знаеш! Мога да се опазя.

— А семейството ти? И всичките ти познати? От нещо, което дори няма да знаят, че им се случва? Ти не разбираш. Лукавеца не е човек, макар и да е бил такъв, не е даже и призрак. Той е възглед. За съжаление такъв, чието време е дошло.

— Е, поне знам кога е наблизо — умислено каза Тифани. — Вони ужасно. По-зле и от фигълите.

Госпожица Смит кимна.

— Да, това идва от съзнанието. Това е миризмата на покварата — поквара на мислите и на действията. Умът ти го долавя и не знае как да го определи, затова го причислява към „воня“. Всички с магически заложби го усещат. Когато се натъкнат на него обаче, хората се променят, донякъде заприличват на него. Затова където и да отиде, стават беди.

Тифани знаеше точно какви беди има предвид, макар че спомените ѝ се върнаха във времето отпреди Лукавеца да се беше събудил.

Пред мисления ѝ взор се разпиляха обгорелите листчета, подхвърляни напред-назад от късноесенния вятър, който виеше отчаяно в мисления ѝ слух. А най-лошото от всичко, о, боже, най-лошото от всичко бе, че мисленото ѝ обоняние долавяше острата парлива миризма на стара, прогоряла хартия. В спомените ѝ късчета пепел пърхаха в безжалостния вятър като осакатени нощни пеперуди, които все така безнадеждно се опитват да летят.

А по тях имаше звезди.

Хората бяха последвали злокобното думкане и грубо бяха извлекли болната стара жена, чието единствено престъпление, доколкото знаеше Тифани, бе, че нямаше зъби и миришеше на урина. Хвърляха камъни, трошиха прозорци, убиха котката. И всичко това беше сторено от добри хора, свестни хора, които познаваше и срещаше всеки ден. Тъкмо те бяха сторили всичките тези неща, за които все още никога не говореха. Онзи ден някак изчезна от календара. И също в онзи ден, с джоб, пълен с овъглени звезди, без да знае какво прави, но решена да го направи, тя стана вещица.

— Каза, че някои са го побеждавали? — обърна се тя към госпожица Смит. — Как са успели?

— Беше останала една курабийка в торбичката с името на пекаря, сигурна съм! Да не си седнала върху нея, а? — Госпожица Смит се прокашля и отговори: — Като са били много силни, като са разбирали какво значи да притежават тази сила и като са използвали всяка възможност, всеки трик и всички свои умения и предполагам, като са разгадавали замислите на Лукавеца, преди той да разбере техните. Дълго време се мъчих да науча повече за него — додаде тя — и това, което със сигурност мога да ти кажа, е, че начинът да убиеш Лукавеца е с лукавство. Трябва да бъдеш по-лукава от него.

— Не може да е чак така лукав, щом му е отнело толкова време да ме открие.

— Да, това ме озадачава — призна госпожица Смит. — Ти също трябва да си озадачена. Доста време се мотае. Над две години във всеки случай. Или е много умен — а честно казано, няма с какво да е умен, — или някак си нещо друго е привлякло вниманието му към теб. Нещо магическо, предполагам. Да не би някоя от познатите ти вещици да ти мисли злото?

— Изключено — отсече Тифани. — Има ли живи сред вещиците, които са го победили?

— Да.

— Мисля си, ако отида при някоя, дали ще може да ми каже как е успяла?

— Вече ти казах. Той е Лукавеца. Защо да се връзва втори път на един и същ номер? Ти трябва да откриеш собствен начин да го победиш. Онези, които са те обучили, не биха и очаквали по-малко от теб.

— Това не е някакво изпитание, нали? — запита Тифани, а после се засрами от детския си въпрос.

— Не помниш ли какво все повтаря Баба Вихронрав? — вдигна вежда госпожица Смит.

— Всичко е изпитание. — Казаха го в един глас, спогледаха се и се разсмяха.

В този момент нещо изписука. Госпожица Смит открехна вратата и на прага пристъпи бяло пиленце, което се огледа с любопитство и избухна. На негово място остана глава лук, снабдена с мачта и пълен комплект платна.

— Съжалявам, че стана свидетел на това. — Госпожица Смит въздъхна. — Случва се непрекъснато, опасявам се. Разбираш ли, Движимата недвижимост никога не е в статично състояние. Всичките тези магьоснически отпадъци, захвърлени на куп, всичките магически остатъци се преплитат с други остатъци и създават нови магии, за които никой не е помислил преди… абсолютна каша. Съвсем безразборно изникват разни неща. Вчера намерих указания за отглеждане на хризантеми, изписани с медни букви върху водата. Човек би си помислил, че няма как да не цопнат на дъното, но всичко се държеше, докато магията не свърши.

— Жалко за пиленцето — каза Тифани, попритеснена.

— О, гарантирам, че преди две минути не е било пиленце — успокои я госпожица Смит, — а в момента сигурно се радва да е мореплавателен зеленчук. Сега може би разбираш защо не прекарвам твърде дълго време тук. Веднъж ми се случи такъв инцидент с четка за зъби, какъвто няма да забравя скоро. — Тя открехна вратата още малко и Тифани видя плетеницата.

Нямаше съмнение, че е плетеница[21]. Е, добре де, отначало ѝ се стори като куп парцалаци.

— Не е за вярване какво може да открие човек в джобовете си, ако е в магическо сметище — спокойно заяви госпожица Смит.

Тифани отново се втренчи в гигантската плетеница.

— Това не е ли конски череп[22]? А онова там кофа с попови лъжички ли е?

— Да. Нещо живо винаги е от полза, не смяташ ли?

Тифани присви очи.

— Но онова там е магьоснически жезъл, нали? Мислех, че не действат в ръцете на жена!

Госпожица Смит се усмихна.

— Е, аз моя си го имам още от рождение. Ако знаеш къде да гледаш, можеш да видиш следите, които съм оставила по него, докато ми растяха зъби. Той си е мой и действа, макар че — трябва да кажа — започна да действа по-добре, когато махнах топката от върха му. Всъщност не прави нищо практично и освен това нарушава равновесието. А сега би ли спряла да ме зяпаш с отворена уста?

Устата на Тифани се затвори с хлопване и отново зяпна. Прозрението я озари и се чувстваше така, сякаш я озари от луната.

— Ти си тя, нали? Трябва да е така, ти си тя! Ескарина Смит, нали? Единствената жена магьосник!

— Да, предполагам, някъде дълбоко в себе си, но всичко онова ми се струва толкова отдавна, пък и да знаеш, никога не съм се чувствала като магьосник, така че и никога не ми е пукало особено какво разправят останалите. А и във всеки случай имам жезъла и никой не може да ми го отнеме. — Ескарина се поколеба, преди да продължи: — Ето какво научих в университета: да бъда себе си, просто каквато съм и да не мисля за останалото. Това само по себе си е невидим магьоснически жезъл. Виж, наистина не ми се говори на тази тема. Предизвиква ми лоши спомени.

— Моля те, прости ми — разкая се Тифани. — Просто не можах да се сдържа. Много съжалявам, ако съм те накарала да си припомниш ужасни неща.

Ескарина се усмихна.

— О, ужасните изобщо не са проблем. С хубавите е трудно да се справи човек. — Нещо в плетеницата изщрака. Ескарина стана и отиде до нея. — О, боже! Знаеш, че плетеницата може да се разгадае само от вещицата, която я е направила, но ми повярвай, че начинът, по който се завъртя черепът, и разположението на игленика по оста на чекръка означават, че той е много близо. Всъщност точно над нас. Може би хаотичната магия тук го обърква и му се струваш навсякъде и никъде, така че той ще си отиде скоро и ще се опита да открие следата някъде другаде. И междувременно, както споменах, ще спре да се подкрепи. Ще влезе в главата на някой глупец и някоя стара женица или някое девойче, което се е накичило с доста опасни култови символи, без дори да подозира какво всъщност означават и скоро ще се окажат под прицел. Да се надяваме, че могат да тичат.

Тифани се озърна объркана.

— И каквото се случи ще е по моя вина?

— Това жалкият хленч на момиченце ли е или риторичният въпрос на вещица със собствена околия?

Тифани понечи да отговори, но спря.

— Ти можеш да пътуваш във времето, нали?

— Да.

— Значи знаеш какво ще ти отговоря?

— Е, не е чак толкова просто. — За голямо учудване на Тифани и трябва да се каже, удоволствие, Ескарина за момент доби малко смутен израз. — Така, чакай да видя, има петнайсет различни отговора, които можеш да дадеш, но поради теорията на разтегливостта аз не знам кой от тях ще е реалният, докато не го кажеш.

— Тогава единственото, което ще кажа — реши Тифани, — е много благодаря. Съжалявам, че ти отнех от времето, но трябва да вървя. Имам толкова много работа за вършене. Знаеш ли кое е време?

— Да — кимна Ескарина. — Това е начин за описание на едно от абстрактните величини на нашето четириизмерно пространство. Но за твоите цели е към единайсет без петнайсет.

Това на Тифани ѝ се видя смайващо сложен начин за отговор на въпроса, но едва отворила уста да го каже, плетеницата се разпадна и през вратата с трясък влетя цял орляк пиленца, които, слава богу, не експлодираха.

Ескарина сграбчи Тифани за ръката, крещейки:

— Открил те е! Не знам как!

Едно пиленце полу подскочи, полу изпърха и полу кацна сред отломките от плетеницата и изграчи:

— Кукурикривунци!

При което вече пиленцата експлодираха. В експлозия от фигъли.

Като цяло няма особено голяма разлика между пилетата и фигълите, предвид че и едните, и другите тичат в кръг и вдигат шумотевица. Важно разграничение обаче е, че пиленцата рядко са въоръжени. Фигълите, от друга страна, са въоръжени непрекъснато, така че веднага щом успяха да се отръскат от перата, започнаха да се бият едни с други от смущение, а и за да се занимават с нещо.

Ескарина им хвърли един поглед и ритна стената зад себе си, където зейна дупка, колкото да се провре човек.

— Тръгвай! Махай се оттук! — яростно завика тя. — Яхвай метлата веднага щом можеш и изфирясвай! Не се тревожи за мен! Не се страхувай, ще се оправиш! Просто трябва да си помогнеш сама.

Всичко се изпълваше с тежък, гаден дим.

— Какво имаш предвид? — успя да извика Тифани, грабвайки метлата.

— Тръгвай!

Дори Баба Вихронрав не можеше да се разпореди толкова безпрекословно с краката на Тифани. Тя тръгна.

Глава 9

Дукесата и готвачката

Тифани нямаше нищо против летенето. Това, срещу което имаше против, е да бъде във въздуха дори на ръка разстояние от земята. Правеше го обаче, защото е нелепо и излагащо за вещерството като цяло да я видят да лети толкова ниско, че обувките ѝ да остъргват върховете на мравуняците. Хората се смееха, а понякога и я сочеха с пръст. Но сега, лавирайки с метлата през порутените къщи и мрачните бълбукащи локви, тя я насочи към открито небе. Наистина изпита облекчение, когато се измъкна иззад купчина строшени огледала и видя ясно синьо небе въпреки факта, че пред очите ѝ се изпречи знак с надпис: „АКО СТЕ ТОЛКОВА БЛИЗО, ЧЕ ЧЕТЕТЕ ТОВА, НАИСТИНА, АМА НАИСТИНА СТЕ ПРЕКАЛЕНО БЛИЗО“.

Това беше последната капка. Тя вирна метлата, оставяйки следа, в калта зад себе си, и се изстреля като ракета, отчаяно стискайки проскърцващия ремък, за да не падне. Чу гласец да обяснява:

— Има некаква турбуленция, да знайте. Ако погледнете надесно и налево, че видите, дека нема аварийни изходи…

Гласецът беше прекъснат от друг, който възрази:

— Кат гледам, Сите, навсекъде има аварийни изходи.

— Тъй на — тросна се Сите О’Бери, — ама има и таквоз нещо кат стил, ясно? Ни мож сал да чекаме, докат едва се не побием у земята, та да си слаземе чинно кат уфсе. Гаче ли сме тъпунгери!

Тифани се беше вкопчила, мъчейки се да не слуша, а също и да не нарита фигълите, които нямаха никакво чувство за страх, понеже по принцип се считаха за по-страшни от всичко останало.

Накрая успя да изправи метлата в хоризонтално положение и рискува да хвърли поглед надолу. Изглежда се вихреше бой пред както и занапред щеше да се казва „Кралската глава“, но от госпожа Пруст нямаше и следа. Все пак тя беше градска вещица, и то доста оправна, нали? Без съмнение можеше да се погрижи за себе си.

* * *

Госпожа Пруст действително се погрижи за себе си, като си плю на петите със страшна скорост. Още в мига, в който усети Лукавеца, тя се втурна към най-близката уличка сред надигащия се смог. В града вечно се стелеха вълма от дим, пушек и смог, така че това беше фасулска работа за вещица, свикнала с тази среда. Това беше дъхът на града, макар и страдащ от развалени зъби, но за нея беше като свирукане. Тя се опря на една стена да си поеме малко дъх.

Чувстваше как в изненадващо спокойния град назрява гръмотевична буря. Всяка жена, която донякъде приличаше на вещица, се превръщаше в цел.

На госпожа Пруст ѝ оставаше само да се надява, че и останалите грозни старици ще бъдат в безопасност като нея.

Няма и миг по-късно от смога изскочиха двама мъже. Единият държеше дебела тояга, а на другия не му и трябваше, защото беше огромен и сам по себе си беше дебела тояга.

Когато онзи с тоягата се втурна към нея, госпожа Пруст тропна с крак по паважа. Камъкът под краката на мъжа се изметна и го препъна така, че той се приземи благополучно на брадичката си с отчетливо „щрак“, а тоягата се изтърколи.

Госпожа Пруст скръсти ръце и изгледа бабаита. Той не беше глупав колкото приятеля си, но пестниците му се отваряха и свиваха и тя знаеше, че всичко е въпрос на време. Отново тропна с крак, преди да е събрал кураж.

Бабаитът се помъчи да предвиди какво ще последва, но не беше подготвен за конната статуя[23] на лорд Ръждьо (прословут с дръзкия и безстрашен провал на всяко военно начинание, в което бе участвал), която изскочи в галоп от мъглата и го срита с бронзовите си копита толкова яко в чатала, че той литна назад и си тресна главата в една улична лампа, преди да се свлече на земята.

Тогава госпожа Пруст се сети, че е един от клиентите ѝ — от време на време купуваше сърбяща пудра и експлодиращи пури от Дерек. А не върви да убиваш клиентите си. Пъшкайки, тя вдигна мъжа за косата и процеди до ухото му:

— Не си бил тук. Нито пък аз. Нищо не се е случило и ти не си го видял. — Тя помисли за момент и понеже бизнесът си е бизнес, додаде: — А следващия път като минеш край Куку магазин „Льольо“, направо ще се очароваш от разнообразните и изключително забавни груби закачки за цялото семейство и тазседмичната нова серия неприлични шегички за мераклии, които вземат смеха насериозно. С нетърпение очаквам да изпитам удоволствието да си ми клиент. Послеслов: новите ни „гръмотевични“ експлодиращи пури нямат равни и не бива да пропускаш да опиташ адски смешния ни гумен шоколад. Отдели момент и да поразгледаш новия ни отдел за мъжки потребности с всичко най-добро от боите за мустаци, предпазители за мустаци, убийствени бръсначи, разнообразие от първокласно енфие, абаносови пинсети за обезкосмяване на носа и нашите тъй популярни жлезисти панталони, опаковани в семпла амбалажна хартия и ограничени до един чифт на клиент.

Доволна от себе си, госпожа Пруст остави главата му да се килне обратно и беше принудена да приеме, че хората в безсъзнание не купуват нищо, така че насочи вниманието си към бившия собственик на тоягата, който стенеше. Е, добре де, вината е на Лукавеца, каза си тя, и може би това бе приемливо оправдание, но госпожа Пруст не се славеше с милостивата си душа.

— Злото отива там, където е добре дошло — промърмори тя на себе си и щракна с пръсти. После се качи на бронзовия кон, настанявайки се в студения, но удобен скут на покойния лорд Ръждьо. С подрънкване и проскърцване бронзовият кон навлезе сред вълмата смог, които не се отделиха от госпожа Пруст чак до дома ѝ.

А на уличката, откъдето тръгна, сякаш заваля сняг. Поне така изглеждаше, докато човек осъзнае, че онова, което пада от небето върху безжизнените тела, дотогава е било в стомасите на гълъбите, които сега се стичаха от всички части на града по команда на госпожа Пруст. Тя ги чу и се усмихна мрачно.

— В тоя квартал няма само зяпачи! — заяви тя доволно.

* * *

Тифани се почувства по-добре, когато градския смог и воня останаха зад гърба ѝ. „Как изобщо дишат при тази миризма? — зачуди се тя. — По-зле е и от фигълска пунгия[24]!“.

Отдолу обаче вече се ширеха поля и макар че пушекът от горящите стърнища достигаше до нея, беше направо аромат в сравнение с онова сред градските стени.

А Ескарина Смит живееше там… е, от време на време живееше там.

Ескарина Смит! Наистина беше истинска! Мислите на Тифани летяха почти със скоростта на метлата. Ескарина Смит! Всяка вещица бе чувала по нещичко за нея, но нямаше две вещици на едно и също мнение по въпроса.

Госпожица Загадини твърдеше, че Ескарина е получила магьосническия жезъл по грешка!

Първата вещица, обучавана от Баба Вихронрав!

Която я вкарала в Невидимия университет при всичките онези магьосници, като ѝ дала частица от своя, сиреч вихронравския мироглед. Доста голяма частица, ако се вярва на някои от приказките, в които се разправяха легенди за магически битки.

Госпожица Либела бе уверила Тифани, че всичко това са само приказки.

Госпожица Коварна беше сменила темата.

Леля Ог заговорнически бе потупала върха на носа ѝ, прошепвайки:

— Който много знае, бързо остарява.

А Анаграма високомерно беше осведомила всичките млади вещици, че Ескарина наистина е съществувала, но е умряла.

Носеше се обаче една история, която просто нямаше мира и се вкопчваше като орлови нокти в разните истини и лъжи. Според нея младата Ескарина срещнала в университета младеж на име Саймън, явно проклет от боговете да боледува от почти всички възможни болести, към които е предразположено човечеството. Но понеже боговете имат чувство за хумор, макар и твърде особено, те го дарили с умението да разбира… ами всичко. Той едва ходел без чужда помощ, но бил толкова гениален, че можел да поеме цялата вселена в главата си.

Магьосници с бради до пода се тълпели да го слушат как говори за пространството и времето, че и за магията така, сякаш са част от едно и също нещо. А младата Ескарина го хранела и му чистела, помагала му да се придвижва из университета и научила от него… ами всичко.

И така, продължаваха слуховете, тя научила тайни, в сравнение с които и най-могъщите магически книги изглеждали като торба с евтини фокуси. И ето че се оказа, че приказката била истинска! Тифани говори с тази приказка и яде курабийки с нея, и на света наистина имаше жена, която може да пътува във времето и да го накара да слуша нейните заповеди. Иха!

Да, а и в Ескарина имаше нещо много странно — сякаш беше отчасти тук, отчасти другаде, сякаш някак беше навсякъде едновременно. В този момент Тифани забеляза на хоризонта Кредище — сенчесто и тайнствено, като кит, заседнал на брега. Все още беше доста далеч, но сърцето ѝ трепна. Това беше нейната земя, всеки сантиметър от нея ѝ беше познат и част от Тифани винаги беше там. Там тя можеше да се изправи пред всичко. Как би могъл Лукавеца, някакъв стар призрак, да я победи на собствената ѝ земя? Та тя там имаше роднини — повече, отколкото можеше да изброи, и приятели — повече от… е, вече не чак толкова много, откакто стана вещица, но такъв е животът.

Усети, че някой се катери по роклята ѝ. Това не беше чак такъв проблем, какъвто би могъл да е. Щом си вещица, разбира се, няма и да ти хрумне да не носиш рокля, но ако ще яздиш метла, с положителност инвестираш в някакви наистина дебели панталони, по възможност с подплата. От това задникът ти става по-голям, но и по-топъл, а на трийсет метра над земята модата определено отстъпва пред удобството. Тя погледна надолу. Оказа се фигъл със стражарски шлем, изглежда от сплескана стара солница, също толкова очукана броня и — изумително! — панталони и обуща. Цяло чудо е да видиш фигъл с обуща.

— Ти си Лудичкия Артър, нали? Видях те при „Кралската глава“! Ти си полицай!

— Тъй на — Лудичкия Артър се ухили чисто по фигълски. — У Стражата е голем кеф, па и мангизите си ги бива. С едно пени цела седмица караш!

— Значи си дошъл да вкараш малко ред и дисциплина сред момчетата, а? Мислиш ли да поостанеш?

— А, не, не ми се верва. Я си го аресвам градо, че знайш. Пийвам си кафенце, дека не е от онез ми ти мъненки жълъдчета, и ода на театро и на опера, и на балет. — Метлата леко се разтресе. Тифани беше чувала за балет и дори беше виждала илюстрации в една книга, но думата някак си изобщо не се връзваше в никакво изречение, което включваше „фигъл“.

— Балет? — преглътна тя.

— Епа да, голем кеф е! Оня ден одих да зяпам „Лебед върху горещ тенекиен гьол“, преработка на оригиналната постановка от един от наште обещаващи млади изпълнители, а по оня ден, то се знай, имаше преработка на „Die Flabbergast“ у операта. А па у кралскио музей на изкуствата цела седмица излагаха порцелан, с безплатно напръстниче шери. Море, туй си е град на културата, нема лабаво.

— Сигурен ли си, че си фигъл? — смаяно промълви Тифани.

— Тъй викат, господжа. Нема писан закон, дека ни мож имам интерес у културата, зер! Рекох им на момците, га се върна, че ги зема с мене некой път сами да видат балето.

Метлата известно време си летеше по инерция, докато Тифани се взираше в нищото, или по-скоро в мислена картина на фигъли в театър. Тя самата никога не беше влизала в такъв, но беше виждала рисунки и идеята за фигъли сред балерините беше толкова немислима, че след като си събереше ума в главата, беше най-добре веднага да я изхвърли оттам. Тя си спомни навреме, че има метла за приземяване, и успя да я снижи току до могилата.

За нейна изненада пред входа стояха стражи. От човешката раса.

Тя зяпна невярващо. Стражите на барона никога не се качваха на баирчината. Никога! Това беше нечувано! И… тя усети как гневът се надига в нея — един от тях държеше лопата.

Тифани скочи в движение от метлата, а тя поднесе по торфа, ръсейки фигъли, докато най-накрая срещна преграда и отръска последните няколко фигъла, успели да се задържат върху нея.

— Стискай здраво тая лопата, Браян Робъртс! — кресна тя на сержанта на стражата. — Ако направи дори една копка в торфа, ще има видовден! Как смеете! Защо сте тук? И никой да не кълца никого на парчета, ясно ли е?

Последната заповед беше към фигълите, които бяха обградили мъжете в плътен обръч от малки, но безспорно остри мечове. Двуръкият фигълски меч е толкова остър, че човек може и да не разбере, че са му отсечени краката, докато не се опита да направи крачка. Самите стражи внезапно добиха вид на мъже, които си дават сметка, че се предполага да са големи и силни, но и че са изправени пред същества, за които нито „големи“, нито „силни“ е някаква пречка. Бяха чували разни приказки, разбира се — о, да, всеки в Кредище беше чувал приказки за Тифани Сболки и нейните мънички… помощници. Но това бяха само приказки, нали? До момента. Същите тези приказки сега май се канеха да се качат по панталоните им.

В рязко настъпилата тишина Тифани се озърна, останала без дъх. Всички бяха приковали очи в нея, което беше по-добре от това всички да се бият, нали?

— Много добре — произнесе тя като учителка, удовлетворена за момента от непослушния клас. В допълнение изсумтя, което обикновено се превежда като: „размина ви се за момента, имайте предвид“. Отново изсумтя. — Много добре тогава. Някой ще ми каже ли какво става тук?

Сержантът действително вдигна ръка.

— Може ли да поговорим насаме, госпожице? — Тифани доста се впечатли, че той изобщо успя да проговори, при положение че умът му се мъчеше да проумее онова, което виждаха очите му.

— Много добре, последвай ме. — Тя се врътна рязко, при което както стражите, така и фигълите отскочиха. — И никой, повтарям, никой няма да разкопава нечий дом или да отсича нечии крака, докато ни няма, ясно ли е? Казах, ясно ли е? — Последва хорово мънкане на да-та и тъй на-та, но без участието на едно лице, в което тя прикова очи. Сите О’Бери трепереше от ярост със стиснати юмруци, готов за скок. — Чу ли ме, Сите О’Бери?

Той ѝ отвърна с кръвнишки поглед.

— Нема да ти дам дума за туй, господжа, ако и да си вещуря! Де е мойта Джийни? Де са сите останали? Тия смарангесници имат мечове! Що щеха да праят с тех? Сакам отговор!

— Чуй ме, Сите — започна Тифани, но спря. По лицето на Сите О’Бери се стичаха сълзи и той отчаяно скубеше брада, борейки се с ужаса на собственото си въображение. Тифани разбра, че са на косъм от война.

— Сите О’Бери! Аз съм вещурята на тия баирчини и те заричам да не убиваш тези мъже, докато аз не ти кажа! Ясно ли е?

Един от стражите се строполи в безсъзнание. Това девойче говореше с кошмарните твари! За изтребване! Стражите не бяха свикнали с подобни неща. Най-страшното нещо, с което се случваше да се сблъскат, беше нахлуването на свинете в зеленчуковата градина.

Големецът на фигълите се поколеба, когато ураганът в главата му запремята заповедта на Тифани. Вярно, че не гласеше да убие някой моментално, но поне откриваше възможност много скоро да го стори и така да изтръгне ужасните картини от главата му. Беше все едно да държиш озверяло от глад куче, вързано за паяжина, но поне ѝ печелеше време.

— Както виждаш, могилата не е докосната — обади се Тифани, — така че каквото и да е било замислено, още не е сторено. — Тя се обърна отново към сержанта, който беше цял пребледнял, и каза: — Браян, ако искаш хората ти да оцелеят с всичките си ръце и крака, тутакси ще им наредиш, и то много внимателно, да оставят оръжията си. Животът ви зависи от честната дума на един фигъл, а той е обезумял от ужас. Направи го веднага!

За облекчение на Тифани той даде заповедта и стражите, признателни на сержанта си, че им нарежда да изпълнят точно това, което всеки атом у тях говореше, че трябва да сторят, пуснаха оръжията от треперещите си пръсти. Един даже вдигна ръце в универсалната стойка за предаване. Тифани дръпна сержанта малко встрани от наежените фигъли и процеди:

— Какво си мислиш, че вършиш, малоумен идиот такъв?

— Изпълнявам заповеди от барона, Тиф.

— Баронът? Но баронът е…

— Тук, госпожице. Върна се преди три часа. Разправят, че пътувал през нощта. А хората роптаят. — Той заби поглед в краката си. — Ние бяхме… ние бяхме, тъй де, изпратиха ни тук да намерим момичето, което си харизала на самодивите.

— Харизала? Харизала?

— Това не са мои думи, Тиф — заоправдава се сержантът, като взе да отстъпва назад, — ама, тъй де, носят се приказки. Искам да кажа, няма дим без огън, нали?

„Приказки — помисли си Тифани. — О, да, имало едно време една зла стара вещица…“

— И според теб се отнасят за мен, а? Горя ли или само димя?

Сержантът запристъпя неспокойно и накрая седна на земята.

— Виж, аз съм само сержант, ясно? Младият барон ми даде заповед, разбираш ли? А думата му е закон, нали така?

— Там долу може и да е закон. Тук горе законът съм аз. Погледни там. Да, там! Какво виждаш?

Мъжът се взря, накъдето му сочеше и лицето му пребледня. Старите чугунени колела и печката с късия ѝ комин се открояваха ясно, макар че около тях, както обикновено, щастливо пасеше стадо овце. Той скочи на крака, сякаш бе седнал върху мравуняк.

— Да — каза Тифани с известно доволство. — Гробът на баба Сболки. Помниш я, нали? Хората разправяха, че била мъдра жена, но поне имаха благоприличието да си съчиняват по-читави приказки за нея! Засилил си се да копаеш тук? Чудно как баба още не се е надигнала от земята да ви нашари задниците! Сега отведи хората си в подножието на хълма и остави всичко на мен, ясно? Не искаме никой да си изпуска нервите.

Сержантът кимна. Не че имаше някаква друга алтернатива.

Когато стражите се отдалечиха, влачейки безчувствения си колега и опитвайки се да изглеждат като стражи, които си тръгват, а не побягват възможно най-бързо, Тифани коленичи край Сите О’Бери и снижи глас:

— Слушай, Сите, знам за тайните проходи.

— Кой смарангесник ти е издрънкал за них?

— Аз съм вещурята на баирчините, Сите — спокойно отвърна Тифани. — Не бива ли да знам за проходите? Вие сте фигъли, а няма фигъл, дето ще спи в дом само с един изход, нали?

Фигълът изглежда малко се поуспокои.

— Тъй на, право думаш.

— В такъв случай мога ли да помоля да отидете да доведете Ембър? Никой няма да докосне могилата.

След известно колебание Сите О’Бери скокна през отвора на могилата и изчезна от поглед. Отне му малко време да се върне — време, което Тифани ползотворно използва, като върна сержанта да ѝ помогне да съберат хвърлените от стражите оръжия. А когато Сите изникна отново от дупката, беше придружен от цяла гвардия фигъли, барабар с келдата. Както и от доста неохотната Ембър, която примига неспокойно на дневната светлина и измърмори:

— Уф, кривунци!

Тифани знаеше, че усмивката ѝ е фалшива, когато се обърна към нея:

— Дойдох да те заведа у дома, Ембър.

Е, поне не съм толкова тъпа да изръся нещо от сорта на „Не е ли чудесно?“, додаде тя на себе си. Ембър я изгледа страховито.

— Нема да ме замъкнеш там — заяви тя — и мож си го завреш там, дека маймунеко си навира клинеца!

Не мога да те виня, помисли си Тифани, но сега минавам за възрастна и се налага да говоря разни възрастни глупости…

— Но ти имаш майка и баща, Ембър. Сигурна съм, че им липсваш.

Направо примига под изпепеляващия поглед на момичето.

— Тъй на, дъртио смарангесник кой че млати, га ме нема!

— Може да отидем заедно и да му помогнем да се промени — предложи Тифани, като направо се презираше, но не можеше да изхвърли от главата си спомена за онези дебели пръсти, подути от кошмарния копривен букет.

Този път Ембър наистина се разсмя.

— Че прощаваш, госпойце, ама Джийни ми рече, дека си умна била.

Какво беше казала Баба Вихронрав веднъж? „Злото начева тогава, когато почнеш да бъркаш хората с неща.“ И сега щеше да стане точно така, ако приемеш, че има нещо, наречено баща, и нещо, наречено майка, както и нещо, наречено дъщеря, и нещо, наречено къща, и си кажеш, че ако ги сложиш всички на едно място, ще получиш нещо, наречено щастливо семейство.

На глас изрече:

— Ембър, искам да дойдеш с мен при барона, за да знае, че си добре. След това можеш да правиш каквото решиш. Давам ти дума.

Тифани усети почукване по обувката си и сведе очи към тревожното личице на келдата.

— Мож ли си похортуваме мъненко? — рече Джийни. Ембър приклекна до келдата, за да ѝ хване ръката.

Тогава Джийни заговори пак, ако изобщо можеше да се нарече реч, а не песен. Но как е възможно да се пее така, че един тон да остава във въздуха, а следващият да се усуква около него? Как се пее така, сякаш звуците оживяват и припяват в отговор?

Песента внезапно свърши, оставяйки след себе си празнота и загуба.

— Туй е келдска песен — обясни Джийни. — Ембър ме чу да я припевам на мъненките. То туй си върви с успокойките, а она го разбра, Тифани! Дума не съм ѝ подсказала, ама она го разбра! Знам я, дека Жабока ти го е издумал туй. Ама ти знайш ли я що ти думам? Она го усеща смисъло и го учи. Из сите ора нема по-пригодна за келда от нея. Такваз скъпоценност не бива да иде на ветъро!

Думите изригнаха с напор, несвойствен за келдата, която обикновено говореше тихо и меко. Тифани реши да ги приеме като полезна информация, която, макар и чудесна, беше вид заплаха.

* * *

Дори за слизането от баирчината до селото се наложи да се правят уговорки. Тифани, хванала Ембър за ръка, мина покрай чакащите в подножието стражи и продължи, което хвърли в голям смут сержанта. В края на краищата, ако си изпратен да доведеш някого, ще изглеждаш доста глупаво, щом този някой вземе, че се доведе, тъй да се каже, сам. От друга страна обаче, ако Тифани и Ембър вървяха след стражите, щеше да изглежда така, сякаш ги подкарват. Това все пак беше овцевъден район и всички знаеха, че овцете вървят отпред, а овчарят отзад.

В крайна сметка се спряха на доста неудобен компромисен вариант — всички се движеха напред с постоянни рокади и преразпределения, което отстрани изглеждаше като кадрил. Тифани трябваше да изхаби доста време, опитвайки се да накара Ембър да спре да се киска.

Това беше забавната част. Щеше да е хубаво, ако забавната част не свършваше дотук.

— Виж, просто ми наредиха да докарам момичето — мънкаше отчаяно сержантът, докато влизаха през портите на замъка. — Няма нужда да идваш и ти. — Той го каза по начин, който безгласно умоляваше: „Моля те, моля те, не се намесвай сега да ме излагаш пред новия шеф“. — Но без успех.

Замъкът представляваше направо шашарма, тоест страхотна суматоха, в която различни хора търчаха по различни задачи във всички посоки, с изключение право нагоре. Щеше да има погребение, след което щеше да има сватба, а две големи събития в толкова непосредствена близост можеха да поставят на изпитание издръжливостта на мъничък замък до краен предел. Особено като се има предвид, че хората, които ще бият толкова път за едното, най-вероятно ще останат и за другото. Това пести време, но причинява допълнително натоварване за всички. Тифани обаче се радваше, че госпожица Смрика отсъства, защото тя като цяло беше твърде прекалено неприятна и по принцип не пипваше никаква истинска работа.

Пък и неизменно стоеше проблемът с местата. Повечето гости щяха да са аристократи и беше жизненоважно никой да не бъде настанен до човек, който е роднина на някого, убил негов праотец по някое време в миналото. Предвид че миналото е много голямо място и отчитайки факта, че прадедите на всички по принцип се бяха опитвали да убият прадедите на всички останали за земя, пари или за да се намират на работа, беше необходима много прецизна тригонометрия, за да се избегне поредното клане, преди хората да са си довършили супата.

Очевидно никой от слугите не обръщаше особено внимание на Тифани, Ембър или стражите. В един момент обаче на Тифани ѝ се стори, че мерна някой да прави един от онези малки знаци, които хората правят, когато си мислят, че им е нужна защита от дявола — тук, на нейна територия! Имаше натрапчивото усещане, че околните някак си много старателно не ѝ обръщаха внимание, сякаш да я погледнат можеше да е опасно за здравето. Когато Тифани и Ембър бяха въведени в кабинета на барона, той явно също нямаше намерение да ги забележи. Стоеше наведен над разни книжа, затрупали цялото бюро, и държеше в ръка куп цветни моливи.

Сержантът се прокашля, но дори да се беше задавил до смърт, явно нямаше да наруши концентрацията на барона. Накрая Тифани доста високо извика:

— Роланд!

Той се обърна, лицето му цялото почервеня от смущение с притурка от гняв.

— Бих предпочел „милорд“, госпожице Сболки — рязко заяви той.

— А аз бих предпочела „Тифани“, Роланд — отвърна Тифани със спокойствие, което знаеше, че го дразни.

Той тръшна моливите си с трясък.

— Миналото си е минало, госпожице Сболки, и ние вече не сме същите. Не е зле да не забравяме това, не мислиш ли?

— Миналото беше едва вчера и не е зле да не забравяш, че имаше време, когато те наричах Роланд, а ти ме наричаше Тифани, не мислиш ли? — Тя посегна към врата си и свали верижката със сребърното конче, която ѝ беше подарил. Вече ѝ се струваше преди сто години, но тази огърлица беше важна. Заради нея дори се беше опълчила на Баба Вихронрав! А сега я държеше като обвинение. — Миналото трябва да се помни. Ако не знаеш къде си бил, не знаеш и къде си стигнал, а ако не знаеш къде си сега, не знаеш накъде отиваш.

Сержантът местеше очи от единия на другия и с инстинкта за оцеляване, който всеки войник развива за времето, докато стане сержант, реши да напусне стаята, преди из нея да почнат да хвърчат предмети.

— Само ще ида да понагледам ъ-ъ… онези… неща, които трябва да се понагледат, ако не възразявате. — Той отвори и затвори вратата толкова бързо, че тя се хлопна със замах точно на последната сричка. Роланд се втренчи в нея за момент, след което се обърна.

— Знам къде съм, госпожице Сболки. На мястото на баща си, когото вече го няма. От години вече върша всичко тук от негово име. Защо почина той, госпожице Сболки? Не беше толкова стар. Мислех си, че можеш да правиш магия!

Тифани погледна Ембър, която слушаше с интерес.

— Не е ли по-добре да оставим тази тема за по-късно? — предложи тя. — Искал си хората ти да доведат девойката. Ето я, здрава и читава. И не съм я харизвала, както разправяш, на феите. Тя беше гост на Нак Мак Фигъл, чиято помощ си получавал неведнъж. Тя се върна при тях по собствена воля. — Тифани внимателно се вгледа в лицето на Роланд и додаде: — Не ги помниш, нали?

Виждаше, че не ги помни, но и че съзнанието му се бори с факта, че действително има нещо, което би трябвало да е запомнил. Той беше пленник на кралицата на феите, напомни си Тифани. Забравата може и да е благословия, но се чудя какви ли ужасии си е представил, когато Низки са му казали, че съм отмъкнала дъщеря им при фигълите. При феите. Как бих могла да разбера какво е почувствал? Тя смекчи глас:

— Имаш някакви смътни спомени за феи, нали? Нищо лошо, надявам се, но нищо достатъчно ясно, сякаш си го прочел в книга или е приказка, която някой ти е разказал, когато си бил малък. Права ли съм?

Той се намръщи към нея, но недомлъвката, която преглътна със стиснати устни, потвърди, че е права.

— Те го наричат последния дар — продължи тя. — Това е част от успокойките. Дава се, когато е най-добре за всички да забравиш онова, което е било твърде ужасно, но наред с другото и онова, което е било твърде прекрасно. Казвам ти това, милорд, защото Роланд още е някъде там. До утре ще забравиш дори че съм ти го казала. Не знам как действа, но явно действа на почти всички.

— Ти си отнела детето от родителите му! Те дойдоха да ми се жалват още щом пристигнах тази сутрин! Всички дойдоха да ми се жалват тази сутрин! Наистина ли уби баща ми? Наистина ли открадна пари от него? Наистина ли се опита да удушиш стария Низки? Наистина ли го нажули с коприва? Наистина ли напълни къщата му с демони? Не мога да повярвам, че зададох този въпрос, но госпожа Низки явно мисли така! Лично аз не зная какво да мисля, особено щом някакви феи може да си играят със спомените ми! Разбираш ли?

Докато Тифани се опитваше да сглоби някакъв членоразделен отговор, той се тръшна на древното кресло зад бюрото и въздъхна.

— Казаха ми, че си висяла над баща ми с ръжен в ръка и си го изнудвала за пари — тъжно промълви той.

— Това не е вярно!

— А щеше ли да ми кажеш, ако беше?

— Не! Защото няма как да „беше“! Никога не бих направила такова нещо! Е, държах ръжен…

— Аха!

— Не смей да ми ахакаш, Роланд! Изобщо не смей! Виж, разбирам, че са ти наговорили разни неща, но те не са верни.

— Но ти току-що призна, че си държала ръжен, не е ли така?

— Просто искаше да му покажа как си чистя ръцете! — Тя съжали за това още в момента, в който го каза. Беше вярно, но какво значение имаше? Не изглеждаше вярно. — Виж, разбирам, че…

— И не си откраднала кесия злато?

— Не съм!

— И не знаеш нищо за кесия злато?

— Не, баща ти ме помоли да взема една от металния сандък. Искаше да…

Роланд я прекъсна.

— Къде е това злато сега? — Гласът му беше равен и безизразен.

— Нямам представа — промълви Тифани. Но когато той понечи да отвори уста, извика: — Не! Ще ме изслушаш, ясно? Седни там и слушай! Грижих се за баща ти почти цели две години. Харесвах го и не бих сторила нищо лошо нито на него, нито на теб. Той умря, когато му дойде времето. Когато дойде този момент, никой не може да направи нищо.

— За какво тогава е магията?

Тифани поклати глава.

— Магията, както му викаш ти, отнема болката и не смей да си мислиш, че не си иска своята дан! Виждала съм хора да умират и те уверявам, че баща ти си отиде спокойно, с мисли за щастливи дни.

По лицето на Роланд се стичаха сълзи и тя усети неговия гняв, че го виждат така, глупав гняв, сякаш сълзите го правеха да е повече хлапак и по-малко барон.

Чу го как промълви:

— Можеш ли да отнемаш мъка?

— Съжалявам — тихо отвърна тя. — Всички искат това. Но не бих го направила, дори да знаех как. Тази болка е част от теб. Само времето и сълзите могат да я отнемат. Затова са и предназначени.

Тя се изправи и хвана Ембър за ръката. Момичето напрегнато наблюдаваше барона.

— Ще заведа Ембър у дома — заяви Тифани, — а ти май най-добре е да поспиш.

Не последва отговор. Роланд просто седеше, втренчен в книжата, сякаш хипнотизиран от тях. Онази проклета сестра, помисли си Тифани. Можех да се сетя, че ще създаде неприятности. Злото отива там, където е добре дошло. А в случая с госпожица Смрика нищо чудно да има и гръмки приветствия и може би малък духов оркестър. Да, сестрата би поканила Лукавеца на гости. Беше точно от онзи вид хора, които биха го приели и биха му дали власт, злобна власт, ревнива власт, високомерна власт. Но аз знам, че не съм сторила нищо лошо, каза си Тифани. Или пък съм? Мога да преценя единствено сама за себе си, а предполагам, че сам за себе си никой не прави нищо лошо. О, по дяволите! Всеки си прехвърля неволите на вещицата! Но аз не мога да обвинявам Лукавеца за нещата, които излизат от чужди уста. Така ми се ще да имаше някой освен Джийни, с когото да поговоря и който няма да обръща внимание на островърхата шапка. Какво да правя сега? Да, какво да правя сега, госпожице Сболки? Какво ще ме посъветваш, госпожице Сболки, дето тъй те бива да раздаваш съвети на другите хора? Е, бих те посъветвала да поспиш. Снощи почти не спа, — като се има предвид, че госпожа Пруст е шампион по хъркане, а оттогава се случиха страшно много неща. Също така не се сещам и откога не си се хранила като хората, а бих ли могла освен това да посоча, че си говориш сама?

Тя сведе очи към Роланд, който седеше прегърбен в креслото с отсъстващ поглед.

— Казах, че ще заведа Ембър у дома засега.

Роланд сви рамене.

— Е, едва ли мога да ти попреча, нали? — В гласа му се долавяше язвителност. — Ти си вещицата.

* * *

Майката на Тифани безропотно приготви легло за Ембър, а Тифани се стовари на своето в другия край на голямата спалня да поспи.

Събуди се в огън. Оранжево-червени пламъци изпълваха цялата стая, но трепкаха кротко като в кухненска печка. Нямаше дим и макар че в стаята беше горещо, всъщност нищо не гореше. Сякаш огънят просто се беше отбил на приятелска визита, а не по работа. Пламъците припукваха.

Омаяна, Тифани поднесе пръст към огъня и едно пламъче кацна на него досущ като пърхаща птичка. Щеше да угасне, но тя все пак подухна, за да му вдъхне живот, и то отново затрепка.

Тифани бавно слезе от обвитото в пламъци легло. Ако това беше сън, той беше много качествен — справяше се отлично с проскърцването и подрънкването, издавани по традиция от древното легло. Ембър лежеше кротко на другия креват под завивка от пламъци. Докато Тифани я гледаше, тя се завъртя, а пламъците последваха движението ѝ.

Да си вещица означава да не скокваш веднага да търчиш с писъци, просто защото леглото ти гори. Все пак това не беше обикновен огън, а огън без жар. Значи е в главата ми, помисли си тя. Огън без жар. Заекът скача в огъня… Някой се опитва да ми каже нещо.

Пламъците тихо изгаснаха. На прозореца се мерна едва доловимо движение. Тя въздъхна. Фигълите никога не се отказваха. Още откакто беше на девет, всяка нощ идваха да бдят над нея. И все още го правеха, затова тя се къпеше в леген зад чаршаф. По всяка вероятност Нак Мак Фигъл не намираха нищо интересно за зяпане у нея, но така се чувстваше по-спокойна.

Заекът скача в огъня… Определено звучеше като послание, което трябва да разгадае, но от кого? Може би от тайнствената вещица, която зърна да я наблюдава? Поличбите бяха много хубаво нещо, но нямаше да е зле хората чат-пат просто да драснат два реда! Не беше добра идея обаче да се пренебрегват подобни подсказки и съвпадения — всичките онези внезапни спомени и дребни приумици. Доста често те се оказват част от собственото ти съзнание, което се мъчи с все сили да ти предаде послание посредством самия теб — такова, каквото си бил твърде зает да забележиш. Навън обаче беше ярко пладне и гатанките можеха да почакат. А други неща — не. Щеше да започне от замъка.

— Баща ми ме преби, нали? — запита Ембър равнодушно, докато вървяха към сивите кули. — Бебето ми умря ли?

— Да.

— О — каза Ембър със същия безизразен тон.

— Да — кимна Тифани. — Съжалявам.

— Имам нещо като спомен, но не съвсем — сподели Ембър. — Всичко е някак… забулено.

— Успокойките ти действат. Джийни ти помагаше.

— Разбирам.

— Разбираш ли? — учуди се Тифани.

— Да — кимна Ембър. — Но баща ми… той ще загази ли?

Да, ако разкажа как те заварих, помисли си Тифани. Жените ще се погрижат. Хората на село имат корави възгледи за възпитание на момчетата, които едва ли не по дефиниция са пакостливи лудетини и трябва да бъдат обуздавани, но да се удря момиче толкова силно? Не бива.

— Кажи ми за твоя младеж — наместо това предложи тя. — Той е шивач, нали?

Ембър светна, а усмивката ѝ можеше да озари целия свят.

— О, да! Дядо му го е научил на много неща, преди да се спомине. Той, моят Уилям, може да направи какво ли не от парче плат. Всички разправят, че трябва да иде да чиракува при някой майстор и сам ще бъде такъв след година-две. — После тя сви рамене. — Но майсторите искат да им се плаща за обучението, а майка му никога няма да успее да събере пари за това. О, но моят Уилям има чудно фини пръсти и помага на майка си в шиенето на корсети и на прекрасни сватбени рокли. Това значи, че работи със сатен и други такива — гордо обясни момичето. — А пък майка му колко я хвалят за изящните шевове! — Ембър засия от косвена гордост. Тифани погледна светналото ѝ лице, по което въпреки целебните умения на келдата все още ясно личаха синини.

Приятелят значи е шивач, каза си тя. За едър здравеняк като господин Низки шивачът едва ли може да се нарече мъж, с нежните му ръце и надомна работа. Пък ако и кърпеше дамски дрехи, е, това си беше даже по-голям позор от онзи, който дъщеря му щеше да навлече на нещастното му малко семейство.

— Какво би искала сега, Ембър? — попита тя.

— Да видя мама — незабавно отвърна момичето.

— Ами ако баща ти е там?

Ембър се обърна към нея.

— Тогава ще видя… моля те, нали няма да му направиш нищо ужасно, да го превърнеш в прасе или нещо такова?

Един ден като прасе може и да му е от полза, помисли си Тифани. Но имаше нещо от келдата в начина, по който Ембър каза „Ще видя“. Искрица светлина в мрачен свят.

* * *

Тифани никога не беше виждала портите на замъка затворени, освен нощем. През деня замъкът представляваше някаква смесица от селски съвет, място за извършване на дърводелски и ковашки услуги, кът за детски игри, когато времето беше дъждовно, и място за временно съхранение на събраното сено и пшеница в периодите, когато плевниците не можеха да поемат всичко. Дори в най-големите къщи беше възтясно. Ако искаш малко спокойствие и тишина или кътче за размисъл, или някого, с когото да поговориш, просто отиваш до замъка. Винаги вършеше работа.

Поне напрежението от връщането на новия барон вече се беше поуталожило малко, но когато Тифани влезе, всичко все още кипеше от дейност, макар че хората изглеждаха доста потиснати и не говореха много. Причината за това може би беше дукесата, бъдещата тъща на Роланд, която обикаляше из голямата зала и от време на време сръчкваше хората с бастунче. Тифани отначало не повярва на очите си, но ето че пак го видя — лъскаво черно бастунче със сребърен накрайник, с който тя смушка една прислужница, понесла кош с пране. Чак тогава Тифани забеляза и бъдещата булка — влачеше се на разстояние след майка си, сякаш беше твърде притеснена да се приближи повече до някого, който ръчка хората с бастунче.

Тифани сподави възмущението си, защото ѝ стана любопитно. Отдръпна се няколко крачки назад и се остави да изчезне. Това беше трик, и то трик, в който я биваше. Не че ставаш невидим — просто хората не те забелязват. Вече незабележима, тя се примъкна достатъчно, за да чуе какво си говорят майка и щерка или поне какво майката казва, а щерката слуша.

Дукесата се оплакваше.

— Да го оставят така да се занемари и порути! Ама наистина, трябва му основен ремонт. Не може да се допуска нехайство в такова място! Твърда ръка си трябва, това е! Бог знае какво са си въобразявали, че правят в това семейство!

Тя акцентира речта си с поредното туп по гърба на друга прислужница, която ситнеше, но очевидно недостатъчно бързо, под тежестта на кош, пълен с пране.

— Трябва да си неуморна в задължението си да се погрижиш те също неуморно да изпълняват своите — продължи дукесата, оглеждайки залата за друга цел. — Тази разпуснатост трябва да спре. Виждаш ли? Виждаш ли? Учат се. Винаги трябва да си нащрек за всякаква немарливост както в делата, така и в отношението. Не допускай никаква ненужна фамилиарност! Това, разбира се, включва и усмивките. О, може би си мислиш, какво толкова лошо има в една щастлива усмивчица? Невинната усмивчица обаче може много лесно да се превърне в самодоволна усмивка и евентуално предполага подигравка. Слушаш ли ме какво ти говоря?

Тифани беше потресена. Дукесата сам-сама, без никаква чужда помощ я принуди да направи нещо, което изобщо не мислеше, че някога ще стори, а именно да изпита жал за бъдещата булка, която в този момент стоеше пред майка си като непослушно дете.

Нейното хоби и твърде вероятно единственото занимание в живота беше да рисува акварели и макар че Тифани се опитваше напук на всичките си инстинкти да бъде великодушна към момичето, не можеше да отрече, че то приличаше на акварел. И то не просто на акварел, а на акварел, нарисуван от някого, който не е разполагал с много цветове, ала с предостатъчно вода, а това създаваше впечатлението, че девойчето е не само безцветно, но и доста разводнено. Би могло да се добави и че беше толкова слаботелесно, че в буря като нищо щеше да се прекърши. Макар и незабележима, Тифани почувства мъничко бодване вина и спря да си подбира други гаднярски размишления. Освен това започваше да изпитва съчувствие, дявол го взел!

— А сега, Летиша, издекламирай отново онова стихче, на което те учих — нареди дукесата.

Бъдещата булка, не просто изчервена, а потънала в срам и смущение, се озърна като мишка, попаднала насред огромна зала, несигурна накъде да побегне.

— Ако ти — подкани я сприхаво майка ѝ, като я смушка с бастунчето.

— Ако ти… — заекна момичето — Ако ти… ако ти хванеш копривата леко, до болка ще те опари тя, но ако стиснеш копривата крепко, мека като коприна става тя. Така е и с хората: благ ли си с тях, те се забравят, но сграбчиш ли здравата, всяка твоя дума изпълняват.

Когато размитият гласец замлъкна, Тифани осъзна, че в залата цари гробна тишина и всички стоят облещени. Изпита надежда някой да се е забравил дотам, че да започне да ръкопляска, макар че това сигурно щеше да означава края на света. Вместо това обаче булката хвърли един поглед на зяпналите усти и побягна, хлипайки, колкото по-бързо можеше с прескъпите си, но сериозно непрактични обувки. Тифани ги чу да чаткат лудо чак до края на стълбището, много скоро след което се затръшна врата.

Тифани бавно се отдръпна, незабележима като сянка. Поклати глава. Защо беше решил да направи това? Защо, за бога, Роланд се беше решил на това? Та той можеше да се ожени за всяка! Не за Тифани, разбира се, но защо беше избрал това… добре де, да не гаднеем — кльощаво момиче? Баща ѝ беше дук, сиреч голяма клечка, майка ѝ — дукеса, значи също голяма клечка, което ще рече, че то беше дукесче, тоест голяма клечица. Е, човек може и да се опитва да бъде снизходителен, но момичето наистина беше хърбаво. Ами вярно си беше. Ако се загледаш внимателно, ще видиш, че даже пристъпва дръгливо.

И ако на човек му пука от тези неща, ужасната майка и посталата щерка превъзхождаха по положение Роланд! Можеха официално да го командорят!

Виж, старият барон вече беше друга работа. О, да, допадаше му дечицата да му правят малък поклон или реверанс, като мине край тях по алеята, но знаеше всички по име, а също и рождените им дни и винаги беше вежлив. Тифани нямаше да забрави как един ден я спря и каза:

— Ще бъдеш ли тъй любезна да помолиш баща ти да дойде при мен, ако обичаш?

Такова мило отношение за човек с толкова голяма власт.

Майка ѝ и баща ѝ често спореха по негов адрес, когато си мислеха, че спи горе, кротко сгушена в кревата си. Между симфонията на скърцащите му пружини тя нерядко ги чуваше как едва ли не се карат. Баща ѝ казваше нещо от сорта на:

— Много хубаво, дето го мислиш за щедър и тъй нататък, ама не ми разправяй, че дедите му са забогатели, без да мачкат бедняците!

А майка ѝ възразяваше:

— Хич нищо не съм го виждала да мачка! Пък и онова е било едно време. Трябва да има кой да ни защитава. Не може иначе!

Тогава баща ѝ отвръщаше нещо в смисъл:

— Да ни защитава от кого? От някой друг мечоносец? Че ние и сами можем да си се справим!

Горе-долу с това разговорът се изчерпваше, понеже родителите ѝ все още се обичаха по един такъв улегнал начин и всъщност никой от тях не искаше изобщо нищо да се промени.

Загледана в голямата зала, Тифани си помисли, че няма нужда да се мачкат бедняците, ако те си се мачкат сами. Шокът от тази мисъл направо я порази и все пак тя остана да се върти в ума ѝ. Стражите до един бяха местни момчета или пък бяха женени за местни момичета. Какво щеше да стане, ако всички тукашни се съберяха и заявяха на новия барон:

— Виж сега, може да останеш тук, даже може да си спиш в голямата спалня, а ние, естествено, ще те храним както трябва и ще позабърсваме от прах от време на време, но като изключим това, земята вече си е наша, ясно ли ти е?

Щеше ли да проработи? Вероятно не. Но тя си спомни, че помоли баща си да оправят голямата каменна плевня. Това щеше да е начало. Тя имаше планове за старата плевня.

— Ей, ти! Да, ти! Какво се скатаваш в сенките? Да не хайлазуваш там?

Тифани се концентрира. Всичките тези мисли бяха отвлекли концентрацията ѝ от малкия трик с „няма ме“. Тя излезе от сенките, което означаваше, че островърхата шапка също престана да бъде в сянка. Дукесата се втренчи в нея.

Беше време Тифани да разчупи леда, макар че той беше толкова дебел, че щеше да ѝ трябва брадва. Тя каза вежливо:

— Не зная как да хайлазувам, мадам, но ще се постарая.

— Какво? Какво! Как ме нарече?

Хората в залата наистина учеха бързо и взеха да се измъкват по възможно най-бързия начин, защото тонът на дукесата вещаеше гръмотевична буря, а никой не иска да го тресне гръм.

Тифани бе обхваната от внезапна ярост. Та тя не беше направила нищо, за да ѝ крещят така. Овладя се:

— Извинявам се, мадам, но доколкото знам, не съм ви нарекла никак.

Това изобщо не помогна. Дукесата присви очи.

— О, знам те аз! Ти си онази вещица, която ни преследва до града кой знае с какви тъмни помисли! Е, знаем ги ние вещиците там, откъдето съм аз! Навсякъде се врат, сеят съмнения, подкокоросват към недоволство, нямат капчица морал и въртят шарлатански сделки!

Дукесата се изпъчи и изгледа изотгоре Тифани така, сякаш току-що беше извоювала решителна победа. Тропна бастунчето по пода.

Тифани преглътна отговора си, но едва не се задави с него. Усещаше как слугите я гледат иззад завеси и колони или надничат иззад разни врати. По лицето на жената играеше самодоволна усмивка, която наистина трябваше да бъде изтрита, понеже Тифани беше длъжна пред всички вещици да покаже на света, че така не може да се отнасят с вещица. От друга страна, ако не се сдържеше сега, слугите със сигурност щяха да си го отнесат заради нея. Ето защо беше нужно внимателно да подбере думите си. Това обаче не стана, защото старата кукумявка се изхили гадно и я сръчка:

— Е, малката? Няма ли да се опиташ да ме превърнеш в някаква гнусна твар?

Тифани се опита да се сдържи. Наистина се опита. Но има моменти, в които просто му идва в повече на човек. Тя пое дълбоко дъх.

— Не смятам за нужно, мадам, като виждам, че сама се справяте толкова добре!

Внезапната тишина въпреки всичко се наруши от спорадични звуци, като тихо подрънкване иззад една колона — вероятно от страж, вдигнал ръка към устата си да спре напушилия го смях, и сподавен звук — иззад завесата — вероятно от слугиня, почти постигнала същото. Но в паметта на Тифани се запечата съвсем тихото щракване на врата някъде високо горе. Дали не беше Летиша? Беше ли я дочула? Е, всъщност нямаше значение, защото дукесата вече злорадстваше, знаейки, че държи Тифани в ръцете си.

Не биваше да отговаря на глупавите ѝ обиди, без значение кой ги слуша. Ето че сега жената предусещаше ужасната наслада да навреди на Тифани, на всичките ѝ близки и най-вероятно на всички, които някога е познавала.

Тифани почувства как по гърба ѝ плъзват струйки ледена пот. Никога не се бе чувствала така — нито пред зимоковеца, нито даже пред Анаграма в куц ден, нито дори пред кралицата на феите, която я биваше да злобее. Дукесата ги биеше всичките. Тя беше истински злодей, от онези, които карат жертвите си да им отвръщат със същото, а то от своя страна става оправдание за следващо и по-гадно злодейство. При това страдат и невинни очевидци, специално поканени от злодея, за да прехвърли вината за тяхното поражение върху жертвата.

Дукесата огледа сенчестата зала.

— Има ли страж тук? — Тя зачака с радостна злост. — Знам, че тук някъде има страж!

Разнесе се шум от колебливи стъпки и Престън, новопостъпилият страж, се измъкна от сенките и пристъпи притеснено към Тифани и дукесата. Разбира се, че ще е Престън, помисли си Тифани. Другите стражи бяха твърде опитни, за да рискуват да си навлекат щедра порция от гнева на дукесата. При това се усмихваше смутено, което хич не е хубаво, като си имаш работа с такива като нея. Добре поне, че се сети да изкозирува, когато спря пред нея, и освен това по стандартите на онези, които никога не са обучавани как да козируват правилно, а и във всеки случай им се налагаше да го практикуват много рядко, се справи добре.

Дукесата примига.

— Защо се усмихваш, младежо?

Престън обмисли въпроса доста сериозно и накрая отвърна:

— Слънцето свети, мадам, и аз съм щастлив да бъда страж.

— Хич няма да ми се хилиш, младежо! Усмихването води до фамилиарност, каквато аз няма да толерирам в никакъв случай. Къде е баронът?

Престън пристъпи от крак на крак.

— В криптата е, мадам, отдава почит към баща си.

— Няма да ме наричаш „мадам“! Мадам се вика на жените на бакалите! Нито пък „милейди“, което е обръщение за жени на рицари и тем подобна сган! Аз съм дукеса и следователно трябва да се обръщат към мен с „Ваша светлост“. Ясно ли е?

— Да, м… Ваша светлост! — Престън изкозирува още веднъж в самозащита.

За миг поне дукесата изглеждаше доволна, но мигът определено беше от по-кратките.

— Много добре. А сега вземи това тук — тя махна с ръка към Тифани — и го заключи в тъмницата. Ясно ли е?

Шокиран, Престън отправи питащ поглед към Тифани. Тя му намигна окуражително. Той отново се обърна към дукесата.

— Нея ли да заключа в тъмницата?

Дукесата го изгледа кръвнишки.

— Именно това казах!

Престън сбърчи вежди.

— Сигурна ли сте? — запита той. — Това значи да изкараме козите оттам.

— Младежо, изобщо не ме засяга какво правите с козите! Заповядвам ти незабавно да хвърлиш тази вещица в тъмницата! Хайде, действай, или ще се погрижа да ти изстине местенцето.

Тифани вече беше впечатлена от Престън, но той направо заслужи медал.

— Не мога да го направя — заяви той, — поради онова с карпуза. Сержантът ми обясни всичко. За карпуза. Хаби се карпуз. Това означава, че не може да се опандизи някой, ако не е нарушил закона. Хаби се карпуз. Всичко е написано. Хаби се карпуз[25] — услужливо повтори той.

Това неподчинение изглежда хвърли дукесата отвъд пределите на яростта в някакъв вид смаян ужас. Този пъпчив младеж в зле пасваща униформа ѝ се противопоставяше с някакви глупави понятия! Подобно нещо ѝ се случваше за пръв път в живота. Беше все едно да откриеш, че жабите говорят. Това може и да е много смайващо откритие и така нататък, но рано или късно говорещата жаба трябва да бъде смачкана.

— Ще си предадеш униформата и ще напуснеш този замък моментално, ясно ли е? Уволнен си. Загуби си службата, а аз ще се погрижа никога да не си намериш работа като страж, младежо.

Престън поклати глава.

— Не може да стане така, ваше милейдство. Поради онова с карпуза. Сержантът ми каза: „Престън, осланяй се на карпуза. Той е твой приятел. Можеш да разчиташ на карпуза.“

Дукесата хвърли свиреп поглед към Тифани и понеже мълчанието ѝ явно я вбесяваше повече от всичко, което би могла да каже, Тифани се усмихна и не каза нищо с надеждата, че дукесата евентуално ще експлодира. Вместо това и както се очакваше, тя се нахвърли на Престън.

— Как смееш да ми отговаряш така, непрокопсанико! — Тя вдигна лъскавото бастунче с накрайника. То обаче внезапно се закова на място.

— Няма да го ударите, мадам — спокойно каза Тифани. — Ще се погрижа ръката ви да се счупи, преди да го ударите. В този замък не удряме хора.

Дукесата изръмжа и отново понечи да замахне с бастунчето, но нито то, нито ръката ѝ сякаш искаха да помръднат.

— След малко ще може — кимна Тифани. — Но ако се опитате да ударите някой отново с него, ще го строша на две. Моля да разберете, че това не е предупреждение. Предизвестие е.

Дукесата впи очи в нея, но явно видя нещо в нейните, което смути глупавия ѝ инат. Тя пусна бастунчето и то падна на пода.

— Няма да ти се размине, малка вещице!

— Само вещице, мадам. Само вещице — поправи я Тифани, а жената се изнесе устремно от залата.

— Ще закъсаме ли? — тихо попита Престън. Тифани леко сви рамене.

— Ти не — обеща му тя и додаде на ум: „Както и сержантът. Ще се погрижа за това.“ Тя огледа залата и забеляза как зяпащите я слуги припряно извърнаха очи, сякаш се страхуваха от нея. „Това не беше никаква магия — оправда се тя. — Просто си пазех територията. Човек трябва да си пази територията, понеже е негово право“.

— Чудех се — призна Престън — дали няма да я превърнеш в хлебарка и да я настъпиш. Чувал съм, че вещиците го могат това — с надежда добави той.

— Е, не бих казала, че е невъзможно — отвърна Тифани, — но едва ли ще видиш вещица да го прави. Освен това има проблеми от практическо естество.

Престън кимна разбиращо.

— Е, да — въздъхна той. — Различната маса на тялото, което значи, че ще се получи или една огромна хлебарка с човешки размер, която според мен вероятно ще се срути под собствената си тежест, или десетки или даже стотици хлебарки с човешка форма. Но спънката, струва ми се, е, че мозъкът им може би ще функционира много зле. Макар че, разбира се, ако знаеш правилните заклинания, предполагам, ще можеш да направиш така, че всички човешки излишъци, които не се побират в хлебарките, да се запазят в нещо като голяма кофа, така че да могат да ги използват, за да станат отново големи, когато им писне да са малки. Проблемът обаче е какво ще стане, ако някое гладно куче намине край кофата, когато капакът е отворен. Ще бъде доста неприятно. Извинявай, да не казах нещо лошо?

— Ъ-ъ, не — отвърна Тифани. — Ъ-ъ, не смяташ ли, че стражарската работа е малко глупава за теб, Престън?

Престън сви рамене.

— Ами всички момчета бездруго ме смятат за безполезен — сподели с усмивка. — Според тях има нещо сбъркано у някого, който може да произнесе думата „изумителен“.

— Но Престън… аз виждам, че си много умен и достатъчно ерудиран, за да знаеш какво значи „ерудиран“. Защо понякога се правиш на глупак? Сещаш ли се, като онова с доктрината и хаби се карпуз?

Престън се ухили.

— За съжаление съм умен по рождение, госпожице, и научих, че понякога изобщо не е добра идея да умничиш много. Спестява неприятности.

Точно в момента на Тифани ѝ се струваше, че най-умното нещо е да не стоят повече в залата. Ужасната жена сигурно не би могла да навреди твърде много. Нали? Роланд обаче се държеше толкова странно, сякаш никога не са били приятели, сякаш вярваше на всички обвинения срещу нея… Никога не го беше виждала такъв. Е, да… жалеше за баща си, но просто не приличаше на… себе си. А онази ужасна стара чанта беше тръгнала безцеремонно да го препира, докато той се прощава с баща си в студената крипта, опитвайки се да намери начин да каже онова, за което все не оставаше време, опитвайки се да навакса за твърде дългото мълчание, мъчейки се да върне миналото и да го прикове здраво към настоящето.

Всеки го правеше. Тифани беше стояла край не един смъртен одър. Понякога не беше чак толкова тежко, когато някоя свястна стара душа се разделяше кротко с теглото на годините си. А понякога, когато Смърт трябваше да се наведе, за да си прибере своята дан, беше ужасно печално. А друг път… ами нормално — тъжно, но очаквано, когато светликът на един живец угасва сред звездната шир. Тя правеше чай, успокояваше хората, слушаше печалните им разкази за добрите стари времена и потока от думи, които бяха таяли в себе си, и се питаше защо все има думи, останали неизказани. И беше решила, че тези думи не са били предназначени да бъдат изречени в миналото, а тук и сега.

— Какво мислиш за думата „мистерия“? Тифани се втренчи в Престън, все така потънала в мисли за неизречени от хората думи.

— Моля?

— Думата „мистерия“ — услужливо повтори Престън. — Не ти ли напомня на заспала на кълбо медночервена змия?

Е, каза си Тифани, в подобен ден всеки, освен вещица, би сметнал това за някаква глупост. Което значи, че аз не бива да го правя.

Престън беше най-зле облеченият страж в замъка. Традиционно за новаците. Бяха му дали ризница от метални брънки, цялата на дупки[26], което — противно на всичко известно за молците — предполага, че те могат да гризат стомана. Бяха му дали и шлем, който без значение колко ти е голяма главата, все се захлупва до ушите, от което те щръкват встрани. Не бива да се пропуска и че нагръдникът му беше толкова надупчен, че би вършил по-добра работа за гевгир.

Очите му обаче винаги светеха с буден поглед до такава степен, че смущаваха хората. Престън се вглеждаше в света около себе си. Наистина се вглеждаше — толкова съсредоточено, че светът усещаше, че го гледат. Тифани нямаше представа какво се върти в главата му, но със сигурност беше доста претъпкано там.

— Е, трябва да призная, че никога не съм се замисляла за думата „мистерия“ — бавно каза тя, — но наистина звучи някак метално и усукано.

— Допадат ми думите — сподели Престън. — Ето „прошка“ например. Не ти ли напомня звук от копринена кърпичка, която леко пада на земята? Ами „шумтеж“? Не ти ли звучи като заговорнически шепот в тъмни доби?… Извинявай, да не би нещо да не е наред?

— Да, струва ми се, че нещо като че не е наред. — Тифани се взря в разтревоженото лице на Престън. „Шумтеж“ беше любимата ѝ дума. Не познаваше човек, който даже да я е чувал. — Защо стана страж, Престън?

— Ами не си падам много по овце, не съм особено силен, за да стана орач, твърде непохватен съм за шивач, прекалено ме е страх от удавяне, за да избягам в морето. Майка ми ме научи да чета и пиша, макар и против волята на баща ми. И понеже това значеше, че не ме бива за истинска работа, ме изпратиха да бъда послушник в храма на Ом. Доста ми допадна. Научих много интересни думи, но ме изхвърлиха, понеже задавах твърде много въпроси, като например: „Това вярно ли е наистина?“ — Той сви рамене. — Всъщност доста ми допада да съм страж. — Той бръкна и измъкна книга изпод нагръдника си, който впрочем можеше да побере малка библиотека, и продължи: — Имаш много време за четене, ако не се пречкаш пред очите на хората, а и метафизиката е доста интересна.

Тифани примига.

— Извинявай, Престън, но това не го разбрах.

— Наистина ли? — учуди се момчето. — Е, добре, например, когато съм нощна смяна и някой дойде до портата, аз трябва да викна: „Кой е там, приятел или враг?“ При което, разбира се, правилният отговор е „Да“.

На Тифани ѝ отне известно време да смели това и започна да прозира защо Престън би могъл да има проблеми да се задържи на работа. Той продължи:

— Мистерията започва, ако човекът на входа отвърне „Приятел“, понеже като нищо може и да лъже. Ама момчетата, на които им се налага да обикалят нощем, страшно находчиво си измислиха собствен шиболет[27] в отговор на моя въпрос, а именно: „Вдигни си носа от тая книга, Престън, и веднага ни пусни!“

— А шиболет значи…?

Момчето беше удивително. Рядко се среща човек, който да може да изкара някаква безсмислица да звучи невероятно смислено.

— Вид парола — обясни Престън. — Строго погледнато, това е дума, която врагът ти не може да произнесе. В случая с дукесата например би било добра идея да се избере дума като „моля“.

Тифани се опита да не се разсмее.

— Този твой ум, Престън, ще ти докара главоболия някой ден.

— Е, поне ще свърши някаква работа.

От далечната кухня се разнесе писък. Едно от нещата, които отличават хората от животните, е, че бягат към писъците вместо далеч от тях. Тифани влетя само секунди след Престън, но дори те не бяха първите. Няколко момичета успокояваха госпожа Баржа, готвачката. Тя седеше на един стол и хълцаше, докато едно от момичетата превързваше ръката ѝ с кухненска кърпа. От пода се вдигаше пара, а настрана лежеше прекатурен черен казан.

— Казвам ви, там бяха! — хлипаше готвачката. — Целите се гърчеха. Никога няма да ги забравя! И ритаха, и викаха „Майчице!“. Дорде съм жива, ще помня мъничките им личица! — Тя отново зарида с големи хлипове, които имаше опасност да я задавят. Тифани се обърна към най-близката прислужница, а тя се сви, сякаш я беше ударила, и се опита да отстъпи назад.

— Вижте — започна Тифани, — може ли някой да ми обясни, моля ви, какво… Какво правиш с тази кофа? — Това беше към друга прислужница, помъкнала от мазето кофа, която изпусна при врязалия се в суматохата вик. По пода се пръснаха парчета лед. Тифани пое дълбоко дъх. — Дами, на попарено не се слага лед, независимо колко разумно изглежда. Охладете малко чай — но само до марно — и наквасете ръката ѝ с него за около четвърт час. Ясно ли е на всички? Добре. А сега — какво стана?

— Беше пълно с жаби! — завайка се готвачката. — Сложих кнедлички да се сварят, а като отворих капака, гледам — жабчета и всички пискат за майка си! Думах им аз на всички, думах им! Сватба и погребение в един дом е на лош късмет, така си е. Вещерска работа е това, ето какво е! — Жената охна и захлупи уста със свободната си ръка.

Тифани си наложи безизразен вид. Надзърна в казана и огледа пода. Никъде нямаше следа от никакви жаби, макар че на дъното имаше две огромни кнедли, загърнати в тензух. Когато ги извади, все още парещи, и ги сложи на масата, не можеше да не забележи как прислужничките се отдръпнаха от тях.

— Чудесна плънка — жизнерадостно заяви тя. — Няма какво да ѝ се притеснявате!

— Забелязал съм — обади се Престън, — че в определени обстоятелства врящата вода кипи по доста странен начин, като мехурчетата сякаш скачат нагоре-надолу по повърхността. Може би това е една от причините на госпожа Баржа да ѝ се привидят жабчета? — Той се приведе по-близо до Тифани и додаде шепнешком: — А другата причина най-вероятно е онази бутилка отлежало шери, която стои ей там на лавицата, като гледам, почти празна, в комбинация с една чаша, която се подава от умивалника ей там.

Тифани остана впечатлена — не беше забелязала чашата. Всички я наблюдаваха. Някой трябваше да каже нещо и тъй като никой не се заемаше, беше най-добре да го стори тя.

— Без съмнение смъртта на барона разстрои всички ни — започна тя и спря дотам, защото готвачката се изпружи като пружина на стола си и насочи треперещ пръст към нея.

— Всички без теб, изчадие! — изсъска тя. — Видях те аз, о, да, видях те! Всички хълцат и реват, и жалят, ама не и ти! О, не! Ти само сновеш насам-натам и се разпореждаш с по-възрастните и по-читавите от теб! Точно като баба си! Всички знаят! Хвърлила си му око на младия барон, а когато той ти е бил шута, нарочно си убила стария барон, за да му отмъстиш! Видели са те! О, да! А сега клетото момче не е на себе си от мъка, пък булката му реве и не ще да излезе от стаята си! О, сигурно мед ти капе на сърцето! Хората разправят, че сватбата трябвало да се отложи! Бас държа, че се радваш, нали? Туй ще е перо в черната ти шапка, дума да няма! Помня те, като беше малка, а после взе, че отиде горе в планините, дето хората са такива особняци и диваци, както всички знаят! И ето на — какво се върна оттам? Да, какво? Какво излезе такава многознайка, дето ни гледа с вирнат нос, сякаш сме смет, дето разбива живота на един младеж? И не е туй най-лошото! Само да чуеш госпожа Низки! Не ми разправяй за жаби! Познавам аз жаба, като я видя, и тъкмо туй видях! Жаби! Трябва да са…

Тифани излезе от тялото си. Вече я биваше много в това, о, да. Понякога го практикуваше с животни, които по принцип доста трудно се заблуждаваха. Дори да пристъпиш към тях само духом, те пак се подплашваха и побягваха. Но хората? Хората се лъжеха лесно. Стига тялото ти да стои, където си го оставил, да мига с очи, да диша, да пази равновесие и да прави всичко останало, присъщо за телата, хората си мислеха, че си там, докато ти не си.

Ето че се приближи до пияната готвачка, която ту мърмореше, ту крещеше и непрекъснато се повтаряше, плюейки зловредните си идиотщини, жлъч и омраза заедно с пръски плюнка, които оставаха по брадичката ѝ.

Тифани усети вонята. Беше слаба, но се усещаше. Тя се зачуди дали ако се обърне, ще види две дупки в безоко лице? Не, нещата сигурно не бяха чак толкова зле. Може би той само си мисли за нея. Трябваше ли да бяга? Не. Можеше да се окаже, че бяга към, вместо от. Той би могъл да е навсякъде! Но тя поне можеше да се опита да спре тази злина.

Тифани по принцип се стараеше да не минава през хора. Това беше възможно, но макар че на теория беше безтелесна, като мисъл, на практика усещането беше като ходене през блато — лепкаво, неприятно и тъмно.

Тя заобиколи момичетата, които стояха като хипнотизирани. Когато си извън тялото си, времето изглежда тече по-бавно. Да, бутилката шери беше почти празна, а друга, съвсем празна, едва се виждаше зад чувал с картофи. Самата госпожа Баржа вонеше на нея. Тя открай време имаше слабост към чашчица шери, а вероятно и две. Това може би беше професионално заболяване сред готвачите, наред с тройните брадички. Но всичките онези скверни думи? Откъде идваха те? Дали не беше нещо, което винаги е искала да каже, или той ги беше сложил в устата ѝ?

Нищо лошо не съм направила, помисли си тя отново. Може би е добре да си го повтарям по-често. Но пък сглупих, а това също трябва да си го напомням.

Жената, все така хипнотизираща момичетата с брътвежа си, изглеждаше много грозна в бавния поток на почти спрялото време: лицето ѝ беше яростно червено и всеки път, когато отвореше уста, се разнасяше зловоние, а между мръсните ѝ зъби имаше заседнала храна. Тифани леко се отмести встрани. Възможно ли е да пъхне невидима ръка в глупавото ѝ тяло и да пробва дали не може да спре сърцето ѝ? Такова нещо не ѝ беше хрумвало досега. Факт е, естествено, че когато си извън тялото си, не можеш да си служиш с ръцете си, но може би е възможно да прекъснеш някаква малка нишка, някаква миниатюрна искрица? Дори такава грамаданска проклета дебелана като готвачката би могла да се срине с помощта на мъничък тласък, при който това глупаво червено лице ще потръпне, този вонящ дъх ще секне и тази скверна уста ще млъкне…

Първомислие, второмислие, третомислие и дори самото четвъртомислие, което се обаждаше много рядко, се наредиха в главата ѝ като планети, за да закрещят в хор: Това не сме ние! Внимавай какво си мислиш!

Тифани се върна толкова рязко в тялото си, че едва не падна назад, но Престън, който стоеше зад нея, я хвана.

Бързо! Спомни си, че госпожа Баржа изгуби съпруга си само преди седем месеца, каза си тя. Спомни си, че тя ти даваше бисквитки, като беше малка, и че се скара със снаха си и вече не вижда внучетата си. Спомни си го и ще видиш една клета стара жена, която е прекалила с шерито и се е наслушала на твърде много клюки — от онази отвратителна госпожица Смрика като за начало. Спомни си го, защото ако ѝ отвърнеш със зло, ще станеш точно каквато те иска той! Не го допускай отново в главата си!

Зад нея Престън изсумтя и се обади:

— Знам, че не е хубаво да се казва на дама, госпожице, ама се потиш като свиня!

Тифани, опитвайки се да събере разпръснатите си мисли, промърмори:

— Майка ми казва, че конете се потят, мъжете ги избива пот, а дамите само се оросяват…

— Вярно ли? — развесели се Престън. — Е, госпожице, оросяваш се като свиня!

Това предизвика изблик на кикот сред момичетата, съвсем разтърсени от брътвежите на готвачката. Е, всеки смях е по-добре от това, помисли Тифани и ѝ хрумна, че Престън вероятно се е сетил за същото.

Госпожа Баржа обаче беше успяла да стане на крака и размахваше заплашителен пръст към Тифани, само дето се клатеше толкова силно, че в зависимост от това накъде се килва, под заплаха попадаше ту Престън, ту едно от момичетата, ту табла със сирена.

— Няма да ме заблудиш ти, зловидна хубостнице — нареждаше тя. — Всички знаят, че си убила стария барон! Сестрата те е видяла! Как смееш да си показваш очите тук? Всички ни ще умориш рано или късно, ама аз няма да го търпя туй! Дано земята се продъни и те погълне! — Готвачката изсумтя и се килна назад. Последва тежко тупване, изскърцване и кратък писък, който секна, докато готвачката падаше в зимника.

Глава 10

Топящото се момиче

— Госпожице Сболки, трябва да те помоля да напуснеш Кредище — каза баронът с вдървено лице.

— Няма!

Изражението на барона не се промени. Тя си спомни, че Роланд и преди имаше такива периоди, но сега, разбира се, беше още по-зле. Дукесата беше настояла да присъства на този разговор в кабинета му и освен това беше изискала наличието на двама от собствените ѝ стражи, както и на двама от стражите в замъка. Така в кабинета бездруго не оставаше кой знае колко въздух за дишане, а двойките стражи се гледаха взаимно с принципна професионална враждебност.

— Земята е моя, госпожице Сболки.

— Знам, че имам права! — настоя Тифани.

Роланд кимна като съдия.

— Това е много важен довод, госпожице Сболки, но за съжаление нямаш никакви права. Нито си наемател, нито си арендатор, нито си собственик на земя. Накратко, нямаш нищо, върху което да се базират правата ти. — Той изрече всичко това, без да вдигне поглед от листа пред него.

С котешка бързина Тифани се пресегна, измъкна го от ръцете му и се облегна на мястото си, преди стражите изобщо да могат да реагират.

— Как смееш да ми говориш, без дори да ме погледнеш в очите! — кипна тя. Но знаеше какво значат думите му. Баща ѝ беше наемател на чифлика. Той имаше права. Тя — не. — Виж, не можеш просто ей така да ме прогониш. Не съм сторила нищо лошо.

Роланд въздъхна.

— Наистина се надявах сама да стигнеш до извода, госпожице Сболки, но тъй като твърдиш, че си абсолютно невинна, трябва да посоча следните факти. Първо, признаваш, че си отвела малолетната Ембър Низки от родителите ѝ и си я настанила при самобитен народ, който живее в дупки в земята. Мислиш ли, че това е подходящо място за младо момиче? По данни на моите хора в околността очевидно е имало много охлюви.

— Я чакай малко, Роланд…

— Ще се обръщаш към бъдещия ми зет с „милорд“! — изджавка дукесата.

— В противен случай ще ме удариш с бастунчето си ли, твоя милост? Ще стиснеш ли копривата здраво?

— Как смееш! — кресна дукесата с пламнали очи. — Така ли позволяваш да се отнасят с гостите ти, Роланд?

Изумлението му поне изглеждаше искрено.

— Представа си нямам за какво си говорите — каза той.

Тифани насочи пръст към дукесата, при което стражите ѝ посегнаха към оръжията си, а това накара другите стражи също да извадят своите, за да не останат по-назад. Докато успеят да разплетат мечовете и да ги приберат на безопасно място в ножниците, дукесата вече подемаше контраатака:

— Не бива да се примиряваш с това неподчинение, младежо! Ти си барон и си дал на тази… тази твар уведомление да напусне земите ти. Тя вреди на обществения ред и ако все така упорито се инати да напусне, нужно ли е да ти напомням, че родителите ѝ са ти наематели?

Тифани вече кипеше от гняв заради „тази твар“, но за нейна изненада младият барон поклати глава:

— Не, не мога да наказвам добри наематели за това, че имат вятърничава дъщеря.

Вятърничава? Това беше по-зле и от твар! Как смее той…! Мислите ѝ запрепускаха. Той не би посмял. Никога не беше посмявал, нито веднъж, откакто се познаваха, през цялото онова време, докато тя беше просто Тифани, а той — просто Роланд. Между тях имаше странна връзка, най-вече защото изобщо не беше връзка. Не бяха привлечени един от друг. Бяха подтикнати един към друг от обстоятелствата. Тя беше вещица, което значеше, че автоматично се отличава от селските деца, а той беше баронски син, което също автоматично значеше, че се отличава от селските деца.

И грешката им беше там да вярват, някъде дълбоко в себе си, че понеже две неща се отличават от останалите, трябва са сходни помежду си. Бавно откриха, че не е вярно, и не им беше леко, и имаше разни неща, които и на двамата им се щеше да не бяха изричали. И в края на краищата нищо не приключи, защото никога не беше започвало, разбира се. Така беше най-добре и за двама им. Разбира се. Несъмнено. Да.

И през всичкото това време той никога не се беше държал така, толкова студено, толкова глупаво по такъв педантичен начин. Колкото и да ѝ се щеше на Тифани, не можеше да вини за всичко проклетата дукеса. Не, случваше се още нещо. Тя трябваше да бъде нащрек. И сега, като ги виждаше как я гледат, тя осъзна как човек може да бъде едновременно глупав и умен.

Тя хвана стола, премести го чинно пред бюрото, седна на него, стисна ръце и каза:

— Много съжалявам, милорд.

После се обърна към дукесата, сведе глава и додаде:

— Извинявам се, ваша светлост. За малко забравих къде ми е мястото. Няма да се случи отново. Благодаря.

Дукесата изсумтя. Тифани не можеше и да си представи нещо по-мило от нея, но така де, само да изсумти? След подобно отстъпление? Смиряването на опърничава млада вещица заслужаваше доста повече от това — някаква забележка например, толкова остра, че да реже до кокал. Честно казано, би могла да направи усилие.

Роланд се блещеше в Тифани толкова объркан, че изобщо не знаеше на кой свят е. Тя го обърка още малко, като му подаде вече смачкания лист хартия с въпроса:

— Би ли искал да уредиш и другите въпроси, милорд?

Той се отърси от вцепенението, успя да приглади хартията на бюрото си, доколкото бе възможно, и каза:

— Остава въпросът със смъртта на баща ми и кражбата на пари от неговата каса.

Тифани прикова в него услужлива усмивка, което го изнерви.

— Нещо друго, милорд? Нямам търпение всичко да приключи.

— Роланд, тя крои нещо — обади се дукесата, — бъди нащрек! — Тя махна с ръка към стражите. — И вие трябва да сте нащрек, ясно ли ви е?

Стражите, изпитващи известни затруднения с идеята да бъдат още по-нащрек, когато вече бяха — поради нервност — доста по-нащрек от всеки друг път в живота си, се изпънаха да изглеждат малко по-високи.

Роланд прочисти гърло.

— Ъхм, стои и въпросът с покойната готвачка, която е паднала и по стечение на обстоятелствата е умряла, доколкото знам, хулейки теб. Разбираш ли тези обвинения?

— Не — отвърна Тифани.

Настъпи момент тишина, преди Роланд да уточни:

— Ъ-ъ, защо не?

— Защото не са обвинения, милорд. Ти не заявяваш направо, че според теб съм откраднала парите и съм убила баща ти и готвачката. Само някак размахваш идеята пред мен с надеждата, че ще избухна в сълзи, предполагам. Вещиците не плачат, а аз искам нещо, което може би никоя друга вещица не е искала преди. Искам изслушване. Истинско изслушване. Което значи доказателства. А това значи свидетели, пък това значи, че хората, които разправят, трябва да го разправят пред всички. А това означава жури от мои равни, което значи хора като мен, а това означава habeas corpus, много благодаря. — Тя стана и се обърна към вратата, запречена от сблъскалите се пред нея стражи. Тогава погледна Роланд и направи лек реверанс. — Освен ако не си напълно убеден, за да ме арестуваш, милорд, ще си тръгвам.

Те проследиха с отворени усти как се запътва към стражите.

— Добър вечер, сержант, добър вечер, Престън, добър вечер, господа. И минутка няма да отнеме. Бихте ли ме извинили, тръгвам си.

Забеляза Престън да ѝ намига, като мина покрай меча му, след което чу стражите внезапно да се срутват на купчина.

Тръгна по коридора към залата. В камината — голяма колкото цяла стая, гореше голям огън. Подклаждаше се с торфени брикети. Не можеше да затопли цялата зала, която дори в разгара на лятото си беше хладна, но създаваше уют, като седнеш край него. Пък ако ще стоиш на запушено и ще вдишваш димни газове, нямаше по-добри за целта от торфените, които се издигаха към комина и се обвиваха като топла мъгла около парчетата бекон, овесени там да се опушват.

Всичко пак щеше да стане сложно, но за момента Тифани поседна до камината просто да си почине и докато има време, да си покрещи наум, че е толкова глупава. Колко жлъч може да посее той в душите им? Колко още му трябва!

Това беше проблемът с вещерлъка: изглежда всички имаха нужда от вещиците, но мразеха факта, че е така, и тази омраза към факта някак си преминаваше и върху човека. Тогава хората започваха да си мислят: „Коя си ти, та да имаш тия умения? Коя си ти, та да знаеш такива неща? Коя си ти, та да се имаш за нещо повече от нас?“ Но Тифани не се имаше за нещо повече. Вярно, имаше предимство във вещерлъка, но не можеше да оплете чорап, не знаеше как да подкове кон и макар че доста я биваше да прави сирене, едва при третия опит успяваше да опече хляб, който изобщо да може да се дъвче. Всеки го биваше в нещо. Лошо е само, ако не откриеш навреме в какво.

По дъното на камината имаше фин прашец — в това отношение нищо не можеше да се сравни с торфа. Докато Тифани го гледаше, по него изникнаха малки отпечатъци от стъпки.

— Добре — въздъхна тя, — какво направихте на стражите?

Порой от фигъли се изръси изневиделица на мястото до нея.

— Епааа — проточи Сите О’Бери — мене ако питаш, требваше отмак да ги очистим тия ми ти могилокопачи, ама се присетих, дека мож па да позакъсаш мъненко от туй, та сал им овързахме връзките на обущата. Сигур, че си нарочат мъненките мишочета за тая беля.

— Слушай, няма да наранявате никого, ясно? Стражите трябва да правят, каквото им наредят.

— А-а, не, не требва — вирна нос Сите. — Не си е туй работа за воин да праи що му рекат! А що щеха да ти сторят, кат праят що им рекат, а? Онова дъртофелно тъщище през целото време ти фъргаше двуръки мечове из зъркелите си, пусто да опустее дано! Ха! Чекай само да видим как че ѝ се стори ваната нощеска!

Злъчният му тон вдигна Тифани по тревога.

— Няма да наранявате никого, ясно? Изобщо никого, Сите!

Големецът изръмжа.

— Харно, господжа, чух що ми рече!

— И ми даваш честна фигълска да не се отвърнеш от думата си още щом ми видиш гърба, напи?

Сите О’Бери заръмжа отново, мърморейки резки фигълски думи, каквито изобщо не бе чувала досега. Звучаха като ругатни и веднъж или дваж редом с тях от плюещата му уста блъвнаха дим и искри. При това той тъпчеше с крака — неизменен признак за фигъл на ръба на нервите си.

— Они ми се довлекоха с остри железа да ми изкопат дома, да ми изкопат клано и семейството — каза в един момент той с толкова равен и тих тон, че думите му прозвучаха още по-страховито. После изплю някакво кратко изречение към огъня, който за миг лумна в зелено, когато думите се врязаха в пламъците.

— Нема да скърша хатъро на вещурята на баирчините, да знайш, ама чуй що че ти думам и думата ми на две нема да стане: зърна ли пак лопата ближе до мойта си могила, оня, дека я е донел, че си я найде заврена у препаската с тъпио край напреде, та ръчиците си да издере, дорде се мъчи да я измуши. И с туй ядовете му сал че наченат! Апа има ли чистка тука, у пунгията си се вричам, дека ние че я прайм тая чистка! — Той потъпка малко с крака и добави: — А па що е туй, дека дочуваме, що дириш законо? Не го долюбваме ний законо, да знайш!

— А Лудичкия Артър? — вметна Тифани. Почти невъзможно е да накараш фигъл да добие овчи вид, но Сите О’Бери изглеждаше така, сякаш всеки момент ще каже „бее“.

— Море, големо зло са му сторили онез ми ти гноми — печално въздъхна той. — Знайш ли, дека си мие мутрата секи ден? Да де, то туй бива, га чернилката стане бая дебела, ама секи ден? Питам те, как се издържа туй нещо?

В един момент имаше фигъли, а в следващия — слабо пффт, последвано от абсолютна липса на фигъли и миг след това — повече от достатъчно количество стражи. За щастие се оказаха сержантът и Престън, които се заковаха в поза мирно.

Сержантът прочисти гърло.

— С госпожица Тифани Сболки ли говоря?

— Струва ми се, че да, Браян — отвърна Тифани, — но сам прецени.

Сержантът се озърна припряно и се сниши към нея.

— Моля те, Тиф — прошепна той, — доста го закъсахме. — Той се изправи бързо и продължи, доста по-високо от необходимото: — Госпожице Тифани Сболки! Наредено ми е от милорд барона да ви информирам, че е заповядал да останеш в пърделите на замъка…

— В какво? — изуми се Тифани. Безмълвно, забил очи в тавана, сержантът ѝ подаде къс пергамент.

— О, имаш предвид в пределите — прочете тя.

— Това означава замъкът и прилежащите му околности — услужливо му подсказа Тифани. — Но аз мислех, че баронът иска да се махна оттук?

— Виж, просто чета, каквото пише, Тиф, и ми наредиха да заключа метлата ти в тъмницата.

— Много героично дело са ти възложили, сержант. Опряна е ей там на стената — заповядай!

На сержантът като че ли малко му поолекна.

— Няма ли да сториш нещо… напреки?

Тифани поклати глава.

— Съвсем не, сержант. Не мога да се сърдя на човек, който просто си изпълнява задълженията.

Сержантът пристъпи предпазливо към метлата.

Всички я знаеха, естествено. Всички я бяха виждали да лети над главите им и най-вече току над главите им, на практика всеки ден. Той обаче се поколеба и спря с ръка на няколко сантиметра от дръжката.

— Ъ-ъ, какво ще стане, като я пипна?

— О, ще се подготви за полет — небрежно отвърна Тифани.

Ръката на сержанта много бавно се отдръпна назад, за да е извън обхвата или вероятно пределите на метлата.

— Ама с мен няма да литне, нали? — Гласът му беше пропит с молба и страх от високото.

— О, сигурно не много далеч или твърде високо — отговори Тифани, без да отмести поглед. Всички знаеха, че сержантът получава световъртеж даже като се качи на стол. Тя отиде до него и взе метлата.

— Браян, какви са ти нарежданията, в случай че откажа да изпълня нарежданията ти, ако разбираш какво искам да кажа?

— Трябва да те арестувам!

— Какво? И да ме затвориш в тъмницата ли?

Сержантът трепна.

— Знаеш, че не бих искал да го сторя — оправда се той. — Някои от нас не са неблагодарници. А и всички знаехме, че горката госпожа Баржа беше пияна като делва, клетата старица.

— Е, тогава няма защо да ти правя напреки — успокои го Тифани. — Впрочем защо ли не оставя тази метла, която явно толкова те тревожи, долу в тъмницата и лично да я заключа. Така няма да мога да избягам никъде, нали?

По лицето на сержанта се разля облекчение, а докато слизаха по каменните стълби към тъмницата, той снижи глас и призна:

— Не зависи от мен, разбираш ли, от ония горе зависи. Май че нейна светлост сега командва парада.

* * *

Тифани не беше запозната с тъмниците, но се говореше, че тази в замъка е доста добра по тъмничарските стандарти и сигурно би могла да спечели поне пет пранги с топуз, ако някой някога реши да напише „Ръководство за изрядни тъмници“. Беше просторна и добре отводнена, с практичен улей точно по средата, свършващ до неизбежната кръгла дупка, която не миришеше много лошо, тъй да се каже, като цяло.

Нито пък с козите, които станаха от уютното си ложе сред купчините слама и я загледаха с половин око, в случай че вземе да направи нещо интересно, като например да ги нахрани. Не спряха да преживят, защото бяха кози. Вече за втори път ядяха вечерята си.

Тъмницата имаше два входа. Единият водеше право навън — сигурно с цел да се извлачват затворниците навремето, като по този начин се е спестявала цялата хамалогия с влаченето през огромната зала и мърлянето на пода с кръв и кал.

Понастоящем тъмницата се използваше предимно като заслон за кози и склад за ябълки — високо горе извън досега на всички, освен на най-решителните кози.

Тифани качи метлата на най-долната лавица за ябълки, докато сержантът галеше една коза, стараейки се да не поглежда нагоре, за да не му се завие свят. Това означава, че беше абсолютно неподготвен, когато Тифани го изблъска навън, грабна ключовете от ключалката, метна се обратно в тъмницата и заключи вратата отвътре.

— Съжалявам, Браян, но, разбираш ли, от теб зависи. Не само от теб, разбира се, и даже не предимно от теб и беше доста нечестно от моя страна да се възползвам от теб, но ако ще се отнасят с мен като с престъпник, поне бих могла да се държа като такъв.

Браян поклати глава.

— Имаме и втори ключ, да знаеш.

— Трудно ще го използвате, ако съм запречила ключалката — посочи Тифани. — Но погледни от добрата страна. Аз съм затворена и под ключ, а това, мисля, доста ще допадне на някои хора, така че не се тревожи за дребните подробности. Виж, струва ми се, че гледаш на всичко това от погрешната страна. Аз съм на сигурно в затвора. Не съм заключена далеч от вас, а вие сте заключени далеч от мен. — Браян като че ли всеки миг щеше да се разплаче и тя си помисли: „Не, не мога да го направя. Той винаги се е отнасял порядъчно с мен. И сега се опитва да бъде порядъчен. Само защото съм по-умна от него, не значи, че трябва да си изгуби работата. Освен това вече знам как да се измъкна оттук. Това е проблемът на хората, които имат тъмници: не прекарват достатъчно време в тях.“ Тя подаде ключовете на сержанта.

Лицето му светна от облекчение.

— Ами ние ще ти носим храна и вода, естествено — каза той. — Не можеш да караш само на ябълки!

Тифани седна на сламата.

— Знаеш ли, доста е уютно тук. Странно как оригването на козите прави атмосферата някак топла и задушевна. Не, няма да ям ябълките, но ще загният, ако не се обръщат, така че докато съм тук, ще се погрижа и за това. Разбира се, като стоя затворена тук, не мога да обикалям навън. Не мога да правя лекарства. Не мога да режа нокти. Не мога да помагам. Как е кракът на майка ти напоследък? Все така добре, надявам се? Имаш ли нещо против да си тръгнеш сега, моля, защото бих искала да използвам дупката.

Чу как стъпките му се отдалечават по стълбите. Държа се малко жестоко, но какво можеше да направи? Тя се огледа и повдигна купчина много стара и много мръсна слама, която не бе докосвана от дълго време. Всякакви твари се разпълзяха, заподскачаха или се плъзнаха встрани. Сега, когато теренът беше чист, около нея се надигнаха фигълски глави, от които се ръсеше слама.

— Доведете адвоката ми, моля — оживено заръча Тифани. — Мисля, че ще му хареса да работи тук…

* * *

Жабокът се отзова доста ентусиазирано за адвокат, който е наясно, че ще му се плаща в бръмбари.

— Смятам да започнем с неправомерно лишаване от свобода. Съдиите не обичат подобни случаи. Ако някой ще бъде вкарван в затвора, държат те да са онези, които го правят.

— Ъ-ъ, всъщност аз сама се затворих — уточни Тифани. — Това взема ли се предвид?

— Не бих се тревожил за това в момента. Ти си действала по принуда, свободата на движението ти е била ограничена и си била наплашена.

— Категорично не! Бях изключително ядосана!

Жабокът шляпна крак върху една търчаща стоножка.

— Била си подложена на разпит от двама членове на аристокрацията в присъствието на четирима въоръжени мъже, нали? И никой не те е предупредил. Никой не ти е прочел правата. Нали казваш, че баронът очевидно не се осланя на никакви доказателства, че си убила баща му и готвачката и си откраднала пари?

— Струва ми се, че Роланд се мъчи с все сили да не го прави — отвърна Тифани. — Наговорили са му куп лъжи.

— Тогава трябва да оспорваме, действително трябва! Той не може ей така да си повдига обвинения за убийство, когато не могат да бъдат доказани. Може сериозно да закъса за това!

— О — възкликна Тифани, — не искам да има неприятности!

Трудно е да се познае кога се усмихва жабок, така че Тифани трябваше да налучква.

— Нещо смешно ли казах?

— Ни най-малко, напротив, но посвоему е доста трагикомично — обясни жабокът. — Това в случая ще рече нещо като сладко-горчиво. Този младеж повдига обвинения срещу теб, които, ако са верни, биха могли да те докарат до екзекуция на много места по тоя свят, а ти същевременно не искаш той да има никакви главоболия, така ли?

— Знам, че е сантиментално, но дукесата го притиска непрекъснато, а момичето, за което ще се жени, е като мокра… — Тя млъкна. По каменните стъпала, които водеха от залата към тъмницата, се разнасяше шум от стъпки, но те не бяха придружени от тежкото подрънкване от подкованите обуща на стражите.

Оказа се Летиша, бъдещата булка, цялата в бяло и цяла в сълзи. Тя посегна към решетките на килията на Тифани, увисна на тях и продължи да плаче, не с шумни ридания, а просто с едно безкрайно сополивене, подсмръкване, бърникане в маншета за дантелената кърпичка, която вече е съвсем подгизнала, и изобщо воднисто хлипане от тоя род.

Топящото се момиче.

Момичето даже не гледаше Тифани, а само цивреше в нейна посока.

— Толкова съжалявам! Наистина много съжалявам! Какво ли си мислиш за мен?

И ето че тук, именно тук лъсна недостатъкът да си вещица. Пред нея стоеше човек, чието съществуване само по себе си бе накарало Тифани една вечер да обмисля цялата онази работа със забождането на карфици във восъчна фигура. Не я осъществи на практика, защото беше нещо, което не бива да се прави, нещо, срещу което вещиците силно се мръщеха, защото беше жестоко и опасно и най-вече защото не успя да открие никакви карфици.

А сега проклетото същество се гърчеше в някакъв вид агония, толкова обезумяло, че всякакво благоприличие и достойнство се отмиваха от неспирен порой лепкави сълзи. Как да не се отмие и омразата? Пък и честно казано, омразата всъщност не беше чак толкова голяма. Беше по-скоро някакво кисело усещане. Тифани открай време си знаеше, че никога няма да бъде дама, не и без дългата златиста коса. Беше в абсолютен разрез с цялата книжка с приказки. Просто не ѝ се нравеше да ѝ дават зор да го приеме.

— Наистина никога не съм искала да се случва така! — хълцаше Летиша. — Наистина много, много съжалявам, не знам какво си въобразявах! — По глупавата дантелена рокля закапа нов порой сълзи и — о, не! — едно идеално сополено балонче висна на идеалния нос. Тифани наблюдаваше в смаян ужас как хлипащото момиче се издуха шумно и — о, не, нямаше да го направи, нали? Да, щеше. Да. Тя изцеди прогизналата кърпичка на пода, който вече беше мокър от непрестанното циврене.

— Виж, сигурна съм, че нещата не може да са чак толкова зле — каза Тифани, опитвайки се да не слуша отвратителния капчук по каменния под. — Ако само за момент спреш да ревеш, сигурна съм, че всичко друго може да се оправи, каквото и да е то.

Това предизвика още сълзи и няколко истински, същински старовремски ридания, от тези, които човек никога не чува в реалния живот… е, поне досега. Тифани знаеше, че когато хората плачат, те издават звуци като бу-хуу, или поне така ги описваха в книгите. Никой не го правеше в реалния живот. Летиша обаче го стори, със снаряд от сълзи чак до стълбите. Имаше и още нещо… Недомлъвките, толкова отчетливо преглътнати между хълцанията и хлипанията, се пльоснаха в главата на Тифани някак прогизнало. Тя ги прочете и си помисли: „Боже, наистина ли?“, но преди да успее да каже нещо, по стълбите отново се разнесе тропот. Роланд, дукесата и един от стражите ѝ бързаха надолу, следвани от Браян, който очевидно вече доста се дразнеше, че разни чужди стражи трополят по родния му калдъръм, така че се чувстваше длъжен, където и да се трополи, той да взема дейно участие.

Роланд се подхлъзна на мокрите камъни и в защитна реакция обви ръце около Летиша, която леко изджвака и почна да се отцежда. Дукесата се извиси над двама им, оставяйки съвсем малко свободно пространство за стражите, които трябваше да се задоволят с размяна на свирепи погледи.

— Какво си ѝ сторила? — извика Роланд. — Как я примами тук долу?

Жабокът прочисти гърло и Тифани го сръчка твърде непристойно с крак.

— Ни гък, земноводно — процеди тя. Може и да ѝ беше адвокат, но ако дукесата зърнеше жаба да действа като неин правен съветник, нещата само щяха да се влошат.

По ирония на съдбата обаче това, че не видя жабока, всъщност влоши нещата, защото дукесата кресна:

— Чухте ли това? Няма ли край тази нейна наглост? Та тя ме нарече земноводно!

Тифани понечи да каже: „Нямах предвид вас, а другото земноводно“, но се спря навреме. Седна, хвърляйки шепа слама върху жабока, и се обърна към Роланд.

— На кой въпрос искаш да не отговоря първо?

— Хората ми знаят как да те накарат да говориш! — изсъска дукесата през рамото на Роланд.

— Вече знам как да говоря, благодаря — отвърна Тифани. — Мислех, че е дошла да злорадства, но май се оказа, че нещата вървят… по вода.

— Не може да избяга, нали? — обърна се Роланд към сержанта.

Сержантът стегнато израпортува:

— Не, сър. Ключовете от двете врати са на сигурно в джоба ми, сър. — При тези думи той изгледа самодоволно стража на дукесата, сякаш да подчертае: към някои хора тук се обръщат с важни въпроси и получават от тях точни и бързи отговори, много благодаря! Ефектът обаче доста се провали от дукесата, която се тросна:

— Той те нарече два пъти „сър“ вместо „милорд“, Роланд. Не бива да позволяваш нископоставените да се държат толкова фамилиарно с теб. Казвала съм ти го и преди!

Тифани с радост би сритала Роланд, че не отвърна остро на тази нападка. Знаеше, че Браян го беше научил да язди кон, да държи меч и да ловува. Май е трябвало да го научи и как да се държи.

— Извинете — рязко се намеси тя. — Вечно ли смятате да ме държите затворена? Няма да са ми излишни няколко чифта чорапи и две-три блузи, а и, разбира се, малко бельо, ако случаят ще е такъв.

Може би именно споменаването на думата „бельо“ смути младия барон. Във всеки случай той се окопити доста бързо и каза:

— Ние, ъ-ъ… тоест аз, ъ-ъ… смятам, че може би трябва да те държим изкъсо, но хуманно някъде, където не можеш да навредиш, докато не мине сватбата. Наистина изглежда, че си в центъра на много злощастни събития напоследък. Съжалявам за това.

Тифани не посмя да отвори уста, защото не е любезно да се избухва в смях след такова сериозно и глупаво изречение.

Той продължи, опитвайки се да се усмихне:

— Ще ти бъдат предоставени удобства и, разбира се, ще изведем козите, ако искаш.

— Бих искала да останат тук, ако нямаш против — каза Тифани. — Започвам да се наслаждавам на удоволствието от тяхната компания. Но може ли да задам един въпрос?

— Да, разбира се.

— Не става дума за вретена, нали? — попита Тифани. Е, в края на краищата глупавите им разсъждения можеха да водят само към едно нещо.

— Моля? — слиса се Роланд. Дукесата се изсмя тържествуващо.

— О, да, колко типично за нахалната и твърде самоуверена млада девойка да ни плаши с нейните намерения! Колко вретена имаме в този замък, Роланд?

Младежът придоби стреснат вид. Винаги изглеждаше така, когато бъдещата му тъща се обърнеше към него.

— Ъ-ъ, всъщност не знам. Мисля, че икономката има едно, а вретеното на майка ми е още във високата кула… тук винаги се намират по няколко. Баща ми обича — обичаше — да вижда, че хората правят нещо с ръцете си. И… наистина, не знам.

— Ще кажа на хората да претърсят замъка и да ги унищожат до едно! — запени се дукесата. — Тя само блъфира! Без съмнение всеки знае за злите вещици и вретената, нали? Едно леко бодване по пръста и всички ще проспим следващите сто години!

Летиша, която едва дишаше през запушения си от рева нос, успя да изгъгне:

— Мамо, ама ти и без това не ми даваш да пипна вретено!

— Няма и да пипнеш, Летиша, никога, никога в живота си! Подобни неща са за работническата класа. Ти си дама. Вретената са за прислугата.

Роланд почервеня.

— Майка ми обичаше да преде на вретено — бавно изрече той. — Седях при нея във високата кула понякога, докато предеше на него. Беше инкрустирано със седеф. Никой няма да го докосва. — На Тифани, наблюдаваща през решетките, ѝ се стори, че само някой с половин сърце, много малко акъл и без грам човещина би могъл да отвърне нещо в този момент. У дукесата обаче нямаше човещина, може би защото беше, ами… твърде човешко качество.

— Настоявам… — започна тя.

— Не — отсече Роланд. Каза го полугласно, но думата някак отекна по-силно от вик, а полутоновете и обертоновете в глухотата на гласа му биха могли да спрат и стадо слонове насред бяг. Или в конкретния случай една дукеса. Тя обаче му хвърли поглед, който обещаваше да му стъжни живота, когато намереше случай.

От съчувствие Тифани каза:

— Вижте, споменах вретената само за да бъда саркастична. Подобни неща не се случват вече. Даже не съм сигурна, че изобщо са се случвали. Така де, хората да спят сто години, докато всякаква зеленина расте и покрива двореца? Как изобщо става това? Защо и растенията не спят? Та нали иначе къпинаците ще вземат да се мушат в носовете на хората, а бас държа, че от това всеки ще се събуди. И какво става, като вали сняг? — Летиша, която почти изкрещя една много интересна недомлъвка, прикова вниманието ѝ. Тифани си я отбеляза за по-късен размисъл.

— Е, виждам, че където и да стъпи, вещицата все всява смут — обади се дукесата. — Ето защо ти ще останеш тук, където се отнасят с тебе по-прилично, отколкото заслужаваш, докато решим.

— А какво ще кажеш на баща ми, Роланд? — мило попита Тифани.

Той я погледна като ударен, както сигурно щеше наистина да бъде, ако всичко това стигнеше до ушите на господин Сболки. Щяха да му трябват страшно много пазачи, когато господин Сболки разбереше, че най-малката му дъщеря седи в затвора заедно с козите.

— Виж какво — подхвана Тифани, — защо не кажем, че съм останала в замъка да решавам важни въпроси? Сигурна съм, че можем да разчитаме на сержанта да предаде съобщение на баща ми, без да го разстройва? — Каза го така, че да звучи като въпрос, и видя как Роланд кимва, но дукесата не можа да се сдържи.

— Баща ти е наемател на барона и ще прави каквото му се нареди!

Роланд положи усилия да не се разтрепери.

Когато господин Сболки започна да работи за стария барон, те като всички разумни хора по света бяха постигнали разумно споразумение, а именно, че господин Сболки ще върши каквото иска баронът. При положение че баронът иска господин Сболки да върши, каквото му се върши и каквото трябва да бъде свършено.

Именно това означава лоялност, беше ѝ обяснил баща ѝ един ден. Това означава, че добрите хора, без значение какви са, живеят добре, когато осъзнават правата, задълженията и достойнството на обикновените люде. Защото обикновените люде ценяха най-вече достойнството, понеже беше кажи-речи всичко, което имаха, плюс-минус малко спално бельо, няколко тенджери и тигани и малко прибори и сечива. Нямаше нужда да говорят за споразумението, защото всеки разумен човек знаеше как действа: докато си добър господар, ще бъда добър работник. Ще бъда лоялен с теб, докато си лоялен с мен и докато този кръг не бъде нарушен, нещата ще стоят така.

Роланд обаче разкъсваше кръга или поне позволяваше на дукесата да го прави вместо него. Семейството му владееше Кредище от няколкостотин години и притежаваше разни листове хартия, с които да го докаже. От времето, когато първият Сболки бе стъпил в Кредище, нямаше никакви доказателства. Тогава още никой не бе изобретил хартията.

Точно в момента хората, смутени и объркани, не поддържаха особено вещиците, но последното, което му трябваше на Роланд, беше да се изправи пред въпросите на господин Сболки. Макар и с вече посивяла коса, господин Сболки можеше да задава доста тежки въпроси. „А аз сега трябва да остана тук — помисли си Тифани. — Открих нишка, а това, което се прави с нишките, е да се хванат.“ На глас каза:

— Нямам нищо против да остана тук. Вярвам, че не искаме да си създаваме дребни проблеми.

На Роланд явно му олекна, но дукесата се обърна към сержанта:

— Сигурен ли си, че е заключена?

Браян се изпъна като пружина. Той бездруго стоеше изпружен, тъй че сега сигурно застана на пръсти.

— Да, м… ваше светлочество, както казах, има само едни ключове и за двете врати и те са ей тук, в джоба ми. — Той потупа десния си джоб и нещо подрънка в него. Очевидно подрънкването задоволи дукесата и тя заяви:

— В такъв случай сигурно бихме могли да полегнем малко по-спокойни в леглата си довечера, сержант. Хайде, Роланд, и ако обичаш, погрижи се за Летиша. Опасявам се, че отново ще ѝ трябва лекарство — бог знае какво ѝ е наговорило проклетото момиче.

Тифани проследи с очи как си тръгват, с изключение на Браян, който прояви приличието да изостане със смутен вид.

— Сержант, би ли дошъл насам?

Браян въздъхна и се приближи до решетките.

— Няма да ми докараш неприятности, нали, Тиф?

— Разбира се, че не, Браян, и се надявам и вярвам, че ти също няма да се опиташ.

Сержантът затвори очи и изпъшка.

— Наумила си нещо, нали? Знаех си!

— Нека го кажа така — започна Тифани, като се наведе напред. — Колко вероятно е според теб да остана в килията нощеска?

Браян попипа джоба си.

— Е, недей да забравяш, че у мен са… — Беше ужасно да се наблюдава как лицето му се изкриви като на рязко наругано кутре. — Опразнила си ми джоба! — Той я погледна умоляващо, вече като кутре, което очаква още по-ужасно да го навикат.

За негов потрес и страхопочитание Тифани отново му върна ключовете.

— Наистина ли мислиш, че на вещица ѝ трябват ключове? — усмихна се тя. — Обещавам да се върна до седем сутринта. Мисля, ще се съгласиш при дадените обстоятелства, че това е много добра сделка, особено защото ще отделя малко време да сменя превръзката на крака на майка ти.

Изразът на лицето му беше достатъчен. Той благодарно сграбчи ключовете.

— Сигурно няма смисъл да те питам как мислиш да излезеш? — с надежда попита той.

— Не мисля, че трябва да задаваш този въпрос при дадените обстоятелства, сержант, а ти?

Той се поколеба, след което се усмихна.

— Благодаря ти, че мислиш за крака на майка ми. Малко лилавее в момента.

Тифани пое дълбоко дъх.

— Проблемът, Браян, е, че двамата с теб сме единствените, които мислим за болния крак на майка ти. Там навън има стари хора, които имат нужда някой да им помогне да се изкъпят. Има хапове и мазила, които трябва да се направят и да се занесат на болни хора в разни труднодостъпни места. Ами господин Бабаитски — той съвсем не може да ходи, ако не му направя разтривка с един мехлем. — Тя измъкна дневника си, привързан с парченца връв и ластик, и го размаха към него. — Това тук е пълно с неща, които трябва да направя, защото съм вещицата. Ако не аз, кой ще ги направи? Младата госпожа Повлеканова скоро ще ражда близнаци. Сигурна съм, чух как тупкат отделни сърчица. Първо раждане при това! Тя вече е в пълен ужас, а най-близката друга акушерка е на двайсет километра оттук и, честно казано, е малко късогледа и доста разсеяна. Ти си страж, Браян. Стражите по принцип са съобразителни хора, така че ако клетата млада майчица дойде да търси помощ, сигурна съм, че ще се сетиш какво да правиш.

Тя се наслади на удоволствието да види как лицето му побелява като тебешир. Преди да успее да смънка някакъв отговор, Тифани продължи:

— Аз обаче не мога да помогна, разбираш ли, понеже проклетата вещица трябва да бъде заключена, за да не се добере до опасно вретено! Заключена заради една приказка! Проблемът обаче не е в това. Проблемът е, че си мисля, че някой може да умре. Ако оставя човек да умре, значи съм зла вещица. Но работата е там, че тъй или иначе съм зла вещица. Трябва да е така, понеже съм в затвора.

Наистина ѝ стана жал за него. Не беше се цанил за страж, за да се сблъсква с такива неща. Тактическият му опит се свеждаше главно до улавяне на избягали свине. Тя се зачуди дали трябва да го вини за това, което му е наредено да направи. В крайна сметка човек не може да обвинява чука за онова, което дърводелецът прави с него. Браян обаче имаше мозък, а чукът — не. Може би трябваше да се помъчи да го използва чат-пат.

Тифани изчака, докато шумът от обущата му подсказа, че сержантът е преценил доста правилно, че тази вечер може би не е зле да има приемливо разстояние между килията и него самия, а също и евентуално да поразмисли малко за бъдещето си.

Освен това фигълите започнаха да изникват от всеки процеп, а те имаха невероятен инстинкт за укриване от чужди очи.

— Не биваше да крадете ключовете му — скара се тя на Сите О’Бери, докато той изплю стиска слама.

— Тъй ли било? Он сака да си гниеш тука оключена!

— Е, да, ама е свестен човек. — Тя беше наясно, че това звучи глупаво, а и на Сите О’Бери сигурно му беше ясно.

— Тъй на, свестен чиляк, дето че те оключи по заръка на оная ми ти дъртофелна отврат, а? — изръмжа той. — А що че ми речеш за грамаданската цивричка у белио сукман? Таман си думах, дека че требва да изкопаме канавка отпреде ѝ.

— Да не е от онез ми ти водни нимфи? — изказа предположението си Ульо Гламав, но с мнозинство беше решено, че момичето по някакъв начин е направено от лед и сега се топи. В подножието на стълбището една мишка се спасяваше с плуване.

Почти без да се усети, Тифани плъзна ръка в джоба си, извади късче връв и временно го постави върху главата на Сите. Ръката ѝ се мушна обратно в джоба и измъкна интересно ключе, което бе намерила край пътя преди три седмици, празна кесийка от цветни семена и камъче с дупка. Тифани винаги си събираше камъчета с дупки, защото бяха късметлийски. Държеше ги в джоба си, докато той не се пробиеше от поредното камъче, което изпадаше, а тя си оставаше единствено с дупката. Всичко това беше достатъчно за аварийна плетеница, само дето по принцип трябваше и нещо живо, разбира се. Бръмбарската вечеря на Жабока беше изчезнала предимно в Жабока, така че тя го взе и внимателно го закрепи в плетеницата, без да обръща внимание на заплахите му за правни действия.

— Не знам защо не използваш някой от фигълите — мърмореше той. — Те си падат по такива неща!

— Да, но тогава плетеницата ми сочи най-близката кръчма. А сега просто се отпусни, става ли?

Козите продължиха да си преживят, докато тя местеше плетеницата насам-натам, мъчейки се да открие някакъв знак. Летиша съжаляваше, дълбоко, наквасено съжаляваше. А онази последна недомлъвка представляваше няколко думи, които нито беше достатъчно смела да изрече, нито достатъчно бърза да спре: „Не беше нарочно!“

* * *

Никой не знаеше как работят плетениците. Всички обаче знаеха, че работят. Може би единственото, което правеха, бе да те накарат да мислиш. Може би това, което правеха, е да предоставят на очите ти обект за гледане, докато мислиш. И Тифани си помисли: „Някой друг в тази сграда владее магия.“ Плетеницата се усука, Жабокът се заоплаква, а сребърната нишка на едно умозаключение премина пред второзрението на Тифани. Тя вдигна очи към тавана. Сребърната нишка проблясваше и тя си помисли: „Някой в тази сграда използва магия. Някой, който много съжалява какво е сторил.“ Възможно ли беше вечно бледата, вечно омокрена и безвъзвратно акварелна Летиша да е вещица? Изглеждаше немислимо. Е, няма смисъл да се чудиш какво става, когато можеш просто да отидеш и сама да разбереш.

Мило му става на човек, като си помисли, че бароните в Кредище са се сработвали толкова добре с толкова много хора, така че в течение на годините са забравили за какво е тъмницата. Тя се беше превърнала в заслон за кози, а разликата между тъмница и заслон за кози е, че във второто не ти е нужен огън, защото козите доста ги бива да се топлят сами. В тъмницата обаче ти трябва, ако искаш затворниците ти да са на сухо и топло, а ако наистина не ти допадат — на гадно и топло. Ужасно топло. Баба Сболки веднъж каза на Тифани, че когато била малка, в тъмницата на замъка имало какви ли не метални ужасии, главно за разчастване на хора къс по къс, но изглежда никога не е имало затворник, който да е толкова лош, че да ги използват на него. Пък и като ставало въпрос за това, никой в замъка не искал и да пипне онези ужасии, понеже често се случвало, ако не внимава човек, да му прещипят пръстите. Накрая ги пратили на ковача да ги превърне в нещо по-смислено, като например лопати и ножове. Пратили всичко, с изключение на Желязната девица, която се използвала като ровница за ряпа, докато не ѝ паднал капакът.

И така, понеже никой в замъка не се отнасяше с голям ентусиазъм към тъмницата, всички бяха забравили, че има комин. Именно затова Тифани вдигна очи и съгледа високо горе над себе си онова малко петънце синева, което затворниците наричат „небе“ и което тя, още щом се стъмни достатъчно, възнамеряваше да нарече „изход“.

Ползването му се оказа малко по-проблематично, отколкото си мислеше. Беше прекалено тясно, за да се издигне на метлата в седнало положение, така че трябваше да виси за дръжката и да се оттласква от стените с крака, докато метлата я влачи нагоре.

Поне знаеше разположението на покрива. Всички хлапета го знаеха. Сигурно нямаше момче, отрасло в Кредище, което да не е изчегъртало името си в оловото по покрива, най-вероятно до имената на баща си, дядо си, прадядо си и дори прапрадядо си, наред с останалите имена, чезнещи сред драскотините.

Целият замисъл на замъците е никой да не може да припари в тях, ако не желаеш, естествено. Ето защо липсваха прозорци едва ли не до самия връх, където бяха най-хубавите стаи. Роланд отдавна се беше пренесъл в стаята на баща си. Тифани знаеше това, защото му беше помогнала да си пренесе партакешите, когато старият барон най-сетне призна, че е твърде болен, за да се справя със стълбите. Дукесата сигурно беше в голямата гостна стая, разположена между спалнята на барона и кулата на девицата — наистина се казваше така, — където сигурно спеше Летиша. Никой не повдигаше темата, но това разпределение означаваше, че майката на булката е настанена между стаите на бъдещите младоженци и по всяка вероятност изобщо не мигва, наострила до краен предел уши за какъвто и да е звук от цуни или даже гуни.

Тифани се промъкваше тихо в сумрака и тъкмо влезе в една ниша, когато чу стъпки нагоре по стъпалата. Оказа се прислужничката, понесла поднос с храна, която едва не разля, когато вратата към стаята на дукесата се отвори със замах и самата дукеса застана на прага със свиреп поглед, просто за да провери какво става. Когато прислужничката продължи, Тифани я последва тихичко и посвоему невидимо. Подносът пристигна, стражът до вратата с надежда вдигна очи, но рязко му беше казано да иде долу сам да си вземе вечерята. После прислужничката влезе в стаята, остави подноса до голямото легло и излезе, учудвайки се за момент дали очите не ѝ играят номера.

Летиша изглеждаше така, сякаш спи под прясно навалял сняг. Ефектът доста се разваляше, когато човек осъзнаеше, че това, което прилича на преспи, са най-вече смачкани хартиени кърпички. Неколкократно употребявани при това. Вярно, твърде рядко се намираха в Кредище, защото бяха доста скъпи, и ако човек имаше от тях, не се смяташе за лошо възпитание да ги изсуши пред огъня за по-нататъшна употреба. Бащата на Тифани разправяше, че когато бил малък, трябвало да си духа носа в мишки, но сигурно само за да я накара да запищи.

Точно сега Летиша си издуха носа със съвсем неподобаващ за дама тръбен звук и за изненада на Тифани подозрително огледа стаята. Даже подвикна:

— Ей! Има ли някой тук? — Въпрос, който, разумно погледнато, никога няма да ви докара донякъде. Тифани се примъкна още по-навътре в сянката. Тя понякога и Баба Вихронрав успяваше да заблуди с малко късмет, така че и дума не можеше да става някаква ревлива принцеса да усети присъствието ѝ.

— Мога да пищя, ей! — заплаши Летиша, озъртайки се. — Точно пред вратата ми има страж!

— Всъщност той слезе да вечеря — посочи Тифани, — което, честно казано, намирам за много непрофесионално. Трябваше да изчака да бъде сменен от друг страж. Мен ако питаш, майка ти май подбира стражите си по-скоро по вид, отколкото по акъл. Дори младият Престън охранява по-добре от тях. Понякога хората изобщо не се усещат, че съществува, докато не ги потупа по рамото. Знаеш ли, че човек много рядко се разпищява, докато някой му говори? Не знам защо. Предполагам, че понеже сме възпитани да бъдем вежливи. И ако смяташ да се разпищиш сега, бих искала да изтъкна, че ако смятах да ти направя нещо гадно, вече щях да съм го сторила, не мислиш ли?

Паузата беше доста по-дълга, отколкото се нравеше на Тифани. Накрая Летиша каза:

— Имаш пълно право да бъдеш ядосана. Ядосана си, нали?

— Не в момента. Впрочем няма ли да си изпиеш млякото, преди да изстине?

— Ами аз всъщност винаги го изхвърлям в тоалетната. Знам, че е ужасно пилеене на добра храна и че има много бедни деца, които жадуват за чаша топло мляко преди сън, но не заслужават моето, понеже майка ми кара прислужничките да слагат в него лекарство да ми помогне да заспя.

— Защо? — невярващо попита Тифани.

— Смята, че ми е необходимо. А всъщност не е. Представа си нямаш какво е. Сякаш си в затвор.

— Е, струва ми се че вече имам представа — отбеляза Тифани. Момичето в леглото отново се разрева и Тифани му зашътка да спре.

— Не исках да става така — изхълца Летиша, духайки носа си като ловен рог. — Просто исках Роланд да не те харесва толкова. Не можеш да си представиш какво е да си на мое място! Единственото, което ми е разрешено, е да рисувам, при това само с акварели. И с въглен дори не може да щрихирам!

— Мислих си за това — разсеяно кимна Тифани. — По едно време Роланд си пишеше с дъщерята на лорд Гмурец, Йодна, и тя непрекъснато рисуваше акварели. Чудех се дали не е някакъв вид наказание.

Летиша обаче не я слушаше.

— На теб не ти се налага да седиш по цял ден и да рисуваш картини. Можеш да си летиш по всяко време — нареждаше тя, — да командваш хората, да правиш интересни неща. Ха, като малка и аз исках да стана вещица. Но пуст късмет, имах дълга руса коса, бледа кожа и много богат баща. Каква полза от това? Подобни момичета не могат да станат вещици!

Тифани се усмихна. Вече стигаха до истината и беше важно да покаже разбиране и приятелско отношение, преди язовирът да се строши отново и да ги залее.

— Като малка имаше ли си книжка с приказки?

Летиша отново издуха нос.

— О, да.

— Дали случайно не е онази с много страшната рисунка на гоблина на седма страница? Все стисках очи, като стигнех до тази страница.

— Аз го надрасках целия отгоре с черен пастел — тихо призна Летиша, сякаш наистина ѝ олекна да сподели с някого.

— Не си ме харесала. Затова си решила да ми направиш някаква магия… — Тифани изрече това много тихо, защото в поведението на Летиша имаше нещо трошливо. Всъщност момичето наистина посегна за кърпичка, но изглежда сълзите ѝ се бяха изчерпали за момент — както се оказа, само за момент.

— Толкова съжалявам! Само ако знаех, никога нямаше да…

— Може би трябва да ти кажа — прекъсна я Тифани, — че двамата с Роланд бяхме… ами приятели. Кажи-речи, бяхме единствените приятели един на друг. Но приятелството ни някак не беше правилно. Не ние самите, а обстоятелствата ни подтикнаха към него. Но не осъзнавахме това. Той беше баронски син, а когато знаеш, че си баронски син и че на всички деца им е казано как да се държат с баронския син, тогава не остават много хора, с които да си общуваш. И ето ме мен. Бях достатъчно умна за вещица, а и това не е работа, която подпомага кой знае колко социалния ти живот. И така, щеш не щеш, двама самотници си въобразиха, че са сродни души. Сега вече знам това. За съжаление Роланд пръв го осъзна. Такава е действителността. Аз съм вещицата, а той — баронът. Ти пък ще бъдеш баронесата и не бива да се тревожиш дали вещицата и баронът — за благото на всички — са в добри отношения. Това е всичко. Всъщност даже няма „това“, а само призрак на някакво въображаемо такова.

Видя как облекчението се разлива по лицето на Летиша като лъчите на изгряващо слънце.

— Това беше истината от мен, госпожице, така че бих искала и истината от теб. Слушай, може ли да се махнем оттук? Опасявам се, че разни стражи могат да нахълтат всеки миг и да се опитат да ме заключат някъде, откъдето не мога да изляза.

* * *

Тифани успя да качи Летиша на метлата зад себе си. Момичето беше неспокойно, но просто ахна, когато леко се спуснаха от назъбените стени на замъка и полетяха над селцето до едно поле.

— Видя ли прилепите? — възкликна Летиша.

— О, те често кръжат край метлата, ако не лети много бързо. Логично е да я избягват всъщност. А сега, госпожице, като и двете сме далеч от всякаква помощ, кажи ми какво направи, за да накараш хората да ме мразят.

Лицето на Летиша се изопна от паника.

— Спокойно, няма да те нараня — увери я Тифани. — Ако имах такова намерение, отдавна да съм го сторила. Но искам да си вкарам в ред живота. Кажи ми какво направи!

— Използвах щраусовия трик — бързо отвърна Летиша. — Нали знаеш, казват му антипатична магия: правиш фигурка на човек и я пъхаш нагоре с краката в кофа с пясък. Наистина много, много съжалявам…

— Да, вече го каза — прекъсна я Тифани, — но никога не съм чувала за този трик. Не виждам как би могъл да действа. Няма логика!

Но ми подейства, додаде на себе си тя. Това момиче не е вещица и каквото и да е пробвало, не е било истинско заклинание, обаче ми е подействало.

— Не е нужно да има логика, ако е магия — с надежда изтъкна Летиша.

— Трябва да има някаква логика — настоя Тифани, взирайки се нагоре в изгряващите звезди.

— Е — сви рамене Летиша, — прочетох го в „Любовни заклинания“ от Анатема Гнезди, ако това ти е от помощ.

— Да не е онази книга със снимка на авторката, седнала върху метла? — възкликна Тифани. — Дето седи в обратната посока, бих могла да додам. При това без обезопасителен колан. И нито една вещица, която изобщо съм срещала, не носи защитни очила. А това да качиш и котката е направо немислимо! Името също е измислено. Видях книгата в каталога на „Льольо“. Пълен боклук е. Само за разни ревли, дето си мислят, че единственото, което ти трябва, за да направиш магия, е да си купиш много скъпа метла с полускъпоценен камък, лепнат върху дръжката. Без да се обиждаш. Със същия успех можеш да вземеш пръчица от някой плет и да я наречеш вълшебна.

Без да каже дума, Летиша пристъпи към живия плет, който разделяше полето от пътя. Под всеки плет все ще откриеш по някоя полезна пръчица, ако се разровиш достатъчно. Тя я размаха неопределено във въздуха и след пръчицата остана светлосиня диря.

— Като тази ли? — запита тя.

За известно време настъпи абсолютна тишина, ако се изключи случайното обаждане на бухал и за онези с много добър слух — шумоленето на прилепите.

— Струва ми се, че е време да си побъбрим хубаво, а на теб? — каза Тифани.

Глава 11

Вещерският огън

— Казах ти, че винаги съм искала да бъда вещица — повтори Летиша. — Нямаш си представа колко трудно може да е това, когато семейството ти живее в огромно имение и е толкова старо, че даже на герба му са изникнали няколко крака. Всичко това много обърква нещата и ще ме извиниш, но наистина ми се ще да бях родена с твоите несгоди. Открих каталога на „Льольо“ едва като чух две от слугините да се кискат над него един ден, като слязох до кухнята. Те избягаха, все така кискайки се, но го оставиха там. Не мога да поръчвам толкова неща, колкото ми се иска, защото прислужничката ми ме шпионира и докладва на майка. Но готвачката е свястна, така че ѝ давам пари и номерата от каталога и доставката отива на адреса на сестра ѝ в Шунково. Не мога обаче да поръчам нищо твърде обемисто, защото слугите все бършат от прах и чистят навсякъде. Наистина ми се ще да имам един от онези казани, които бълват зеления, но като те слушам, излиза, че е само за шоу.

Летиша беше взела още няколко пръчки от плета и ги забучи в земята пред себе си. Връхчето на всяка от тях светеше в синьо.

— Ами при всички останали е само за шоу — кимна Тифани, — но при теб предполагам ще почне да бълва пържени пилета.

— Наистина ли мислиш така? — въодушеви се Летиша.

— Не съм сигурна, че изобщо мога да мисля, ако съм с краката нагоре в кофа с пясък — намръщи се Тифани. — Знаеш ли, това прилича донякъде на магьосническа магия. Този трик… казваш, че бил в книгата на госпожа Гнезди. Виж, съжалявам, но написаното там наистина е льольовщина. Не е истинско. То е само за хора, които си мислят, че вещерлъкът се свежда до венчета, любовни отвари и голи танци — нещо, което не мога да си представя никоя истинска вещица да прави… — Тифани се поколеба, защото беше честна по природа, и додаде: — Е, може би, с изключение на Леля Ог в подходящо настроение. Описаното там е вещерлък без грубата работа, а истинският вещерлък е само груба работа. Ти обаче хващаш едно от глупавите ѝ заклинания за кискащи се слугини и го прилагаш върху мен и то действа! Има ли истинска вещица в рода ти?

Летиша поклати глава, а дългата ѝ златиста коса заблестя дори на лунната светлина.

— Никога не съм чувала да има. Дядо ми беше алхимик-любител, разбира се. Заради него замъкът вече няма източно крило. А майка ми… не мога да си я представя да прави магии, а ти?

— Тя ли? Категорично!

— Е, никога не съм я виждала, пък и тя наистина няма лоши подбуди. Казва, че само иска най-доброто за мен. Знаеш ли, загубила е цялото си семейство при пожар. Загубила е всичко — въздъхна Летиша.

Тифани не можеше да изпитва ненавист към момичето. Беше все едно да изпитва ненавист към объркано кутре, но не можа да се сдържи да не каже:

— И ти нямаше лоши подбуди, нали? Сещаш се, като си навряла някакво мое подобие нагоре с краката в кофа с пясък?

Летиша сигурно имаше неизчерпаем запас от сълзи. Вечно беше на косъм от разплакването.

— Виж — разкая се Тифани, — не ти се сърдя, честно! Макар че ми се ще да вярвах, че това е само едно заклинание. Просто го развали и можем да забравим цялата история. Моля те, не реввай пак. Всичко става толкова воднисто.

Летиша подсмръкна.

— Ами… аз такова… аз не го направих тук. Оставих го у дома. В библиотеката.

Последната дума от това признание отекна със звън на камбанки в главата на Тифани.

— Библиотека? С книги?

Вещиците не обръщат особено внимание на книгите, но Тифани беше изчела всички, които ѝ бяха попаднали. Човек никога не знае какво може да очаква от една книга.

— Нощта е доста топла за това време на годината — отбеляза тя, — а домът ти не е много далеч, нали? След няколко часа ще можеш да си обратно в кулата и в леглото.

За пръв път, откакто се срещнаха, Летиша се усмихна. Всъщност направо засия:

— Може ли този път да съм отпред?

* * *

Тифани подкара метлата ниско над хълмовете.

Луната беше почти пред пълнолуние, при това истинско пълнолуние преди есенното равноденствие, с медночервен цвят. Под нея се стелеше димът от горящите стърнища. На Тифани не ѝ беше понятно как луната добива кървав оттенък от синия дим от изгоряла пшеничена плява, но нямаше намерение да лети чак дотам, за да разбере.

А Летиша явно беше в някакъв вид персонален рай. Не спираше да бъбри, което несъмнено беше по-добре, отколкото да циври. Беше само осем дни по-малка от нея самата. Тифани знаеше, защото доста се беше постарала да разбере. Това обаче бяха просто цифри. Не се усещаше така. Всъщност се чувстваше достатъчно възрастна да ѝ бъде майка. Колкото и да е странно, но Петулия и Анаграма, че и всички останали горе в планината ѝ бяха казали едно и също: вещиците остаряват вътрешно. Вършиш нещата, които трябва, но от тях стомахът ти се завърта като вретено. Понякога виждаш неща, които никой не бива да вижда. И, обикновено сама и често на тъмно вършиш онова, което трябва да се свърши. Там някъде в далечни селца, когато някоя бъдеща майка ражда за пръв път и всичко отива на зле, все разчиташ да има някаква стара местна акушерка, която поне би могла да ти даде малко духовна подкрепа. И все пак, като се опре до живот или смърт, решението го взимаш ти, защото ти си вещицата. И това решение понякога не е избор между добро и зло, а избор между две злини. Няма правилен избор, има само… избор.

Тя забеляза, че нещо се стрелка над огрения от луната торф, догонвайки с лекота метлата. Няколко минути летя успоредно с нея, а после с въртелив отскок се скри в сенките.

Заекът скача в огъня, помисли си Тифани, а аз имам чувството, че правя същото.

Имението на Сувенирни се намираше в далечния край на Кредище, което наистина си беше краят на Кредище, защото там кредата преминаваше в глина и чакъл. Имаше парк с високи дървета, направо цяла гора, и фонтани пред самата сграда, която разтягаше думата „сграда“ до краен предел, защото изглеждаше като половин дузина палати, слепени един за друг. Имаше пристройки, крила, голямо декоративно езеро и ветропоказател с формата на чапла, в който Тифани едва не се блъсна.

— Колко души живеят тук? — изпъшка тя, като овладя метлата и я приземи на нещо, което ѝ се стори ливада, но се оказа над метър висока суха трева. На всички страни се разбягаха зайци, стреснати от въздушната атака.

— Вече сме само двете с мама — отвърна Летиша, а сухата трева изпращя под краката ѝ, като скочи от метлата — и слугите, разбира се. Те са доста. Не се тревожи, по това време всички са си в леглата.

— Колко слуги са нужни за двама души? — запита Тифани.

— Около двеста и петдесет.

— Не ти вярвам.

Поела към далечна врата, Летиша отвърна през рамо:

— Е, като броим семействата, има около четиридесет в чифлика и двайсетина в мандрата, като още двайсет и пет работят в парка, а седемдесет и пет в градините, което включва и банановата плантация, ананасовия разсадник, оранжерията за пъпеши, водоема за водни лилии и развъдника за пъстърви. Останалите работят в сградата и павилионите.

— Къде?

Летиша спря с ръка на валчестата дръжка на вратата, чийто месинг бе потъмнял.

— Мислиш, че майка ми е много груба и деспотична, нали?

Тифани не успя да намери никаква алтернатива на искрения отговор, дори пред опасността от среднощни сълзи.

— Да, така мисля.

— И си права — кимна Летиша, завъртайки дръжката. — Но тя е лоялна към хората, които са лоялни към нас. Винаги е била. Никога не е уволнила никого за това, че е твърде стар или твърде болен, или твърде объркан. Ако не могат да се справят в домовете си, живеят в едно от крилата. Всъщност повечето слуги се грижат най-вече за старите слуги! Може да сме старомодни и донякъде снобарски и изостанали от времето, но на никого, работещ за Сувенирни, никога не му се налага да проси храна в края на дните си.

Опаката дръжка най-накрая се завъртя, разкривайки дълъг коридор, който миришеше на… миришеше на… миришеше на старо. Това беше единственият начин да се опише, но ако човек има достатъчно време да помисли, сигурно би казал, че е някаква смесица от сухи гъби, влажно дърво, прах, мишки, мъртво време и стари книги, които сами по себе си имаха интригуваща миризма. Това е то, реши Тифани. Дни и часове тихо са умирали тук и никой не е забелязвал.

Летиша зарови из една лавица до вратата и запали фенер.

— Напоследък никой не влиза тук, освен мен — обясни тя, — защото това място се обитава от духове.

— Да — кимна Тифани, опитвайки се да запази делови тон, — сред които безглава жена с тиква под мишница. Върви към нас в момента.

Какво очакваше? Паника? Сълзи? Във всеки случай не очакваше Летиша да каже:

— О, това е Дроздина. Трябва да ѝ сменя тиквата веднага щом новите узреят. Все се разкапват след някое време. — Тя повиши глас: — Няма страшно, Дроздина, аз съм!

Със звук като въздишка безглавата жена се обърна и тръгна обратно по коридора.

— Тиквата беше моя идея — бъбриво продължи Летиша. — Преди направо беше нетърпима. Търсеше главата си, разбираш ли? Тиквата ѝ дава известна утеха, а и честно казано, не мисля, че прави разлика, клетата душа. Между другото не е била екзекутирана. Струва ми се, че държи всички да го знаят. Било е просто някакъв шантав инцидент, включващ стълбище, котка и остра коса.

И това е момичето, което непрекъснато се облива в сълзи, помисли си Тифани. Е, все пак това е нейната територия. На глас каза:

— Да имаш още някакви призраци за показ? Питам само за всеки случай, ако пак ми се прииска да се подмокря.

— Е, не точно в момента — отвърна Летиша, поемайки по коридора. — Пищящият скелет спря да пищи, откакто му дадох едно старо плюшено мече, макар че не съм сигурна защо се получи. И, о, да, призракът на първия дук сега витае само в тоалетната до трапезарията, ама не я използваме много често. Той има навика да дърпа веригата на казанчето в неподходящи моменти, но е по-добре от кървавите пръски, с които ни заливаше.

— Ти си вещица. — Думите излязоха от устата на Тифани сам-самички, неспособни да останат в интимния кръг на мислите ѝ.

Момичето я погледна учудено.

— Не ставай глупава — каза накрая. — И двете знаем как стоят нещата, нали? Дълга руса коса, млечнобяла кожа, благородно… така де, сравнително благородно потекло и богатство, поне формално погледнато. По всички норми съм дама.

— Знаеш ли — замисли се Тифани, — може би не е редно бъдещето да се предопределя от някаква си книжка с приказки. По принцип момичетата от типа принцеси не помагат на депресирани безглави призраци, като ги снабдяват с тикви. А колкото до укротяването на пищящ скелет с плюшено мече, трябва да призная, че съм впечатлена. На това Баба Вихронрав му вика главология. То повечето от вещерлъка е главология, като се замисли човек. Главология и льольовщина.

Летиша изглежда се смути и поласка едновременно, от което лицето ѝ стана на бели и розови петна. Тифани нямаше как да не признае, че именно такова лице е създадено да наднича от прозорците на кули в очакване на рицар, който си няма друга работа, освен да спасява притежателката му от дракони, чудовища и ако всичко останало се провали, от скука.

— Няма нужда да правиш нищо за целта — добави Тифани. — Островърхата шапка не е задължителна. Но ако госпожица Загадини беше тук, несъмнено щеше да ти предложи да учиш за такава кариера. Не е хубаво да си вещица на самотек.

— И сама го открих — въздъхна Летиша. — А госпожица Загадини е…?

— Тя обикаля из страната и открива момичета с талант за занаята — обясни Тифани. — Разправят, че не човек открива вещерлъка, а вещерлъкът открива човека. По принцип обаче госпожица Загадини е тази, която те потупва по рамото. Тя е търсач на вещици, но не вярвам да влиза в много големи къщи. Вещиците се изнервят от такива места. Мили боже! — Възклицанието се откъсна от нея, защото Летиша запали газена лампа. Помещението се оказа пълно с лавици и проблясващи върху тях книги. Не бяха от евтините съвременни книги. Това бяха книги, подвързани с кожа, и то не просто кожа, а кожа от умни крави, които са дали живота си за литературата след щастливо битие в най-хубавите пасища. Книгите проблясваха, докато Летиша обикаляше голямото помещение, палейки още лампи. Като ги вдигна към тавана на дългите им вериги, те леко се разлюляха и проблясъците от книгите се смесиха с отблясъците от месинга, изпълвайки всичко с богато, наситено златно сияние.

На Летиша очевидно ѝ стана приятно, че Тифани стои със зяпнала уста.

— Прапрадядо ми беше голям колекционер — обади се тя. — Виждаш ли всичкия този полиран месинг? Не е просто за показ, а заради книжен червей „нула цяло триста и три“, който се движи толкова бързо, че може да пробие дупка през цялата лавица с книги за части от секундата. Ха, освен в случаите, когато се забие в дебел месинг със скоростта на звука! Библиотеката беше по-голяма, но чичо ми Чарли избяга с всичките книги за… май се казваше еротика? Не съм сигурна, но не мога да открия отдела на никакъв план на библиотеката. Както и да е, май само аз идвам тук вече. Майка ми смята, че четенето гложди отвътре хората. Извинявай, но защо душиш? Надявам се да не е умряла още някоя мишка тук.

В това място има нещо много гнило, помисли си Тифани. Нещо… напрегнато… готово за скок. Може би са всичките тези знания в книгите, които едва се сдържат в кожата си. Тифани беше чувала да говорят за библиотеката в Невидимия университет — за живите книги, притиснати накуп в пространството и времето, които нощем си говорели едни с други и нещо като светкавица прескачало от книга на книга. С твърде много книги на едно място кой знае какво може да стане? Един ден госпожица Загадини ѝ беше казала: „Знанието е сила, силата е енергия, енергията е материя, материята е маса, а масата променя времето и пространството.“ Летиша обаче изглеждаше толкова щастлива между лавиците, че на Тифани сърце не ѝ даде да възрази. Момичето я повика с ръка.

— А ето тук правя малките си магийки — обяви така, сякаш показваше на Тифани къде си играе с кукличките.

Тифани вече се потеше. Цялата ѝ кожа беше настръхнала — сигнал, че трябва да се обърне и да бяга, но Летиша продължаваше да бъбри, без изобщо да забелязва факта, че Тифани се мъчи да не повърне.

Вонята му беше ужасна. Надигна се в блесналата библиотека като отдавна умрял кит, отново изплувал на повърхността, раздут от газове и гнилоч.

Тифани отчаяно се озърна за нещо, което да откъсне мислите ѝ от тази картина. Госпожа Пруст и Дерек без съмнение бяха спечелили доста от Летиша Сувенирна. Имаше цяла колекция, с брадавици и всичко друго.

— В момента обаче използвам само брадавиците. Мисля, че придават правилното усещане, без да изглежда прекалено, а ти? — говореше тя.

— Никога не ми е било до тях — безсилно отвърна Тифани.

Летиша подуши въздуха.

— О, боже, толкова съжалявам за миризмата! Май е от мишките. Ядат лепилото на книгите, макар че в случая сигурно са попаднали на особено противен том.

Библиотеката наистина започваше да гложди отвътре Тифани. Беше като… ами като да се събудиш и да откриеш, че семейство тигри са се вмъкнали при теб през нощта и са задрямали до ръба на леглото — в момента всичко е спокойно, но всеки миг някой може да изгуби ръка. Взираше се в льольовските артикули, които бяха нещо като вещерлък за шоу. Впечатляваха хората и може би помагаха на новаците да влязат в ролята, но госпожа Пруст със сигурност не продаваше неща, които са действително магически, нали?

Зад гърба ѝ издрънча дръжката на кофа и Летиша се появи иззад една лавица, хванала кофата с две ръце. Като я пусна на пода, от ръба ѝ се посипа пясък. Тя порови малко.

— А, ето те — обяви, измъквайки нещо, което приличаше на морков, наръфан от не особено гладна мишка.

— Аз ли се предполага да съм това? — изпъшка Тифани.

— Опасявам се, че не ме бива много в дърворезбата — призна Летиша, — но в книгата пише, че важното е какво си мислиш? — Беше нервно изявление с тъничка въпросителна, виснала на края му в готовност за избухване в сълзи.

— Съжалявам — възрази Тифани, — но книгата греши. Важното е какво вършиш. Ако искаш да урочасаш някого, ти трябва нещо негово — косъм например или може би зъб? И не бива да си играеш с това, защото не е хубаво и много лесно може да тръгне на зле. — Тя се вгледа в ужасно издяланата вещица. — Виждам, че си написала с молив „вещица“. Ъ-ъ… нали ти казах, че лесно може да тръгне на зле? Е, има случаи, в които „да тръгне на зле“ просто не е достатъчно да опише как се съсипва нечий живот.

Летиша кимна, а долната ѝ устна потрепваше.

Напрежението в главата на Тифани се засилваше и ужасната смрад вече беше толкова силна, че я усещаше като нещо веществено. Тя се опита да съсредоточи вниманието си върху малката купчина книги на библиотечната маса. Бяха жалки томчета от типа, дето Леля Ог — а тя можеше да бъде нетипично язвителна в дадени моменти — наричаше игра на „Не се гъзи човече“ за момиченца, които си играят на вещици за забавление.

Летиша обаче поне беше прилежна — върху наклонената поставка за книги, заемаща по-голямата част от масата, имаше няколко тетрадки. Тифани се обърна да каже нещо на момичето, но главата ѝ някак си не искаше да се обърне. Второзрението ѝ я дърпаше обратно. А ръката ѝ се вдигна бавно, почти автоматично, и побутна настрана купчината глупави книжки. Това, което беше помислила за поставка, всъщност беше доста по-голяма книга, толкова дебела и тъмна, че почти се сливаше със самото дърво. В главата ѝ плъзна ужас бавно, като гъст черен сироп и инстинктът ѝ каза да бяга и… Не, само това. Само да бяга и да продължи да бяга, без да спре. Нито за миг.

Тя се опита да овладее гласа си.

— Знаеш ли нещо за тази книга?

Летиша погледна през рамо.

— Много е древна. Дори не разпознавам езика. Но има чудесна подвързия, а най-странното е, че винаги е леко топла.

Тук и сега, помисли си Тифани, намира ме тук и сега. Ескарина каза, че имало негова книга. Възможно ли е изобщо това да е копие? Но книгите не могат да наранят човек, нали? Само дето в тях има идеи, а идеите могат да бъдат опасни.

В този момент книгата се отвори сама с проскърцване на кожа и леко туп от разгръщането на корицата. Страниците зашумоляха като ято излитащи гълъби и спряха на една, която изпълни среднощния сумрак с ярка, бодяща очите светлина. И в тази светлина през нажежената пустиня към нея се хвърли фигура, цялата в черно…

Тифани инстинктивно тръшна корицата и я стисна с две ръце като ученичка. Той ме видя, каза си тя. Знам, че ме видя. Книгата подскочи в ръцете ѝ от тежък удар. Разнесоха се… думи, които за щастие не можеше да разбере. Още един удар разтърси книгата и корицата се изви, като едва не я събори. При следващия удар Тифани се хвърли напред, стоварвайки се с цялата си тежест върху книгата под нея.

Огън, помисли си тя. Той мрази огън! Но не мисля, че ще мога да отнеса това нещо много далеч, а и в библиотека не се пали огън, просто не бива. Освен това всичко тук е сухо като слама.

— Нещо се опитва да излезе от книгата ли? — обади се Летиша.

Тифани вдигна очи към розово-бялото ѝ лице.

— Да — изпъшка тя и затисна книгата върху масата, когато отново се изскубна от ръцете ѝ.

— Нали няма да е като онзи мой гоблин в книжката с приказки, а? Все ме беше страх да не се изкопчи от страниците.

Книгата скочи във въздуха и се тръшна отново на масата, изкарвайки дъха на Тифани. Тя успя да изръмжи:

— Струва ми се, че е доста по-зле от гоблина! Който си е нашият гоблин, с недоволство си — припомни тя. Все пак имаха една и съща книжка. Не беше особено добра в много отношения и като пораснеш, виждаш, че е само една глупава картинка, но част от теб никога не я забравя.

Изглежда това се случваше на всички. Когато спомена на Петулия, че се е плашела от рисунка, тя на свой ред ѝ призна, че като малка е изпадала в ужас от един щастливо ухилен скелет в книжка с картинки. И се оказа, че всички останали момичета имаха някакви подобни спомени. Това сякаш беше житейски факт. Книгата първо ти взема страха.

— Мисля, че знам какво да направим — обади се Летиша. — Можеш ли да я задържиш за малко? Ей сега ще се върна. — С това тя изчезна от поглед, а след няколко секунди Тифани, все така мъчейки се да удържи кориците затворени, дочу скърцащ звук. Не му обърна много внимание, защото ръцете ѝ, стиснали с все сили подскачащата книга, направо горяха. В един момент Летиша тихо прошепна зад гърба ѝ:

— Слушай, ще те заведа до пресата за книги. Когато ти кажа, пъхни я вътре и си махни ръцете много, ама много бързо. Страшно е важно да си бърза!

Тифани усети как момичето ѝ помага да се обърне и заедно се насочиха към нещо метално, което ги очакваше в сумрака, а през цялото това време книгата се тресеше от гняв и я удряше в гърдите. Сякаш държеше слонско сърце, което не спира да бие.

Сред ударите едва чу гласа на Летиша, която изкрещя:

— Сложи я на металния плот, бутни я малко напред и си пази пръстите — сега!

Нещо се завъртя. В един ужасяващ миг Тифани зърна как една ръка се протегна през корицата на книгата точно преди металната плоча да се тресне върху нея, отсичайки връхчетата на ноктите ѝ.

— Помогни ми с тази ръчка! Дай да я затегнем колкото можем! — Това дойде от Летиша, опряла гръб в… какво? — Това е старата преса за книги — обясни тя. — Дядо ми прибягваше до нея винаги когато се заемаше да оправя старите повредени книги. Добра работа върши, когато трябва да се подлепи измъкната страница например. Ние почти не я използваме, освен на Прасоколеда. Разбираш ли, много я бива за трошене на орехи. Просто въртиш ръчката, докато ги чуеш да пукат. Приличат на миниатюрни човешки мозъци.

Тифани рискува да погледне пресата, чиито плочи в момента бяха плътно притиснати една до друга, за да види дали отстрани не се стичат човешки мозъци. Нямаше, но това не помогна много в дадения момент, тъй като малък човешки скелет излезе от стената през лавиците на библиотеката, сякаш бяха мъгла, и изчезна. Държеше плюшено мече. Това е едно от онези неща, които мозъкът класифицира като „нещо, което по-добре да не бях видял“.

— Това някакъв призрак ли беше? — запита Летиша. — Не скелетът, казах ти за него, нали? Горкият клетник. Имам предвид другия. Онзи в книгата…

— Той… ами предполагам, че би могло да се каже, че е нещо като болест, а също и нещо като кошмар, който се оказва в спалнята ти, като се събудиш. Струва ми се, че май си го извикала. Призовала, ако повече ти харесва.

— Нито едното не ми харесва! Само направих простичка малка магия от книга за един долар! Добре де, знам, че сигурно съм глупаво момиче, но не исках нищо… подобно! — Тя посочи пресата, която още скърцаше.

— Глупава жена — каза Тифани.

Летиша примига.

— Какво каза?

— Глупава жена! Или тъпа жена, ако предпочиташ. Ще се омъжваш след няколко дни, забрави ли? И си се опитала да направиш магия от ревност. Не видя ли заглавието на тази книга? Аз го видях. Щеше да ми избоде очите! Беше „Вещерски огън“! Диктувал я е омниански жрец, който е бил толкова побъркан, че и с телескоп не можел да съзре разсъдък. И знаеш ли какво? Книгите са живи. Страниците помнят! Чувала ли си за библиотеката на Невидимия университет? Там има книги, които трябва да се оковават с вериги или да се държат на тъмно или даже под вода! А ти, госпожичке, си играеш на вещица на няколко крачки от книга, която ври и кипи от зла, отмъстителна магия. Нищо чудно, че имаш успех! Аз го събудих и оттогава ме търси, оттогава ме преследва. А ти с твоята малка магийка си му показала къде съм! Помогнала си му! Той се е върнал и сега ме откри! Палачът на вещици. А както ти казах, той е заразен, нещо като болест е. — Тя спря, замряла за глътка въздух и в очакване на пороя от сълзи, който обаче не последва. Летиша просто стоеше, като че потънала в дълбоки размишления. Накрая каза:

— Предполагам, че „извинявай“ няма да е достатъчно, нали?

— Всъщност би било добро начало — отвърна Тифани, но си помисли: „Тази млада жена, която все още не е разбрала, че е време да спре да носи момичешки рокли, е дала на безглав призрак тиква, за да си я носи под мишница, и е подарила плюшено мече на пищящ малък скелет. Аз щях ли да се сетя да направя това? Определено е нещо, което би направила вещица.“

— Виж — продължи тя, — несъмнено имаш някакъв магьоснически талант, наистина е така. Но ще си докараш ужасно много неприятности, ако почнеш да си играеш с него, без да знаеш какво правиш. Макар че да дадеш мече на клетия малък скелет е било гениално хрумване. Поради това и с известно обучение би могла да имаш доста магическо бъдеще. Ще трябва да вземеш да прекараш известно време с някоя стара вещица, точно както направих и аз.

— Е, това е чудесно, Тифани — отвърна Летиша, — но аз трябва да взема да отделя известно време да се омъжа! А сега ще се връщаме ли вече? И какво предлагаш да правим с книгата? Не ми допада идеята да е тук. Я си представи, че той излезе от нея!

— Той вече е навън. Но книгата е… ами нещо като прозорец, който му помага да проникне. Да се добере до мен. Понякога има такива неща. Един вид път до друг свят или може би до някъде другаде в този.

Тифани се понаду малко, докато обясняваше това. Ето защо сякаш се отрезви, когато Летиша отвърна:

— О, да, къщурката с дивия зюмбюл, от чийто комин понякога излиза дим, а понякога — не. И момиченцето, което храни патиците на езерото, докато гълъбите върху къщурката зад нея понякога излитат, а понякога кацат. Всичко е описано в книгата на Х. Дж. Жабовръз „Плаващи светове“. Ще ти допадне ли? Знам къде е. — И преди Тифани да успее да каже и дума, момичето се скри между лавиците. Върна се след по-малко от минутка за голямо облекчение на Тифани, понесла голяма лъскава кожена книга, която внезапно бутна в ръцете ѝ.

— Подарявам ти я. Беше по-мила с мен, отколкото аз с теб.

— Не може да ми я подаряваш! Тя е част от библиотеката! Ще остави празнина!

— Не, настоявам — запъна се Летиша. — Пък и вече само аз идвам тук. Майка ми държи всички книги за семейната история, родословие и хералдика в стаята си. И без това само тя се интересува от тях. Единственият друг човек, който изобщо стъпва тук напоследък, освен мен, е господин Керемидар. Даже ми се струва, че в момента го чувам да прави последната си нощна обиколка. Е — додаде тя, — той е много стар и толкова бавен, че му отнема цяла седмица да си свърши нощната стража, като се вземе предвид, че проспива деня. Давай да вървим. Ще получи сърдечен удар, ако наистина завари някого тук.

Действително се чу далечно проскърцване на врата. Летиша снижи глас:

— Имаш ли нещо против да се измъкнем от другата страна? Може да има доста гаден пристъп, ако наистина открие човек тук.

По дългия коридор приближаваше светлинка, макар че човек трябваше да я погледа известно време, за да осъзнае, че се движи. Летиша отвори вратата към света навън и двете изтичаха на това, което щеше да бъде ливада, ако някой я бе окосил през последните десетина години. Тифани остана с впечатлението, че косенето тук се вършеше със същата немощна скорост като на господин Керемидар. По тревата имаше роса, която създаваше известно усещане, че зазоряването е далечна възможност някъде в евентуалното бъдеще. Когато стигнаха до метлата, Летиша отново смънка някакво извинение и се шмугна в спящата сграда през друга врата, а след пет минути се върна, понесла голяма чанта.

— Траурните ми дрехи — обясни тя, когато метлата се издигна в мекия въздух. — Утре ще е погребението на стария барон. Клетият човечец. Майка ми винаги си взима траурни дрехи, като тръгне на път. Казва, че човек никога не знае кога някой ще ритне камбаната.

— Това е много интересна гледна точка, Летиша, но те моля, когато се върнеш в замъка, да кажеш на Роланд какво си сторила. Не ми пука за другото, но, моля те, кажи му за магията, която си направила. — Тифани зачака. Летиша седеше зад нея вече притихнала. Съвсем притихнала. Толкова притихнала, че чак се чуваше как мисли. Тифани прекара времето, зяпайки менящия се под тях пейзаж.

Тук-там от кухненските огнища се надигаше дим, макар че слънцето още беше под хоризонта. Общо взето, жените на село се надпреварваха чий комин пръв ще задими — това доказваше колко са работни. Тифани въздъхна. Проблемът с метлата е, че като си летиш на нея, гледаш изотгоре на хората. Не можеш да го избегнеш, колкото и да се мъчиш. И хората ти се струват просто едно множество пъплещи точици. А когато почнеш да мислиш така, значи ти е време да потърсиш компанията на други вещици, за да ти вкарат акъл в главата. Вещицата трябва да е сред хора, така се говореше. Не беше толкова съвет, колкото изискване.

Зад гърба ѝ Летиша се обади с глас, който звучеше така, сякаш беше претеглила всяка дума много внимателно, преди да реши да говори:

— Защо не си ми по-ядосана?

— Какво имаш предвид?

— Знаеш! След онова, което направих! Просто си ужасно… мила!

Тифани се зарадва, че момичето не вижда лицето ѝ, а че и тя самата не вижда неговото.

— Вещиците рядко се ядосват. Цялата тая работа с крещенето всъщност хич доникъде не води.

След поредното притихване Летиша се обади:

— Ако това е вярно, май не ставам за вещица. Аз понякога се ядосвам.

— О, аз почти непрекъснато се чувствам направо бясна от яд — призна Тифани, — но просто го скътвам някъде, докато мога да направя нещо полезно с него. Това е особеното при вещерлъка… и магьосничеството, в края на краищата. По принцип не правим магия, а когато я правим, обикновено я правим на себе си. Слушай сега, замъкът е точно пред нас. Ще те оставя на покрива и, честно казано, нямам търпение да видя колко е удобна сламата.

— Виж, аз наистина много, много…

— Знам. Каза го вече. Каквото било — било, но ще трябва да оправиш бъркотията, която сама си забъркала. Това е другата особеност на вещерлъка. Така си е.

„Мен питай!“ — додаде на себе си тя.

Глава 12

Грехът на греховете

Сламата се оказа достатъчно удобна. Малките селски къщурки обикновено не разполагаха с излишни стаи, така че когато се случеше вещица да остане там по работа, като например за някое раждане, имаше късмет да получи постеля в обора. Всъщност голям късмет. Често миришеше по-добре, а и Тифани не беше единствената, която смяташе, че топлият и лъхащ на сено кравешки дъх е сам по себе си вид лекарство.

Козите в тъмницата впрочем почти не отстъпваха на кравите. Седяха кротко, преживяйки вечерята си отново и отново, без изобщо да свалят сериозните си погледи от нея, сякаш очакваха всеки миг да почне да жонглира или да изпълни някакво представление с песничка.

Последната ѝ мисъл, преди да потъне в сън, беше, че някой трябва да ги е нахранил и съответно е забелязал, че в тъмницата липсва един затворник. В този случай щеше да закъса още повече, но трудно можеше да си представи накъде повече. Както изглежда, май нямаше кой знае колко още накъде, защото когато се събуди, някъде около час по-късно, някой я беше покрил със завивка. Какво ставаше?

Разбра, когато Престън се появи с поднос яйца и бекон — както се оказа, с лек привкус на кафе, което не бе оцеляло по стръмния път по дългото каменно стълбище.

— С поздрави и извинения от негова светлост — предаде Престън, широко ухилен. — И съм натоварен да ти кажа, че ако би желала, той би могъл да уреди да ти приготвят топла вана в черно-бялата зала. А когато си готова, баронът… новият барон, би искал да се видите в кабинета му.

Идеята за вана звучеше чудесно, но Тифани знаеше, че просто няма да остане никакво време и освен това дори и наполовина пълна вана означаваше, че разни клети девойчета трябваше да влачат сума ти тежки кофи четири или пет етажа нагоре по каменните стълбища. Налагаше се да се задоволи с бързо изплакване от някой леген, когато се отвореше възможност[28]. Със сигурност обаче омлетът ѝ идваше тъкмо навреме. Докато обираше чинията, тя си отбеляза наум, че ако това щеше да е „хубав ден за Тифани“, по-късно би могла да се пробва и с втора порция.

Вещиците обичаха да приемат благодарностите, докато са още топли. Хората имаха склонност да стават леко разсеяни, като минат ден-два. Престън я наблюдаваше с изражението на момче, закусило солена овесена каша, и когато тя приключи, унесено попита:

— Би ли искала да се видите с барона?

Той е загрижен за мен, помисли си Тифани.

— Първо бих искала да се видим със стария барон — заяви тя.

— Той си е все така умрял — осведоми я Престън, леко разтревожен.

— Е, това донякъде е утешение. Представи си какъв смут ще настане иначе. — Тя се усмихна на изумлението на Престън. — Погребението му е утре и затова бих искала да го видя днес, Престън, при това веднага. Моля те! В момента той е по-важен от сина си.

Тифани усещаше хорските погледи върху себе си, докато крачеше към криптата, а Престън, подтичващ да я настигне, дрънчеше по дългото стълбище след нея. Малко ѝ беше жал за него, защото беше наистина мил и вежлив, но никой не биваше да си мисли, че я водят под стража. Всяко нещо си има граници. Погледите, които ѝ хвърляха хората, като че ли бяха повече уплашени, отколкото ядни, но не можеше да прецени дали това е добър или лош знак.

В подножието на стълбището спря и пое дълбоко въздух. Усещаше се обичайната миризма на крипта — хлад с лек мирис на картофи. По устните ѝ се плъзна лека усмивка на самодоволство. Ето го и барона — спокойно затворил очи, точно както го остави, със скръстени на гърдите ръце, полегнал кротко, сякаш спеше.

— Мислили са, че правя вещерлък тук, нали, Престън? — обади се тя.

— Носеха се разни такива слухове, госпожице.

— Е, верни са. Баба ти те е научила какво се полага за умрелите, нали? Значи знаеш, че не е редно да стоят твърде дълго в света на живите. Времето е топло, а лятото беше горещо и камъните, които могат да са смразяващи като гроб, изобщо не са чак толкова студени. Така че иди ми донеси две кофи вода, ако обичаш. — Когато той отърча навън, тя седна тихо до плочата. Пръст, сол и две монети за лодкаря — това са нещата, които даваш на мъртвия и стоиш, напрегнал взор и слух като майка на новородено…

Престън се върна, помъкнал две големи и — с доволство забеляза тя — почти неразплискани кофи. Остави ги бързо и се обърна да си върви.

— Не, остани тук, Престън — нареди тя. — Искам да гледаш какво правя, така че ако хората питат, да можеш да им кажеш истината.

Стражът безмълвно кимна. Тифани остана впечатлена. Тя сложи едната кофа до плочата, приклекна до нея и пъхна ръка в студената вода, опирайки другата в каменната плоча.

— Равновесието е всичко — прошепна на себе си. Гневът помогна. Направо е учудващо колко би могъл да ти помогне, ако го запазиш до момента, в който може да е от някаква полза, точно както беше казала на Летиша. Тя чу как младият страж ахна, когато водата в кофата започна да дими, а после и да клокочи.

Той скочи на крака.

— Разбирам, госпожице! Да махна тази и да донеса друга кофа със студена вода, нали?

Отидоха три кофи с вряща вода, докато въздухът в криптата си възвърне хладината на януарска зима. Тифани се качи по стълбите с почти тракащи зъби.

— Баба ми мило и драго би дала да може да направи нещо такова — промълви Престън. — Все повтаряше, че умрелите не обичат жега. Сложи в камъка студ, нали?

— Всъщност прехвърлих топлината от плочата и въздуха в кофа с вода — обясни Тифани. — Това не е точно магия. Просто е… умение. Просто трябва да си вещица, за да го можеш, това е всичко.

Престън въздъхна.

— Аз излекувах пилците на баба ми от мека гуша. Наложи се да ги режа, за да почистя гадорията, ама после ги заших. Нито едно пиле не умря. А после, когато кутрето на майка ми го прегази каруца, го почистих, вкарах обратно всичките карантии и в крайна сметка го вдигнах на крака. Е, с изключение на онзи крак, дето не можах да спася, но му направих дървен, с кожен ремък и всичко останало, и то още преследва каруци!

Тифани се помъчи да не изглежда недоверчива.

— Меката гуша не се оправя с рязане. Познавам една вещица, която се занимава с прасета, но лекува и пилета, когато се налага. Тя казва, че с рязането при нея изобщо не се получавало.

— Да, ама сигурно не е знаела за корена от пресукваче — живо възрази Престън. — Ако се смеси сокът му с малко див джоджен, раната зараства наистина бързо. Баба ми знаеше всичко за корените и ме научи и мен.

— Е, щом можеш да зашиеш птиче гърло, значи можеш да оправиш и разбито сърце. Слушай, Престън, защо не идеш да чиракуваш за доктор?

Бяха стигнали до вратата на баронския кабинет. Престън почука и после я отвори пред Тифани.

— Заради онези буквички, дето се слагат след името — прошепна той. — Много са скъпи! Вещица и без пари можеш да станеш, госпожице, ама като ти потрябват онези буквички, леле, колко пари си трябват!

Когато Тифани влезе, Роланд стоеше с лице към вратата и устата му беше пълна с недомлъвки, които направо се препъваха да бягат от върха на езика му. Той все пак успя да каже:

— Ъ-ъ, госпожице Сболки… имам предвид, Тифани, годеницата ми ме уверява, че всички сме жертва на магически заговор, насочен срещу теб. Надявам се да простиш всякакви недоразумения от наша страна и вярвам, че не сме ти създали твърде много неудобства, като се окуражавам от факта, че очевидно си можела да избягаш от нашата малка тъмница. Ъ-ъ…

Тифани искаше да изкрещи: „Роланд, помниш ли, че се запознахме, когато аз бях на четири, а ти на седем, и тичахме в прахта само по блузки? Допадаше ми повече, когато не говореше като някакъв стар адвокат със завряна в задника метла. Звучиш така, сякаш изнасяш реч на обществено събрание.“ Вместо това обаче промълви:

— Летиша всичко ли ти каза?

Роланд доби овчи вид.

— Подозирам, че не, Тифани, но беше много откровена. Даже бих казал, че беше емфатична. — Тифани се опита да скрие усмивката си. Роланд изглеждаше като човек, който започва да разбира някои факти от брачния живот. Той прочисти гърло. — Тя ми обясни, че сме пострадали от някакъв вид магическа болест, която понастоящем е задържана в една книга в имението на Сувенирни? — Определено прозвуча като въпрос и тя не беше изненадана, че той е озадачен.

— Да, така е.

— И… очевидно всичко е наред сега, след като е извадила главата ти от кофа с пясък. — Той вече изглеждаше съвсем объркан и Тифани не можеше да го вини.

— Мисля, че нещата са малко пооплетени — дипломатично каза тя.

— И ми заяви, че ще става вещица. — Роланд вече доби окаян вид. Тифани го съжали, но не много.

— Е, смятам, че има основните заложби. От нея зависи доколко иска да ги доразвие.

— Не зная какво ще каже майка ѝ.

Тифани избухна в смях.

— Е, можеш да осведомиш дукесата, че ланкърската кралица Маграт е вещица. Това не е тайна. Очевидно кралстването е с приоритет, но става ли дума за отвари, тя е една от най-добрите.

— Наистина ли? — възкликна Роланд. — Кралят и кралицата на Ланкър благосклонно приеха нашата покана за сватбата. — Тифани обаче виждаше как мислите се завъртяха в главата му. В тази странна игра на шах, наречена аристокрация, истинската кралица бие почти всички, което означава, че дукесата ще трябва да прави реверанси, докато коленете ѝ почнат да пукат. Тя видя недомлъвката: „Това, разбира се, ще бъде много жалко“. Колкото и да е изумително, Роланд подбираше внимателно дори неизказаните си думи. Въпреки това обаче не успя да сдържи леката усмивка.

— Баща ти ми даде петнадесет анкх-морпоркски долара от чисто злато. Като подарък. Вярваш ли ми?

Той видя пламъчето в очите ѝ и моментално изплю:

— Да!

— Добре — кимна Тифани. — Тогава открий къде е отишла сестрата.

Някаква малка част от метла сигурно още стоеше в задника на Роланд, защото той каза:

— Убедена ли си, че баща ми е осъзнавал цялата стойност на онова, което ти е дал?

— Съзнанието му беше бистро като вода до самия край, знаеш това. Можеш да му вярваш, точно както можеш да вярваш на мен и можеш да ми вярваш сега, когато ти казвам, че ще се омъжа за теб.

Ръката ѝ затисна устата, но твърде късно. Това пък откъде се взе? Роланд изглеждаше толкова шокиран, колкото се чувстваше и самата тя.

Той заговори пръв, високо и твърдо, за да прогони тишината.

— Аз не дочух какво каза току-що, Тифани… предполагам, че напрегнатата ти работа напоследък някак е объркала възприятията ти. Убеден съм, че всички ще се чувстваме много по-добре, ако знаем, че си почиваш повече. Знаеш ли, аз… обичам Летиша. Тя не е много… така де, комплицирана, но аз бих направил всичко за нея. Когато тя е щастлива, и аз ставам щастлив. А общо взето, не ми се удава много да съм щастлив. — Тифани забеляза, че по лицето му се плъзна сълза и неспособна да се сдържи, му подаде относително чиста кърпичка. Той я пое и се опита да си издуха носа, смеейки се и плачейки едновременно. — А на теб, Тифани, наистина много държа, наистина много… но ти като че ли имаш носна кърпичка за целия свят. Ти си умна. Не, не клати глава. Ти си умна. Спомням си веднъж, като бяхме по-малки, как се очарова от думата „ономатопея“[29]. За това как се образува име или дума от звук, като кукувица или жужене, или…?

— Дрънчене? — изрече Тифани, преди да успее да се спре.

— Точно така, и си спомням как каза, че „съклет“ е звукът, който издава скуката, защото звучи като много уморена оса, която жужи пред затворения прозорец на стара таванска стая в парещо жарък слънчев ден. И аз си помислих, че ми е трудно да го проумея! Не виждах смисъла, а знаех, че си умна и че за теб има смисъл. Струва ми се, че за да мисли по този начин, човек трябва да има особен вид глава. И особен вид ум. А аз не разполагам с такъв вид.

— Какъв звук издава добротата? — обади се Тифани.

— Знам какво е доброта, но не мога да си представя да издава звук. Ето че пак почна! Просто нямам такъв вид глава, каквато да живее в свят, където добротата си има собствен звук. Моята глава живее в свят, където две и две правят четири. Сигурно е много интересно и адски ти завиждам. Но ми се струва, че разбирам Летиша. Тя е некомплицирана, ако разбираш какво имам предвид.

Тя е момиче, прогонило шумен призрак от тоалетната ей така, сякаш между другата къщна работа, помисли си Тифани. Е, желая ти късмет, приятел! Но не го изрече на глас. Вместо това каза:

— Мисля, че си избрал отлична половинка, Роланд.

За нейна изненада на него като че ли му олекна. Той отново седна зад бюрото си като войник, снишен зад бойниците.

— Днес следобед някои от гостите, които живеят по-далеч, ще започнат да пристигат за погребението утре, а някои наистина ще останат и за сватбата. По стечение на обстоятелствата — това беше още едно парченце от дръжката на метлата — пастор Крах минава оттук при обхода си по околията и любезно се съгласи да каже няколко добри думи над гроба на баща ми. Ще остане да ни гостува, за да извърши и сватбената церемония. Той е член на модернистичната омнианска секта. Бъдещата ми тъща одобрява омнианството, но за съжаление не и тази секта, така че ситуацията е леко обтегната. — Той подбели очи. — Освен това разбрах, че е градски възпитаник, а както знаеш, градските проповедници невинаги жънат успех тук[30]. Ще съм ти изключително задължен, Тифани, ако би могла да помогнеш някак да предотвратим евентуални дребни затруднения и смущения, особено такива от окултно естество, в предстоящите нелеки дни. Моля те! И без това вече са плъзнали достатъчно слухове.

Тифани още се червеше от изблика си. Кимна и успя да смотолеви:

— Виж, това, дето го казах, не…

Роланд вдигна ръка.

— Всички изживяваме смутен период. Ширят се всякакви суеверия. При сватби и погребения всички участници са под голям стрес… е, с изключение на главното, тъй да се каже, действащо лице при погребението — поправи се той. — Нека просто запазим спокойствие и присъствие на духа. Много се радвам, че Летиша те харесва. Струва ми се, че няма много приятелки. А сега би ли ме извинила — трябва да се погрижа за някои приготовления.

* * *

Когато Тифани излезе от стаята, собствените ѝ думи все още кънтяха в главата ѝ. Защо ги беше изтърсила? Защото открай време си мислеше, че ще стане така. Добре де, като беше по-малка, си мислеше, че ще стане така, но всичко това беше минало, нали? Да, така беше! И да изтърси нещо толкова сълзливо и глупаво беше адски излагащо.

И накъде се беше засилила сега? Е, имаше много неща за вършене, както винаги. Работата край няма. Вече беше стигнала почти до средата на залата, когато една от прислужничките се приближи притеснено до нея и ѝ каза, че Летиша искала да я види в стаята си. Момичето седеше в леглото си, сучейки в ръце кърпичка — чиста, както с облекчение забеляза Тифани. Имаше нещастен вид, тоест по-нещастен, отколкото обичайното ѝ изражение на хамстер, чиято въртележка е спряла.

— Толкова мило от твоя страна, че дойде, Тифани. Може ли да си поговорим насаме?

Тифани се озърна. Нямаше другиго в стаята.

— Между нас си — уточни Летиша и отново засука кърпичката си.

Няма много приятелки на своята възраст, помисли си Тифани. Бас държа, че не са ѝ позволявали да си играе със селските дечица. Не излиза много навън. Ще се омъжва след няколко дни. О, боже! Хич не е трудно да се стигне до заключението. И костенурка с куц крак би могла да стигне за нула време до него. А от другата страна — какво? Роланд. Отвлечен от кралицата на феите, прекарал в отвратителната ѝ страна векове, без да пораства, тормозен от лелите си, поболял се от тревоги по възрастния си баща, считащ за необходимо да се държи, сякаш е двайсет години по-стар, отколкото всъщност. О, боже!

— Какво мога да направя за теб? — ведро запита Тифани.

Летиша прочисти гърло.

— След сватбата ще имаме меден месец — сподели тя, а лицето ѝ се обагри в нежнорозово. — Какво точно се предполага да стане? — Последните няколко думи бяха смотолевени съвсем набързо, забеляза Тифани.

— Имаш ли някакви… лели? — попита тя. Лелите по принцип ги биваше за този род неща. Летиша поклати глава. — Опитвала ли си се да говориш за това с майка си? — Пробва Тифани, а лицето на Летиша почервеня като сварен рак.

— Ти би ли говорила за подобно нещо с майка ми?

— Разбирам какъв е проблемът. Е, честно казано аз не съм голям експерт в тази област… — Но беше[31]. Една вещица не може да не бъде донякъде експерт в тайните, свързани с появата на хора на бял свят. Още като беше на дванайсет, по-старшите вещици ѝ поверяваха някои родилки. Освен това от малка помагаше при обагнянето. Всичко си ставаше от само себе си, както казваше Леля Ог, макар че не чак толкова от само себе си, колкото му се струва на човек. Тифани нямаше да забрави господин и госпожа Спънки, доста порядъчна двойка, които имаха три деца подред, преди да се сетят каква е причината. Оттогава Тифани гледаше да си поговори със селските девойчета на определена възраст, просто за всеки случай.

Летиша слушаше като ученичка, която си води бележки наум и възнамерявала да ги препише няколко пъти, преди евентуално да се яви на изпит в петък. Не зададе нито един въпрос чак докъм средата, когато възкликна:

— Сигурна ли си?

— Да. Категорично — кимна Тифани.

— Ами, ъ-ъ, звучи сравнително просто. Естествено, предполагам, че момчетата са наясно с подробностите… Защо се смееш?

— Зависи от гледната точка — отвърна Тифани. О, виждам те аз. Виждам те, мръсно, заразно, пагубно поругание!

Тифани погледна в огледалото на Летиша, което беше голямо и опасано с множество дебели златни херувимчета, очевидно умиращи от студ. В него се виждаше отражението на Летиша и — слабо, но различимо — безокото лице на Лукавеца. Очертанията му започнаха да изпъкват. Тифани знаеше, че в нейното собствено лице нищо не се е променило. Просто го знаеше. Няма да му отговарям, реши тя. Бях почти забравила за него. Не му отговаряй. Не му давай да се добере до теб!

Тя се опита да се усмихне, докато Летиша измъкваше от разни куфари и сандъци онова, което нарече „чеиз“ и което, по мнението на Тифани, съдържаше целия световен запас от нафинтифлюшеност. Помъчи се да се съсредоточи върху него, да позволи на финтифлюшките да изпълнят съзнанието ѝ и някак си да прогонят думите, които се сипеха от него.

Онези, които разбираше, бяха ужасни, а които не разбираше — още по-зли. Въпреки всичко хрипливият, дрезгав глас отново проникна: Мислиш си, че си извадила късмет, вещице. Надяваш се пак да извадиш късмет. Ама трябва да спиш. Аз никога не спя. Ти трябва всеки път да имаш късмет. На мен ми е нужно само веднъж. Само веднъж и ти ще… гориш. Последната дума звучеше меко, почти нежно след хрипкавите, стържещи, раздиращи думи, които се сипеха досега. Звучеше по-лошо от всичко.

— Знаеш ли — подхвана Летиша, загледана умислено в някаква дреха, каквато Тифани знаеше, че никога не би могла да си позволи, — макар че наистина очаквам с нетърпение да стана господарка на този замък, трябва да кажа, че отходната система мирише наистина ужасно. Всъщност мирише така, сякаш не е почиствана още от сътворението на света. Честно, не бих се учудила, ако някой ми каже, че са я ползвали праисторически чудовища.

Значи го надушва, помисли си Тифани. Тя е вещица. Вещица, която има нужда от обучение, защото без него ще бъде опасна за всички и най-вече за себе си.

Летиша продължаваше да бърбори — за това нямаше по-подходяща дума. Тифани, все така мъчейки се да потисне гласа на Лукавеца със силата на волята си, каза високо:

— Защо?

— О, защото смятам, че панделките изглеждат по-удачно от копчета — обясни Летиша, вдигнала една доста величествена нощница, което отново подсети Тифани, че вещиците всъщност изобщо не разполагаха с пари.

Ти вече горя, като повлече и мен! — изграчи гласът в главата ѝ. — Но този път няма да ме завлечеш! Аз ще завлека теб и цялото ти зло!!!!!

На Тифани ѝ се стори, че направо вижда удивителните. Те крещяха вместо него дори когато говореше спокойно. Скачаха и се мятаха върху думите му. Тя виждаше изкривеното му лице и малките пръски пяна зад размахания му пръст — храчки течна лудост, хвърчащи с крясъците из въздуха зад огледалото. Летиша имаше голям късмет, че все още не го чува. Е, все пак умът ѝ в момента беше пълен с финтифлюшки, камбанки, ориз и перспективата да бъде в самия център на сватбена церемония. През това дори Лукавеца не би могъл да си пробие път, макар и с огън.

Тя успя да прошепне:

— Не ти подхожда. — А част от нея продължи да повтаря на себе си: Няма очи. Изобщо няма очи. Само две дупки в главата му.

— Да, мисля, че си права. Май че бледолилавата ще е по-добре — разколеба се Летиша, — макар че все ми казват, че моят цвят бил жълтозеленикавият. Между другото, може ли да ти се реванширам донякъде, като те поканя за главна шаферка? Разбира се, вече имам куп далечни братовчедчици, които, доколкото разбрах, изобщо не са сваляли шаферските си рокли последните две седмици.

Тифани все така стоеше втренчена в нищото или по-точно в двете дупки в нищото. В момента те бяха на най-преден план сред цялата бъркотия в ума ѝ, която си беше достатъчно противна и без да се набъркват разни братовчедчици в нея.

— Не мисля, че вещиците са подходящи за шаферки, но все пак благодаря.

Шаферки? Сватба?

Сърцето на Тифани потъна в петите. Нямаше какво да направи. Тя избяга от стаята, преди ужасното създание да успее да научи още нещо. Как я откриваше? Какво търсеше? Дали не му бяха подсказали нещо току-що? Тя изтича в тъмницата, вече станала нейно убежище. Там беше книгата, която ѝ подари Летиша. Отвори я и започна да чете. Горе в планините беше свикнала да чете доста бързо, тъй като единствените налични книги бяха от странстващите библиотекари, а те при просрочка на връщането вземаха още едно пени — значителна сума, когато стандартната ти разменна единица е стара обувка.

В книгата се разказваше за прозорци. Не обикновени прозорци, макар че имаше и такива. Но зад тях имаше… неща, понякога чудовищни. Една рисунка, една страница в книга, дори една локва на определено място… можеха да представляват прозорец. Тя отново си спомни отвратителния гоблин в старата книжка с приказки. Той понякога се кискаше, а друг път се хилеше. Поне така ѝ се струваше. Не беше кой знае каква разлика, но си беше разлика. И все караше човек да се чуди: „Така ли беше последния път? Дали не ме лъже паметта?“

Книгата шумолеше в ръцете на Тифани като гладна катеричка след дълъг сън в пълна с лешници хралупа. Авторът беше магьосник, при това многословен, но книгата въпреки всичко беше завладяваща. Разни хора влизаха и излизаха от рисунки. Прозорците бяха вход за преминаване от един свят в друг, а всичко можеше да е прозорец и всичко можеше да е свят. Тифани беше чувала, че един портрет се счита за добър, когато очите те следят из стаята, но според книгата беше твърде възможно да те следят до вкъщи и нагоре чак до леглото — идея, за която наистина предпочиташе да не мисли в момента. Понеже беше магьосник, авторът се беше опитал да обясни всичко с графики и диаграми, от които нищо не се разбираше.

Лукавеца се беше метнал към нея от книгата, но не успя да изскочи, понеже тя я затръшна. Зърна пръстите му точно преди пресата да се хлопне. Но той не може да се е размазал в книгата, помисли си тя, защото всъщност изобщо не беше там, освен по някакъв магически начин. И ме открива и по други начини. Как? Точно в момента предишните мъчителни дни с грижи за счупени крака, разстроени стомаси и враснали нокти изведнъж ѝ се сториха доста привлекателни. Все разправяше на хората, че тъкмо това е вещерлъкът, и си беше точно така… до момента, в който нещо ужасно не се пръкне от нищото. В тези моменти компрес просто не върши работа.

Клечица слама полетя надолу и падна върху книгата.

— Вече може да излезете — обади се Тифани. — Тук сте, нали?

Глас отвърна точно до ухото ѝ:

— Тука сме, зер.

Фигълите изникнаха иззад купчинки слама, паяжини, лавици с ябълки, кози и едни иззад други.

— Ти не беше ли Лудичкия Артър?

— Тъй на, госпойце, я съм. Требва да ти кажем, дека Сите О’Бери ми гласува големо доверие, оти съм бил полицаин, и направо ме фърли у смут, ама он чунким си мисли, да знайш, дека кат тъй или инак са разпраяш с дългучи, полицаино че земе йощ повеч ги стресне. Мани другото, ами я и на дългучески можем да плямпам! Сите са виене най-вече горе у дупката. Не верва, дека оня ми ти барон нема да иде тамо с лопатите.

— Ще се погрижа това да не се случи — твърдо каза Тифани. — Стана недоразумение.

Лудичкия Артър не изглеждаше съвсем убеден.

— Харно е да го чуем туй, госпойце, па и големецо че се поукроти, оти при първата копка у тоя ми ти замък жив чиляк нема да остане, вервай ми, и много че жалеят женурята, изключая твоя милост. — От останалите фигъли се разнесе хорово пригласяне на тема поголовно клане на всички, що посегнат на фигълска могила, и как лично и до един ще съжаляват какво ще трябва да извършат.

— Зарад онез ми ти гащури е — обясни Леко-по-тънечкио-от-дебелио-кашик-кашик. — Навре ли се фигъл у гащурите на чиляк, тутакси почват неволи и мъки и туй е сал началото.

— Тъй на, големо рипане и тропане пада — додаде Мъненкио Белоглав Кашик.

Тифани беше шокирана.

— Кога за последно фигълите са се били с дългучи?

След известно обсъждане фигълите стигнаха до консенсус, че това ще да е Битката при Бунището, когато според Мъненкио Белоглав Кашик „имаше нивга невиждано допреди туй крескане, търчане и рипане, че и нивга нечувано дотогаз жалко хленчене, наедно с гръмкото кискане на женурята, дорде чиляците са въртеха кат шугави да си смъкнат гащурята, дека вече не им беха дружки, ако се сещаш за що иде реч“.

Тифани слушаше разказа с отворена уста и накрая си върна присъствието на духа дотолкова, че да я затвори, но после я отвори отново, за да попита:

— Но фигълите някога убивали ли са човек?

Това предизвика сред фигълите немалко опити да се избегне зрителният контакт, плюс доста пристъпване от крак на крак и почесване на глави, съпроводено с обичайното изпопадане на насекоми, скътана храна, интересни камъчета и други неописуеми предмети. Накрая Лудичкия Артър каза:

— Я понеже, госпойце, съм фигъл съвсем наскоро узнал, дека не е обущар, та нема да си погубим честта да ти кажем що верно си хортувах с новите ми братлета и узнах, дека навремето, га са живели из далечни баири, понявга е требвало да са бият с човеци, га ония са им доходили да копат за фейското злато. Баш тогаз са ставали ужас-си-телни боеве и верно онез ми ти бандитини, дека били бая тъпи да избегат, са излезли бая умни да измрат. — Той се прокашля. — Ама у защита на мойте нови браточета требва да натъртим, що они секи път гледали жребио да е правдив и равен, дето че рече, по един фигъл на секи десет мъжаги. Нема по-честно от туй. И не са виновати те, дека некой мъжаги сал сакали да се самоубият.

В очите на Лудичкия Артър светеше искрица, която накара Тифани да попита:

— Как точно да се самоубият?

Фигълът-полицай сви миниатюрните си широки рамене.

— Епа занели са лопата до фигълска могила, госпойце. Я съм от людете, дека го знаят законо, госпойце. Нивга не бех зървал могила, дорде не срещнах тия ми ти чудни господа тука, ама при все туй кръвта ми кипва, госпойце, кипва, море, и йощ как! Сърцето ми лупа, пулсо ми препуска, а гръкляно ми се напарва също кат некой драконовски дъх, га си помислим за лъскава железна лопата, дека се побива у глината на фигълска дупка да рути и да кълца. Нема да се помайвам ич да му светим маслото на оня, дека е зел да го върши туй, госпойце. Че му светим маслото и че го сподирим у следващио живот да го утепам пак, и че го сторим пак и отново, оти туй е грех на греховете да затриеш цел народ и една кончина не стига за възмездие. При все туй я съм, как рекох, чиляк на законо и силно се надевам туй недоразумение, дека го рече, да се реши без масово клане и кървища, и писъци и без да има плач и вопли, и да требе разни парчетии от ората да висат по дървете, как нивга са невидени преди, схващаш ли? — Лудичкия Артър, стиснал пълноразмерната си полицейска значка като щит, изгледа Тифани със смесица от смущение и предизвикателство. А Тифани беше вещица.

— Трябва да ти кажа нещо, Артър — заяви тя, — а ти трябва да разбереш какво ти казвам. Дошъл си си у дома, Артър.

Щитът падна от ръката му.

— Море, госпойце, знам го я вече. Един полицаин не бива да ги дума тия думи, дека току-що ги рекох. Он бива да нарежда за съдии и заседатели, и затвори, и присъди и требва да дума, дека ни мож си земеш законо у твоите си ръце. Затуй че си сдам значката, тъй на, и че останем тук с моя си народ, при все че, требва да кажем, с по-големшки норми за хигиена.

Това предизвика бурни аплодисменти от насъбралите се фигъли, макар че Тифани не беше сигурна дали повечето от тях са напълно наясно с концепцията за хигиена или за законосъобразност.

— Имаш думата ми — обеща Тифани, — че могилата няма да бъде докосната отново. Ще се погрижа за това, разбираш ли?

— Морее — провлачи Лудичкия Артър печално, — туй сигур е баш така, госпойце, ама що че стане зад гърба ти, дорде фъркаш и джиткаш насам-натам по разни стрррашно важни дела из околията? Що че стане тогаз?

Всички очи се обърнаха към Тифани, включително и тези на козите. Тя вече не правеше подобни неща, защото знаеше, че е неуважително, но сега взе Лудичкия Артър в ръка и го вдигна до очите си.

— Аз съм вещурята на баирчините — произнесе тя. — И давам обет пред теб и всички останали фигъли, че домът ви никога няма да бъде застрашен с желязо. Никога няма да е зад гърба ми, а ще е винаги пред очите ми. И докато това е така, никой жив човек няма да го докосне, ако иска да остане жив. А ако не успея да си спазя обета, нека бъда завлечена през седемте ада на метла от пирони.

Честно казано, призна Тифани на себе си, това бяха до голяма степен празни заплахи, но фигълите не смятат една клетва за клетва, ако не включва куп гръм и мълнии, репчене и обещание за кръв. Кръвта някак си я правеше официална. Да, но аз ще се погрижа никой да не пипне могилата, каза си тя. Вече няма начин Роланд да ми откаже. Освен това имам тайно оръжие: доверието на младата дама, която скоро ще му бъде жена. При такива обстоятелства никой мъж не е неуязвим.

В светлината на уверението Лудичкия Артър засия:

— Харно го рече, госпойце, и че ми позволиш ли да кажем едно големо „сполайти“ от името на сите ми нови аркадаши и роднини, задето ни отвори зъркелите за целата тая работа с брачните адети и тънкости. Стррашно беше увлекателно за онез от назе, дека са мъненко далеч от тия неща. Разни от назе се чудеха дъл мож те питаме за некой уточнения?

Угрозата от оживял кошмар беше достатъчно ужасна, но някак си мисълта за Нак Мак Фигъл, задаващи въпроси за конкретиката на интимния живот сред семейните хора, беше още по-ужасна. Нямаше смисъл да им обяснява защо нямаше да им я обяснява. Тифани просто отсече „Не“ с твърд като стомана глас и много внимателно го остави обратно на земята. Не се сдържа да добави:

— Не биваше да подслушвате.

— Епа що не? — засегна се Ульо Гламав.

— Просто не биваше! Няма да обяснявам. Просто не биваше. А сега, господа, бих искала малко да остана сама, ако обичате.

Даваше си сметка, че някои от тях ще я последват, разбира се. Винаги го правеха. Тя се качи обратно до залата и седна колкото е възможно по-близо до огромния огън. Дори в края на лятото залата беше студена. Беше обкичена с гоблени, които да изолират студа от каменните стени. Сюжетът беше типичен: мъже в броня, размахващи мечове, брадви и лъкове срещу други мъже в броня. Тъй като схватките очевидно са били доста краткотрайни и шумни, вероятно се е налагало на всеки няколко минути да се прекъсват, за да може дамите да наваксат със съответния гоблен. Тифани познаваше най-близкия до огнището наизуст. Всички хлапета го знаеха. Учеха историята от гоблените, стига да е останал някой старец наоколо да обяснява какво е станало. Но в общи линии като си хлапе, е по-забавно да си измисляш разни истории за всевъзможните рицари, като например за онзи, който отчаяно тичаше да настигне коня си, и онзи, който беше хвърлен от коня си, и понеже шлемът му беше заострен, сега стърчеше забит с главата надолу. Макар и деца, те преценяваха, че не е добра позиция за бойно поле. Бяха като стари приятели, замръзнали в битка, чието име никой в Кредище не можеше да си спомни.

И… изведнъж сред тях се появи още един, когото изобщо го нямаше там преди, устремен към Тифани през битката. Тя се втренчи в него. Тялото ѝ упорстваше да получи малко сън, и то незабавно, а малкото все още работещи частици от мозъка ѝ настояваха да направи нещо. Насред това ръката ѝ сграбчи една цепеница от края на огнището и я вдигна решително към гоблена.

Платното на практика се беше съсухрило от старост. Щеше да изгори като слама.

Фигурата запристъпя предпазливо. Тифани все още не я различаваше ясно, а и не щеше. Рицарите по гоблена бяха избродирани без никакво чувство за перспектива — стояха плоски като детска рисунка.

Но мъжът в черно, който се появи като далечно петънце, ставаше все по-голям и по-обемен и ето че… Тифани вече виждаше лицето и празните очни ями, които дори оттук променяха цвета си, докато той напредваше сред цветните брони на рицар след рицар и сега се затича отново, нараствайки с всяка крачка. А вонята отново започна да се процежда към нея… Колко ли струваше гобленът? Имаше ли право да го унищожи? С онази твар, изникнала от него? О, да. О, да!

Колко хубаво щеше да е магьосник, който да призове всичките тези рицари на последен бой!

Колко хубаво щеше да е вещица, която да не е тук! Тя вдигна пропукващата цепеница и се втренчи в дупките, където трябваше да са очите. Наистина трябва да си вещица, за да си готова да се взреш в очи, които липсват, защото добиваш усещането, че собствените ти очи сякаш се изтръгват от главата ти.

Ямите в черепа му бяха хипнотични, а той забави бяга си и се залюшка напред, криволичейки като змия.

* * *

— Моля те, недей!

Тифани не очакваше това. Гласът беше рязък, но не враждебен и… принадлежеше на Ескарина Смит.

Вятърът беше сребрист и студен.

Тифани лежеше по гръб и се взираше в бяло небе. В крайчеца на полезрението ѝ се мярнаха сухи треви, които се поклащаха и шумоляха от вятъра, но странно — този малък пасторален пейзаж се разгръщаше на фона на голямото огнище и сражаващите се рицари.

— Много е важно да не мърдаш — обади се същият глас зад нея. — Мястото, на което си сега, е, тъй да се каже, сглобено специално за момента. Не е съществувало досега и ще спре да съществува в мига, в който си тръгнеш. Формално погледнато, по критериите на повечето философски теории не би могло да се каже, че изобщо съществува.

— Значи е магическо място, така ли? Като движимата недвижимост?

— Много разумен начин да се опише — съгласи се гласът на Ескарина. — Онези от нас, които са запознати с него, го наричат „странстващото настояще“. Улеснява разговорите на четири очи. Когато приключи, ще бъдеш точно там, където беше, и нито миг по-късно. Разбираш ли?

— Не!

Ескарина приседна на тревата до нея.

— Слава богу! Щеше да е доста смущаващо, ако беше иначе. Знаеш ли, ти си изключително необичайна вещица. Доколкото разбирам, имаш вродена дарба да правиш сирене, а в сравнение с останалите това си е много хубава дарба. Светът има нужда от сиренарки. Една добра сиренарка направо струва теглото си в, така де, сирене. Следователно не си родена с дарба за вещерлък.

Тифани отвори уста да отвърне, без да има никаква идея какво ще каже, но това не беше необичайно сред хората. Първото нещо, което си проправи път сред тълпата от въпроси, беше:

— Чакай малко, аз държах горяща цепеница. Но ти ме довлече тук, където и да е това тук. Какво стана? — Тя погледна огъня. Пламъците бяха замръзнали. — Хората ще видят, че ме няма — каза тя, а после, предвид естеството на ситуацията, додаде: — Нали?

— Отговорът е не. Обяснението е сложно. Странстващото настояще е… обуздано време. Време, което е на твоя страна. Повярвай ми, по света има и по-странни неща. В момента, Тифани, наистина живеем живот назаем.

Пламъците стояха все така вцепенени. Тифани си помисли, че трябва да са студени, но усещаше топлината им. И имаше време да поразсъди.

— А когато се върна?

— Нищо няма да се е променило — отвърна Ескарина, — освен съдържанието в главата ти, което точно сега е особено важно.

— И си си направила целия този труд, за да ми кажеш, че нямам дарба за вещерлък? — равно изрече Тифани. — Много мило от твоя страна.

Ескарина се засмя. С младежкия си смях, който изглеждаше странен на покритото ѝ с бръчици лице. Тифани никога не беше виждала по-стар човек да изглежда толкова млад.

— Казах, че нямаш вродена дарба за вещерлък. Не си я добила леко. Вложила си много усилия, защото си я искала. Накарала си света да ти я даде, без значение от цената, а цената е и винаги ще бъде висока. Чувала ли си поговорката „Наградата за копане на дупки е по-голяма лопата“?

— Да — кимна Тифани. — Чух я веднъж от Баба Вихронрав.

— Тя я измисли. Разправят, че не ти откриваш вещерлъка, а вещерлъкът открива теб. Ти си го открила сама, макар и навремето да не си знаела какво откриваш, сграбчила си го за мършавия врат и си го накарала да работи за теб.

— Всичко това е много… интересно — каза Тифани, — но имам да върша разни неща.

— Не и в странстващото настояще — твърдо възрази Ескарина. — Слушай, Лукавеца отново те е открил.

— Мисля, че се крие в книги и рисунки — сподели Тифани. — И гоблени. — Тя потръпна.

— И огледала — додаде Ескарина. — И в локви, и в отразения лъч от парченце счупено стъкло или в отблясъка на нож. За колко още можеш да се сетиш? Колко страх си готова да понесеш?

— Ще трябва да се изправя пред него — изрече Тифани. — Мисля, че знаех, че ще ми се наложи. Не ми прилича на някого, от когото човек може да избяга. Той е подлец, нали? Напада там, където си мисли, че ще спечели, а аз трябва да намеря начин да бъда по-силна от него. Смятам, че мога да измисля начин… все пак той донякъде е като роището. А с него всъщност се справих доста лесно.

Ескарина не повиши тон. Заговори много тихо и това накара думите ѝ да отекнат по-силно от крясък:

— Докога ще се инатиш да приемеш колко е важно това, Тифани Сболки, майстор-сиренарке? Ти имаш шанс да победиш Лукавеца, а провалиш ли се — вещерлъкът се проваля с теб. Той ще обсеби тялото ти, знанията ти, дарбите и душата ти. И за твое собствено добро — и доброто на всички ни — посестримите ти вещици ще загърбят разногласията си и ще ви пратят и двамата в забвение, преди да сте свършили още някое зло. Разбираш ли ме? Това е важно! Ти трябва да си помогнеш!

— Другите вещици ще ме убият? — втрещи се Тифани.

— Разбира се. Ти си вещица и знаеш какво все повтаря Баба Вихронрав: „Вършим потребното, не приятното“. Или той, или ти, Тифани Сболки. Загубилият умира. В неговия случай за съжаление трябва да кажа, че може и да го видим отново след няколко века. В твоя случай не ми се ще да правя догадки.

— Я чакай малко! — възкликна Тифани. — Ако са готови да се борят с него и с мен, защо не се обединим срещу него сега?

— Естествено. Би ли искала? Какво в действителност искаш, Тифани Сболки, тук и сега? Изборът е твой. Останалите вещици няма да променят отношението си към теб, сигурна съм. — Ескарина се поколеба за миг и додаде: — Е, предполагам, че ще се отнесат много мило.

„С вещица, която се е изправила пред предизвикателство и е избягала? — помисли си Тифани. — Вещица, с която ще се отнасят снизходително, защото знаят, че не я бива достатъчно? А ако си мислиш, че не те бива достатъчно, значи вече не си никаква вещица.“ На глас каза:

— По-скоро бих умряла, опитвайки се да бъда вещица, отколкото девойче, към което всички ще се отнасят мило.

— Както виждам, демонстрираш почти греховна самонадеяност и поразителна гордост и упорство, госпожице Сболки. И мога да кажа, че не бих очаквала нищо по-малко от една вещица.

* * *

Светът се разклати леко и се преобрази. Ескарина изчезна още докато думите ѝ попиваха в съзнанието на Тифани. Гобленът отново се оказа пред нея и ръката ѝ все така надигаше горящата цепеница, но този път с увереност. Чувстваше се сякаш изпълнена с въздух, който я отделяше от земята. Светът се бе изкривил някак странно, но при все това тя си знаеше, че огънят ще погълне сухото платно като слама в момента, в който го докосне.

— Ще изпепеля тази вехтория за миг, господинчо, вярвай ми. Връщай се там, откъдето си се взел!

За нейно учудване тъмната фигура се отдръпна. Разнесе се кратко просъскване и Тифани усети как някаква тежест сякаш падна от раменете ѝ, отнасяйки вонята със себе си.

— Това беше много интересно.

Тифани се извъртя и се облещи в широката усмивка на Престън.

— Знаеш ли — продължи той, — наистина се притесних, като се вкочани така за няколко мига. Помислих, че си умряла. И като те пипнах — много почтително, без никакви там волности, — беше досущ като въздуха в гръмотевичен ден. Та си помислих: „Това е вещерска работа“, и реших да те наглеждам, ама тогава ти заплаши този невинен гоблен с изпепеляваща смърт!

Тя се взря в очите му, сякаш в огледало. Огън, изскокна в ума ѝ. Огънят го е убил веднъж и той го знае. Няма да припари до огън. Тайната е в огъня. Заекът скача в огъня. Хмм.

— Всъщност аз доста харесвам огъня — додаде Престън. — Изобщо не мисля, че ми е враг.

— Какво? — обърка се Тифани.

— Опасявам се, че си мърмореше под нос — осведоми я Престън. — Няма да те питам за какво става въпрос. Баба ми казваше: „Не се бъркай у вещерските работи, щото ще те цапнат през врата“.

Тифани се втренчи в него и взе моментално решение.

— Можеш ли да пазиш тайна?

Престън кимна.

— Естествено! Никому не съм казал например, че сержантът пише стихове.

— Престън, току-що го каза на мен!

Престън ѝ се ухили.

— А-а, ама една вещица не е никому. Баба ми каза, че да кажеш тайна на вещица е като да шепнеш на стена.

— Е, да — започна Тифани, но се спря. — Ти пък откъде разбра, че пише стихове?

— Трудно беше да не разбера — сви рамене Престън. — Ами той ги пише върху листата на регистъра в караулката, сигурно като е нощна смяна. Така старателно откъсва страниците, че изобщо не си личи, ама натиска с молива си толкова силно, че на долната страница всичко се чете.

— Значи и другите го забелязват, а?

Престън поклати глава, от което несъразмерно големият му шлем се завъртя насам-натам.

— О, не, госпожице, нали ги знаеш — за тях четенето е лигава работа за девойчета. Както и да е, като дойда по-рано, късам долния лист, за да не му се подиграват. Трябва да кажа, че за самоук той е доста добър поет, с добър усет за метафора. Всичките му стихове са до някаква си Мили.

— Жена му — обясни Тифани. — Сигурно си я виждал из селото. С повече лунички от всеки друг. Много е чувствителна на тази тема.

Престън кимна.

— Това май обяснява защо последното му стихотворение е озаглавено „Какво е небето без звезди“.

— Като го гледам, изобщо не бих предположила, че е такъв, а ти?

Престън доби замислен вид.

— Извинявай, Тифани — подхвана той, — но не изглеждаш добре. Всъщност, без да се обиждаш, изглеждаш ужасно. Ако се гледаше с чужди очи, щеше да кажеш, че наистина си много зле. Имаш вид, сякаш не си мигвала от дни.

— Снощи спах поне един час. И завчера също подремнах! — защити се Тифани.

— Нима? — строго я изгледа Престън. — И освен тазсутрешната закуска, кога за последно се храни нормално?

По някаква причина на Тифани все още ѝ беше леко отвътре.

— Мисля, че май хапнах вчера…

— О, нима? — възкликна Престън. — Хапнала и подремнала? Така не се живее. Така се мре!

Прав беше. Тя знаеше, че е прав. Но това само влошаваше нещата.

— Слушай, преследва ме ужасно същество, което може да обсебва хора, и трябва да се справя с него!

Престън се озърна с интерес.

— Мен може ли да ме обсеби?

Злото отива там, където е добре дошло, помисли си Тифани. Благодаря ти за тази мъдрост, госпожо Пруст.

— Не, не вярвам. Мисля, че за да бъдеш обсебен, трябва да си от правилния вид хора. Тоест, от грешния вид. Нали разбираш, от тези, в които вирее зло.

Този път Престън се разтревожи.

— Наистина съжалявам, госпожице, но съм вършил разни лошотии в живота си.

Въпреки внезапната си умора Тифани се усмихна.

— Коя беше най-лошата?

— Откраднах кутийка с цветни моливи от една сергия. — Той я погледна отбранително, сякаш очакваше да му се развика или да го посочи с осъдителен пръст.

Вместо това тя поклати глава и запита:

— На колко беше тогава?

— На шест.

— Престън, не мисля, че това същество изобщо може да си пробие някакъв път до главата ти. Освен всичко останало, тя ми се струва твърде претъпкана и объркваща.

— Тифани, просто ти трябва почивка. Истинска почивка в истинско легло. Коя вещица може да се грижи за другите, ако не може да се грижи за себе си? Quis custodiet ipsos custodes. Това означава: „Кой варди вардияните“, ето какво означава — продължи Престън. — Така че кой варди вещиците? Кой се грижи за хората, които се грижат за хората? Точно сега ми се струва, че това трябва да съм аз.

Тя се предаде.

* * *

Когато госпожа Пруст се отправи с бърза крачка към тъмния зловещ контур на Мъчилището, градската мъгла беше плътна като завеса, но послушно се разтваряше да ѝ направи път, а после се затваряше след нея.

Пазачът чакаше при главната порта с фенер в ръка.

— Извинявай, господжа, ама решихме, че трябва да го видиш туй, преди да мине по служебния ред. Знам, че вещиците напоследък не са много популярни, но все съм те имал за част от семейството, нали разбираш? Всички го помнят баща ти. Какъв майстор само! Можеше да обеси човек за седем секунди и една четвърт! Никой още не му е строшил рекорда. Няма друг такъв като него. — Той се постегна и продължи по-официално: — И ако мога да добавя, господжа, надявам се никога да не видя друго такова като туй, дето ще видиш сега. Направо ни изкара акъла, дума да няма. Чини ми се, че е по твоята част.

Госпожа Пруст отърси капките от наметката си в канцеларията на затвора и усети плъзналия във въздуха страх. Долавяше се обичайното дрънчене и далечни крясъци, привични за затвор, в който нещата не вървят на добре. Под затвор следва да се разбира куп хора, наврени на едно място, където всеки страх, омраза, тревога, ужас и мълва се тъпчат едни върху други, борейки се за глътка въздух. Тя окачи наметката си на пирон до вратата и потри ръце.

— Момъкът, когото изпрати, каза нещо за пробив?

— От крило „Д“ — кимна надзирателят. — Макинтош. Помниш ли го? Тук е откъм година.

— А, да — припомни си вещицата. — Наложи се да спрат процеса, понеже журито не спираше да повръща. Много отвратителна история наистина. Но никой никога не е успявал да избяга от онова крило, нали? Решетките на прозорците не бяха ли от стомана?

— Огънати са — равно отвърна пазачът. — Най-добре ела да видиш. Направо ни треперят картинките, не се свеня да си призная.

— Доколкото си спомням, Макинтош не беше особено едър — отбеляза вещицата, докато бързаха по усойните коридори.

— Така е, господжа. Дребен и гаден, такъв си е той. Следващата седмица му беше ред да го бесим. Изтръгнал решетки, дето и едър мъжага с лост не може да помести, и скочил от девет метра на земята. Това не е нормално, господжа, не е редно. Но онова, другото, дето го е сторил — мили боже!, — само като си помисля, ми се гади.

Пред килията, наскоро освободена от липсващия Макинтош, стоеше пазач. Госпожа Пруст не виждаше никакъв смисъл в това, при положение че затворникът бездруго е избягал. Когато я видя, мъжът почтително докосна ръба на шапката си.

— Добро утро, госпожо Пруст — поздрави той. — Ще ми позволиш ли да кажа, че за мен е чест да видя отново дъщерята на най-изкусния палач в историята. Петдесет и една години зад ръчката и нито един пропуск. Виж, господин Трупър, дето сега е на негово място, свестен е, ама понякога се случва клиентите да подритват доста, пък това аз не го имам за професионално. Баща ти обаче никога не би претупал едно добре заслужено обесване от страх пред адските огньове и пъклените демони, дето ще го погнат подир туй. Казвам ти, той би ги погнал тях да ги обеси! Седем секунди и четвъртинка, какъв джентълмен!

Госпожа Пруст обаче стоеше втренчена в пода.

— Ужасна гледка за една дама — додаде пазачът.

Почти разсеяно госпожа Пруст го сгълча:

— Вещиците не са дами, когато са по работа, Франк!

А после подуши въздуха и изруга така, че очите на Франк се насълзиха.

— Кара те да се чудиш какво се е вселило в него, нали?

Госпожа Пруст се изправи.

— Няма нужда да се чудя, момко — мрачно отвърна тя. — Знам.

Мъглата се притискаше към стените в усилието си да се дръпне от пътя на госпожа Пруст, която бързаше обратно към улица „Десето яйце“, оставяйки в сумрака след себе си тунел с формата на госпожа Пруст.

Дерек тъкмо кротко пиеше чаша какао, когато майка му мощно влетя през, тъй да се каже, входната пръдня. Той вдигна очи, извивайки вежда.

— Това си бемол ли ти се струва? На мен не ми прозвуча като си бемол. — Той зарови в чекмеджето под тезгяха за камертона си, но майка му профуча покрай него.

— Къде ми е метлата?

Дерек въздъхна.

— В мазето, не помниш ли? Когато джуджетата ти казаха миналия месец колко ще струва да я оправят, ти им отвърна, че са куп зле издялана мизерна градинска украса, сещаш ли се? Както и да е, ти никога не я използваш.

— Трябва да отида в… провинцията — процеди госпожа Пруст, оглеждайки претъпканите лавици с надеждата, че сред тях ще има друга работеща метла.

Синът ѝ се втрещи.

— Сигурна ли си, майко? Винаги си твърдяла, че е зле за здравето ти.

— Наистина е въпрос на живот или смърт — промърмори госпожа Пруст. — Ами дългуресто-трътлестата Вилазка?

— О, майко, знаеш, че не бива да я наричаш така — укорително каза Дерек. — Тя просто е алергична към течения!

— Да, ама има метла! Ха! Ако не е едно, ще е друго. Ще ми направиш ли малко сандвичи, ако обичаш?

— Заради онова момиче, което беше тук миналата седмица е, нали? — подозрително запита Дерек. — Според мен нямаше особено голямо чувство за хумор.

Майка му пренебрегна въпроса и затършува под тезгяха, измъквайки голяма кожена палка. Дребните търговци от улица „Десето яйце“ работеха с малка печалба и имаха много прям подход към кражбите.

— Не знам, наистина не знам — изпъшка тя. — Аз? Да върша добрини през живота си? Сигурно ми омеква мозъкът. И даже няма да ми платят за това! Не знам, наистина не знам. Преди да се усетя, ще взема да изпълнявам по три желания на хората! Ама ако почна да го правя това, Дерек, бих искала да ме треснеш много силно по главата. — Тя му подаде палката. — Оставям всичко в ръцете ти. Опитай се да шитнеш част от гумения шоколад и фалшивите пържени яйца, ясно? Кажи на хората, че са новаторски отметки за книги или нещо подобно.

С тези думи госпожа Пруст изтърча навън в нощта. Уличките и преките пътеки в града бяха много опасни нощем заради всичките бандити, крадци и подобни неприятности, които обаче побързаха да се скрият в сумрака. Госпожа Пруст беше лоша новина и ако човек държи всичките кости в пръстите му да са в правилната посока, беше най-добре да не я безпокои.

* * *

Тялото, което представляваше Макинтош, търчеше в нощта. Беше изпълнено с болка. За съзнанието това нямаше значение. Не беше неговата болка. Мускулите му скърцаха от агония, но това не беше агония на съзнанието. Пръстите му кървяха от напъните да изтръгнат стоманените решетки от стената. Но съзнанията не кървяха. Никога не бяха кървели.

То не можеше да си спомни кога бе имало тяло, което да е наистина негово. Телата трябваше да бъдат хранени и поени. Това беше много дразнеща особеност на проклетите неща. Рано или късно полезното им действие се изчерпваше. Често обаче това нямаше значение. Все имаше някой — някое дребно съзнанийце, гноящо от омраза, завист и яд, — готов да го приеме. Но трябваше да внимава и да действа бързо. И най-вече да бъде на сигурно. Тук навън из опустелите пътища щеше да е трудно да намери друго подходящо вместилище. Колкото и да не му се щеше, то позволи на тялото да спре и да пийне от някакъв мътен гьол. Оказа се пълен с жаби, но едно тяло трябва и да яде, нали така?

Глава 13

Клатенето на кревата

Истинското легло в черно-бялата зала на замъка се оказа доста по-добро от тъмницата, макар че на Тифани ѝ липсваше успокояващото оригване на козите.

Сънува огън. Отново. И някой я наблюдаваше. Чувстваше го. Не бяха козите. Някой я наблюдаваше отвътре в главата ѝ. Но не с лоши очи. Някой се грижеше за нея. А в съня ѝ огънят бушуваше и една тъмна фигура разтвори пламъците, сякаш бяха завеса. И ето го заека, седнал до тъмната фигура, сякаш ѝ беше домашен любимец. Той погледна Тифани и скочи в огъня. И тя разбра.

Някой чукаше на вратата. Тифани внезапно се събуди.

— Кой е?

Глас от другата страна на тежката врата попита:

— Какъв звук издава забравата?

Тя почти не се замисли:

— Звукът на вятъра сред сухи треви в жарък слънчев ден.

— Да, май е така — съгласи се гласът на Престън иззад вратата. — Ще премина направо към въпроса, госпожице. Долу е пълно с хора. Струва ми се, че имат нужда от вещицата си.

Поглеждайки през тесния прозорец на замъка, Тифани си помисли, че денят е хубав за погребение. В подобни дни не бива да е дъждовно, защото всички много униваха. Тя се опитваше да не унива на погребения. Човек се ражда, живее и умира. Става просто спомен. Също както след лятото идва зимата. В това няма нищо лошо. Имаше сълзи, разбира се, но за тези, които остават на този свят. Онези, които си бяха отишли от него, нямаха нужда от тях.

Слугите бяха на крак от ранни зори и в голямата зала вече бяха изнесени дълги маси със закуска за всички желаещи. Това беше традиция. Бедни или богати, господа или дами, заупокойната закуска беше за всички и от уважение към стария барон, а също и от уважение към добрата храна залата вече се пълнеше. Дукесата също беше там, цялата в черно — по-черно от всяко черно, зървано някога от Тифани. Направо блестеше. Черните одежди на средностатистическата вещица обикновено бяха черни само на теория. На практика редовно бяха доста прашасали, често с кръпки в областта на коленете и донякъде изтъркани по подгъва и, разбира се, почти протрити от честото пране. Бяха си това, което са — работни дрехи. Човек не можеше да си представи дукесата да изражда бебе в подобно облекло… Тифани примига. Можеше да си я представи. Ако се налагаше, дукесата наистина щеше да го направи. Щеше да крещи и да мърмори, и да юрка хората напред-назад, но щеше да го направи. Беше от този тип жени.

Тифани отново примига. Чувстваше ума си кристално ясен. Светът изглеждаше разбираем, но доста крехък, сякаш можеше да се строши като огледално кълбо.

— Добро утро, госпожице! — Това беше Ембър, а зад нея стояха и двамата ѝ родители. Господин Низки имаше спретнато овчи вид, при това с доста плахо изражение. Явно не знаеше какво да каже. Нито пък Тифани.

На главния вход настъпи раздвижване. Роланд се завтече натам и се върна с ланкърския крал Верънс и Маграт, кралицата. Тифани вече ги беше срещала. Трудно е да не ги срещне човек в Ланкър, защото беше много малко кралство. Даже още по-малко, тъй като там живееше и Баба Вихронрав.

Която сега се оказа тук, точно тук и сега, застанала зад кралската двойка с Ейти[32] през раменете като шал, а току зад нея се провикна гръмко веселяшки глас:

— Я глей, Тиф! Готов ли ти е тумбакът за състезание?

Което означаваше, че няколко стъпки по-надолу, скрита поради ръста си, се мъдреше Леля Ог, за която се носеха слухове, че била по-умна от Баба Вихронрав или поне достатъчно умна да не се издаде пред нея.

Тифани ги поздрави с поклон според обичая, като си мислеше: „Събират се, значи“. Тя се усмихна на Баба Вихронрав:

— Много се радвам да те видя тук, госпожо Вихронрав, макар и да съм малко изненадана.

Баба се втренчи в нея, но Леля Ог се намеси:

— Много път е от Ланкър, та решихме да спестим дългото друсане на Маграт и нейния крал, като ги докараме с метлите.

Може би на Тифани така ѝ се стори, но обяснението на Леля Ог прозвуча като нещо, върху което бе работила от известно време. Сякаш репетираше по сценарий.

Но нямаше време за повече приказки. Пристигането на краля беше задвижило някакъв механизъм в атмосферата, а Тифани зърна пастор Крах, застанал като на тръни в черно-бяла роба. Тя нагласи островърхата си шапка и отиде до него. Той изглежда се зарадва на компанията ѝ, което ще рече, че ѝ се усмихна благодарно.

— Ах, вещица, както виждам!

— Да, островърхата шапка е малко издайническа, нали? — отвърна тя.

— Но не и черни одежди, както забелязвам?

Тифани чу въпросителния знак в края на забележката му.

— Когато остарея, ще нося среднощно черно — натърти тя.

— Напълно уместно — кимна пасторът, — но сега носите зелено, бяло и синьо. Не мога да не отбележа, че това са цветовете на баирчините!

Тифани беше впечатлена.

— Значи не се интересувате от горене на вещици, а? — Почувства се малко глупаво, че задава такъв прям въпрос, но нервите ѝ бяха опънати. Пастор Крах поклати глава.

— Мога да ви уверя, мадам, че Църквата не се е ангажирала сериозно в подобни начинания от стотици години! За съжаление някои хора имат дълга памет. Всъщност даже прочутият пастор Овес преди няколко години е написал в широкоизвестния си „Завет от планините“, че жените, известни като вещици, въплъщават по един грижовен и практичен начин най-добрите идеали на пророка Брута. Това за мен е напълно достатъчно. Надявам се, за вас също?

Тифани му отвърна с най-сладката си усмивка, която впрочем изобщо не беше чак толкова сладка, колкото и да се стараеше. Така и не му беше хванала цаката на сладкия вид.

— Важно е да сме наясно по тези въпроси, не смятате ли така?

Тя подуши въздуха и не усети нищо, освен лека миризма на крем за бръснене. Въпреки всичко си каза, че трябва да бъде нащрек.

* * *

И погребението беше хубаво. Според Тифани хубаво погребение е това, в което главното действащо лице е много старо. Тя беше присъствала на няколко — твърде много — погребения, при които тези лица бяха съвсем малки и увити в покривка. В Кредище, а всъщност и почти навсякъде другаде рядко се ползваха ковчези. Добрата дървесина беше твърде скъпа, за да се остави да гние под земята. В повечето случаи и една практична бяла плетена покривка вършеше работа. Лесно се правеше, не струваше много и подпомагаше вълнопроизводството. Баронът обаче замина към вечния си покой в гробница от бял мрамор, която понеже беше практичен човек, сам бе проектирал, поръчал и платил преди двадесет години. В нея имаше бяла покривка, понеже да се лежи на гол мрамор не е много приятно.

И така, изпратиха стария барон, като се изключи фактът, че само Тифани знаеше къде наистина се намира той. А той вървеше с баща си из стърнищата, където плевелите още горяха в един прекрасен ден в края на лятото, в един прекрасен, замръзнал във времето миг…

Тя се стресна.

— Рисунката! — Макар и да го прошепна на себе си, околните се обърнаха да я изгледат. „Колко егоистично от моя страна! — помисли си тя, а после се притесни: — Дали ще си е на мястото?“

Веднага щом капакът на каменната гробница се плъзна на мястото си със звук, който Тифани никога нямаше да забрави, тя отиде да търси Браян. Завари го да духа нос, а като вдигна очи към нея, тя забеляза, че са зачервени.

Хвана го внимателно за ръката, опитвайки се да не звучи напрегнато.

— Стаята, в която живееше баронът, заключена ли е?

Той я изгледа в потрес.

— Как иначе! А парите са в големия сейф в кабинета. Защо питаш?

— Там имаше нещо много ценно. В една кожена папка. И тя ли е вече в големия сейф?

Сержантът поклати глава.

— Виж, Тиф, след… — той се поколеба — случилата се неприятност аз направих опис на всичко в онази стая. Нито едно нещо не излезе от нея, без да го огледам и запиша в тефтера си. С молива си — додаде той за максимална точност. — Нищо подобно на кожена папка не беше изнесено, сигурен съм в това.

— Да. Защото госпожица Смрика вече я е изнесла — ядоса се Тифани. — Тази проклета сестра! Не ми пукаше за парите, защото така или иначе не съм се надявала на тях! Може би си е мислела, че в папката има документи или разни ценни книжа!

Тифани отърча обратно до залата и се озърна. Роланд вече беше баронът във всяко едно отношение. И в това отношение хората се трупаха около него, говорейки неща от сорта на: „Той беше много добър човек“ и „Имал е късмет“, както и „Поне не е страдал“ и всички подобни неща, които хората казват след погребение, когато не знаят какво да кажат.

Тифани се насочи решително към барона и спря, когато една ръка стисна рамото ѝ. Тя проследи ръката до лицето на Леля Ог, някак си успяла да получи най-голямата халба с бира, която Тифани беше виждала в живота си. По-контретно, полупразна гарафа с бира.

— Драго му става на човек да види такова хубаво погребение — ухили се Леля. — Е, не го познавах старото момче, естествено, ама ми се струва свестен тип. Радвам се да те видя, Тиф. Справяш се без проблеми, а?

Тифани се вгледа в тези невинно усмихващи се очи и покрай тях в доста по-суровото лице на Баба Вихронрав и периферията на шапката ѝ. Кимна.

Баба Вихронрав прочисти гърло с чакълен звук.

— Не сме тук по работа, момичето ми, просто искахме да помогнем на краля да се появи както подобава.

— И хич не гоним Лукавеца — додаде весело Леля Ог.

Звучеше като глупаво изпускане и Тифани чу неодобрителното изсумтяване на Баба. По принцип обаче, когато Леля Ог случайно изръсеше някоя глупава смущаваща реплика, то беше, защото много внимателно я е обмислила предварително. Тифани го знаеше и Леля със сигурност знаеше, че Тифани знае, а Тифани знаеше и това. Вещиците обаче често се държаха по този начин и всичко винаги минаваше идеално, стига някоя от тях да не грабнеше брадва.

— Знам, че това е мой проблем. Ще се справя с него — заяви Тифани.

На пръв поглед реакцията ѝ беше адски глупава. Старшите вещици щяха да са ѝ от голяма помощ. Но как щяха да погледнат на нея? Това беше нейна територия и тя трябваше да запази гордостта си. Човек не може да каже: „Вършил съм какви ли не трудни и опасни неща“, защото си беше ясно. Онова, което има значение, е какво вършиш сега. Беше въпрос на чест. Беше въпрос на стил.

И също така беше въпрос на възраст. След двайсет години вероятно, ако помолеше за помощ, всички щяха да си помислят: „Е, даже и опитна вещица може да се натъкне на нещо наистина необичайно“. И, разбира се, щяха да помогнат. Но сега, ако помолеше за помощ, ами… пак щяха да помогнат. Вещиците винаги си помагаха една на друга. Но всички щяха да си мислят: „Бива ли я за тая работа? Не може ли да издържи сама? Ще може ли да се справя в бъдеще?“ Никой нямаше да каже и дума, но всички щяха да си го мислят.

Всичко това мина през главата ѝ, докато мигне, а като отвори очи, срещна тези на вещиците.

— Самоувереността е най-добрият приятел на вещицата — непоколебимо заяви Баба Вихронрав.

Леля Ог кимна със съгласие и добави:

— Така е, винаги можеш да разчиташ на себе си, открай време го твърдя! — Тя се засмя на изражението на Тифани. — Да не мислиш, че си единствената, която се изправя пред Лукавеца, миличка? Ето Баба например трябваше да се справи с него, като беше на твоите години. Прати го там, откъдето се беше пръкнал, в много бърз порядък, можеш да ми вярваш.

Осъзнавайки, че е безполезно, но въпреки това решена да пробва, Тифани се обърна към Баба Вихронрав:

— Можеш ли да ми дадеш някакъв съвет, Бабо?

Баба, която вече целенасочено се запътваше към отрупаните с храна маси, поспря, обърна се, и каза:

— Вярвай на себе си.

Тя продължи още няколко крачки, но спря, като че потънала в мисли, и добави:

— И не се проваляй.

Леля Ог потупа Тифани по гърба.

— Аз самата никога не съм го срещала мръсника, ама чувам, че бил голяма отврат. Ей, поруменялата булчица да не прави моминско парти довечера? — Леля смигна и изсипа остатъка от съдържанието на халбата в гърлото си.

Тифани се опита да мисли бързо. Леля Ог се разбираше с всички. Тифани имаше съвсем смътна представа за това какво означава моминско парти, но някои от артикулите в магазина на госпожа Пруст я наведоха на определени мисли, а ако и Леля Ог се сещаше за тях, със сигурност в цялата работа щеше да е замесен и алкохол.

— Не мисля, че е редно да се прави подобно парти непосредствено след погребение, а ти, Лельо? Макар че Летиша сигурно би се радвала да си побъбрите — додаде тя.

— Тя нали ти е дружка? Чини ми се, че сама трябва да си побъбриш с нея.

— Направих го! — възрази Тифани. — Но не мисля, че ми повярва. А ти си имала поне трима съпрузи!

Леля Ог се втренчи в нея за момент, след което въздъхна.

— Това ще да излезе бая дълго побъбряне. Хубаво, де. Ами младежът? Той кога ще си прави ергенско парти?

— О, такова ли! Слушала съм за това. Дето приятелите му го напиват, замъкват го нанякъде, връзват го за дърво и… предполагам, че понякога използват кофа с боя и четка, но обикновено го хвърлят в свинарника. Защо питаш?

— А-а, момчешките партита винаги са доста по-интересни от момичешките — обясни Леля с дяволито пламъче в очите. — Щастливият младоженец има ли си някакви приятелчета?

— Ами пристигнаха разни изтупани младежи от други тузарски семейства, но единствените хора, които наистина познава, са тези от селото. Всички отраснахме заедно, разбираш ли? И никой от тях няма да посмее да хвърли барона в свинарник!

— А твоят левент там? — Леля посочи към Престън, който стоеше наблизо. Изглежда, че винаги стоеше наблизо.

— Престън ли? — изви вежда Тифани. — Не мисля, че се познават добре с барона. А и във всеки случай… — Тя млъкна и си помисли: „Левент?“. Обърна се и погледна Леля, сключила ръце зад гърба си и вдигнала лице към тавана с изражение на ангел, макар и безспорно от онези, на които явно им се е случвало да срещнат някой и друг демон в живота си. Такава беше тя, Леля. Става ли дума за душата — или всъщност за която и да е част от тялото, — не можеш да криеш от нея.

„Но той не е моят левент — настоя тя пред себе си. — Той е просто приятел. При това момче.“

Престън пристъпи напред и свали шлема си пред Леля.

— Опасявам се, мадам, че би било в разрез с правилника в качеството си на военнослужещ да вдигна ръка срещу моя главнокомандващ — каза той. — Ако не стояха така обстоятелствата, с готовност бих го сторил.

Леля кимна одобрително на многословния отговор и намигна на Тифани така, че тя се изчерви до петите. Усмивката на Леля стана толкова широка, че можеше да побере цяла тиква.

— О, боже, о, боже, о, боже — възкликна тя, — като гледам, тук е малко умряло. Имате късмет, че дойдох!

Леля Ог имаше златно сърце, но ако сте от хората, които лесно се шокират, значи е по-добре да си запушвате ушите, когато казва, каквото ѝ иде на акъла. Все пак трябва да има и здрав разум, нали?

— Лельо, на погребение сме!

Но тонът ѝ никога нямаше да накара Леля Ог да се откаже.

— Той добър човек ли беше?

Тифани се поколеба само за миг.

— Стана добър.

Нищо не можеше да се изплъзне от вниманието на Леля Ог.

— А, да, баба ти го е научила на обноски, предполагам. Значи е умрял като добър човек, а? Добре. Ще го помнят ли с хубаво?

Тифани се опита да преглътне буцата в гърлото си и успя да отговори:

— О, да, всички.

— И ти си се погрижила да умре добре? Държала си болката настрана?

— Лельо, ако питаш мен, той имаше прекрасна смърт. Единствената по-прекрасна смърт щеше да е да не умира.

— Браво — похвали я Леля. — Знаеш ли дали е имал любима песен?

— О, да! „Чучулигите звънко пеят“ — промълви Тифани.

— А, това сигурно е тая, дето у дома ѝ викаме „С радост и наслада“. Ти само карай след мен, ясно, и скоро ще ги приведем в правилното настроение!

С тези думи Леля Ог хвана един минаващ сервитьор за рамото, грабна пълна халба от подноса му, скочи на една маса чевръсто като девойче и кресна за тишина с отривист като на старшина глас.

— Дами и господа! За да отбележим добрия живот и леката смърт на нашия покоен приятел и барон, ме помолиха да изпея любимата му песен. Моля, припявайте, ако имате дъх!

Тифани слушаше поразена. Леля Ог беше човекът-оркестър, или по-точно жената-оркестър, която завладяваше публиката. Тя се обръщаше към абсолютни непознати така, сякаш ги познава от години, а те някак отвръщаха, сякаш наистина беше така. Увлечени, тъй да се каже, от изключителните певчески умения на една старица с един-единствен зъб, смутените хора надигаха гласове с леко мънкане от втория стих, а до края на първия куплет вече хорово припяваха и тя ги държеше в ръцете си. Тифани се разплака и през сълзи видя как малко момче в новото му вълнено и намирисващо на пикня палтенце върви с баща си под различни звезди.

Чак тогава видя блясъка от сълзи по лицата на другите, сред които и пастор Крах, и дори дукесата. В залата кънтеше ехото от преживени загуби възпоменания, а самата зала дишаше в такт.

Трябваше да науча това, помисли си тя. Исках да се науча да владея огъня, да владея болката, трябваше да се науча да завладявам хората. Трябваше да се науча как да не пея като пуйка…

Песента свърши и хората взеха да се споглеждат с малко овчи вид, но кракът на Леля Ог вече караше масата да се тресе.

— Рипай, рипай, клати кревата! Рипай, рипай, като чуеш свирнята — пееше тя.

„Това подходяща песен за погребение ли е? — стресна се Тифани, а после си каза: — Разбира се, че е! Това е една прекрасна мелодия и ни казва, че един ден всички ще умрем, но — и това е важното — все още сме живи.“

Ето че Леля Ог скочи от масата, грабна пастор Крах и се завъртя с него, пеейки:

— Знай, че никой проповедник смъртта не държи като пленник… — А той проявяваше достатъчно такт да се усмихва и да танцува с нея.

Хората започнаха да ръкопляскат — нещо, което Тифани изобщо не мислеше, че може да се случи на погребение. Искаше ѝ се, о, как ѝ се искаше да бъде като Леля Ог, която разбира нещата и знае как да претопи мълчанието в смях.

А после, когато ръкоплясканията поутихнаха, мъжки глас подхвана:

— Долу в долината, в нейните дълбини, отпусни си ти главата, чуй вятърът как шепти. Тишината се отдръпна пред неочаквано медения глас на сержанта.

Леля Ог се примъкна към Тифани.

— Е, май ги позагрях. Чуваш ли как си прочистват гърлата? Чини ми се, че пасторът ще е пропял до края на вечерта! А пък на мен няма да ми дойде зле още една чашка. От туй нещо, пеенето, страшно пресъхва устата. — Намигна, след което довери на Тифани: — На първо място човек, на второ — вещица. Трудно се помни, ама лесно се прави.

Това беше магия. Залата, пълна с хора, които почти не познаваха повечето от останалите, се беше превърнала по магия в зала с човешки същества, които знаеха, че са сред други човешки същества, и точно в момента нищо друго нямаше значение. Именно в този момент Престън я потупа по рамото. На лицето му играеше любопитен вид тревожна усмивка.

— Съжалявам, госпожице, но за лош късмет съм на смяна и ми се струва, че трябва да знаеш, че имаме още трима посетители.

— Не можеш ли просто да ги доведеш? — учуди се Тифани.

— Бих искал, госпожице, само дето в момента са заседнали на покрива. Звукът, издаван от три вещици, госпожице, е страшно много проклетисване.

* * *

Ако е имало проклетисване, новопристигналите очевидно бяха останали без дъх до времето, когато Тифани успя да открие правилния прозорец и да се покатери на оловния покрив на замъка. Нямаше много опора и беше доста мъгливо, но тя предпазливо залази на колене и ръце към сумтенето.

— Има ли там вещици? — извика.

А от сумрака дойде глас на човек, който дори не се опитваше да си сдържи нервите:

— И какво, по дяволите, ще направиш, ако кажа „не“, госпожице Тифани Сболки?

— Госпожо Пруст? Какво правиш там?

— Държа се за един водоливник! Свали ни оттук веднага, драга, понеже това не са моите камъни, а госпожа Ставастойка има нужда да посети тоалетната.

Тифани пропълзя малко по-нагоре, давайки си ясна сметка за отвесната бездна на педя от ръката ѝ.

— Престън отиде да донесе въже. Имате ли метла?

— Една овца се заби в нея — оплака се госпожа Пруст.

Тифани вече почти я виждаше.

— Забили сте се в овца във въздуха?

— Може и да беше крава или нещо подобно. Какви са тия неща, дето правят гнъх-гнъх!

— Блъснали сте се в летящ таралеж?

— Не, разбира се! Бяхме долу да търсим храст за госпожа Ставастойка. — В мрака се разнесе въздишка. — Заради проблемите ѝ, клетата завалия. Повярвай ми, спирахме на безброй храсти по пътя дотук! И знаеш ли какво? Във всеки един от тях има по нещо, дето жили, хапе, рита, кряска, вие, жвака, пърди гръмко, става цялото в бодли, опитва се да те прекатури или прави огромна купчина лайна! Абе вие не сте ли чували за порцелан тук, а?

Тифани се сащиса.

— Е, ами… да, но не и в полето!

— Пада им се — тросна се госпожа Пруст. — Съсипах съвсем приличен чифт обуща, направо ги съсипах!

Сред мъглата нещо издрънча и Тифани с облекчение чу Престън да казва:

— Успях да отворя старата амбразура, дами, ако бъдете така любезни да изпълзите насам?

Амбразурата водеше до спалня, в която очевидно за последно беше спала жена. Тифани прехапа устни.

— Струва ми се, че това е стаята на дукесата. Моля ви, не пипайте нищо! Тя бездруго си е доста сопната.

— Дукеса ли? Звучи шикозно — възкликна госпожа Пруст. — Може ли да попитам какъв вид дукеса?

— Дукесата на Сувенир. Видя я в града, когато стана онази малка неприятност. Сещащ ли се? При „Кралската глава“. Има огромно имение на около петдесетина километра оттук.

— Колко хубаво! — каза госпожа Пруст по начин, който подсказваше, че вероятно няма да бъде много хубаво, но би било много интересно и вероятно неудобно за някой, който не е госпожа Пруст. — Помня я. И си спомням, че се чудих, докато се връщах от всичко онова: „Къде ли съм те срещала преди, милейди?“ Знаеш ли нещо за нея, драга?

— Ами дъщеря ѝ ми разказа, че при ужасен пожар е изгубила всичкото си имущество и цялото си семейство, преди да се омъжи за дука.

Госпожа Пруст светна, макар че искриците в очите ѝ бяха като отблясъка от острието на нож.

— О, нима? — с петмезен глас възкликна тя. — Гледай ти! Нямам търпение да я видя отново и да изкажа съболезнованията си…

Тифани реши, че няма време да се занимава с тази загадка, като има толкова други неща на главата.

— Ъ-ъ…? — подхвана тя, гледайки ужасно високата жена, която някак се опитваше да се скрие зад госпожа Пруст.

— О, боже мой, къде са ми обноските? — възкликна госпожа Пруст и додаде: — Не че някога съм имала такива. Тифани Сболки, това е госпожица Батиста, по-известна като дългуресто-трътлестата Вилазка. Госпожица Батиста се е учила при старата госпожа Ставастойка, която мерна да бърза надолу по стълбите с изключително конкретна цел. Вилазка много страда от теченията, клетата душа. Трябваше да ги взема и двете, защото Вилазка разполага с единствената изправна метла, която успях да намеря, а тя не тръгва никъде без госпожа Ставастойка. Дяволът я е държал в изправност тая метла. Не се безпокой, ще си е пак към метър и седемдесет след няколко часа. Разбира се, големи проблеми си има с таваните. А ти, Вилазке, най-добре веднага тръгвай да намериш госпожа Ставастойка.

Тя махна с ръка и младата вещица бързо излезе с притеснен вид. Когато госпожа Пруст даваше нареждания, те по принцип биваха изпълнявани. Тя се обърна отново към Тифани.

— Онова нещо, дето те преследва, вече си има тяло, госпожичке. Откраднало е тялото на един убиец от Мъчилището. И знаеш ли какво? Преди да се измъкне оттам, извергът е убил канарчето си. Каквито и изчадия да са, никога не убиват канарчетата си. Това е нещо, което просто не се прави. Може да разбиеш главата на някой друг затворник с железен прът, но никога не убиваш канарче. Това е голямо зло.

Беше странен начин да представи проблема, но госпожа Пруст не си падаше по лигавите приказки, нито пък по утешенията.

— Мислех си, че може да стане нещо подобно — кимна Тифани. — Знаех си, че ще стане. Как изглежда?

— Изпуснахме го от поглед няколко пъти — измърмори госпожа Пруст. — Зовът на природата и така нататък. Може и да е нахлул в някоя къща за по-нормални дрехи, не знам. На него не му пука за тялото. Ще го юрка, докато си намери друго или не се разпадне на парчета. Ще сме нащрек за него. Това ли, значи, ти е околията?

Тифани въздъхна.

— Да. А той сега ме преследва като вълк агне.

— Тогава, ако те е грижа за хората ти, трябва да се отървеш бързо от него — заключи госпожа Пруст. — Огладнее ли достатъчно, вълкът напада всичко. А сега, къде са твоите обноски, госпожице Сболки? Ние сме премръзнали и мокри, а както долавят ушите ми, долу има хапване и пийване, права ли съм?

— О, извинявай! А си била толкова много път да ме предупредиш — затюхка се Тифани.

Госпожа Пруст махна с ръка, сякаш това не беше важно.

— Сигурна съм, че Вилазка и госпожа Ставастойка биха искали да се поосвежат след дългия полет, но аз съм просто изтощена. — С тези думи за ужас на Тифани тя се пльосна в леглото на дукесата, а калните ѝ ботуши щръкнаха от рамката. — Тази дукеса — обади се след секунда — да не създава тук още проблеми?

— Ами да, за съжаление — призна Тифани. — Явно няма грам уважение към никой по-нисш от крал, а дори и в този случай подозирам, че уважението ще е само евентуално. Тормози и дъщеря си — додаде тя и се присети: — която, впрочем, е една от клиентките ти. — След това разказа на госпожа Пруст всичко за Летиша и дукесата, защото госпожа Пруст беше от онези жени, на които разказваш всичко. С напредване на разказа усмивката на госпожа Пруст ставаше все по-широка и на Тифани изобщо не ѝ беше нужна вещерска проницателност, за да се сети, че дукесата ще загази.

— Така си и мислех. Имам страхотна памет за лица. Чувала ли си някога за мюзикхол, драга? Е, да, няма как да си чувала, не и тук. Иде реч за комедианти, певци и сценки с говорещи кучета… и естествено танцьорки. Мисля, че вече схващаш картинката, нали? Не е чак толкова лоша работа за момиче, което умее да поразвърти хубавко краче, особено като се има предвид, че след представлението всичките занизани господа чакат зад сцената да те изведат на приятна вечеря и така нататък. — Вещицата свали островърхата си шапка и я пусна на пода до леглото. — Не понасям метли — изпъшка тя. — Правят ми мазоли на места, където никой не би трябвало да има.

Тифани се чувстваше като в небрано лозе. Не можеше да нареди на госпожа Пруст да стане от леглото. В крайна сметка това не беше нейното легло. Нито пък нейният замък. Тя се усмихна. Всъщност това наистина не беше неин проблем. Колко е хубаво да откриеш, че има и чужди проблеми.

— Госпожо Пруст — подхвана тя, — бих ли могла да те убедя да дойдеш долу? Там има едни други вещици, с които наистина ми се ще да се запознаеш. — За предпочитане, когато не съм в помещението, додаде на себе си, но се съмнявам, че ще е възможно.

— Полски вещици ли? — госпожа Пруст задуши с нос. — Макар че всъщност няма нищо лошо в полската магия — продължи тя. — Веднъж срещнах една такава вещица, която прокара ръце над някакъв жив плет и три месеца по-късно той беше израсъл във формата на два пауна и отвратително сладурско кутре с кокал от лигуструм в устата си. И всичко това, забележи, без употребата на никакви ножици.

— Защо ѝ е трябвало да прави това? — потресена попита Тифани.

— Силно се съмнявам, че ѝ е трябвало, но някой я е помолил да го направи, за което ѝ е платил добри пари, пък и формално погледнато, декоративното озеленяване всъщност не е незаконно. Макар и да подозирам, че има една-две раси, които първи ще въстанат против това, когато настъпи революцията. Полски вещици — така наричаме ние в града провинциалните вещици.

— О, наистина ли? — невинно възкликна Тифани. — Е, аз не знам ние в провинцията как наричаме градските вещици, но съм сигурна, че госпожа Вихронрав ще ти обясни. — Тя знаеше, че трябва да се засрами от себе си, но имаше дълъг ден след много дълга седмица, а и вещиците все пак трябва да имат някакво забавление в живота си.

По стълбището надолу минаха покрай стаята на Летиша. Тифани дочу гласове. И смях. Беше смехът на Леля Ог. Човек не можеше да го обърка — беше от онзи вид смях, който те шляпва по гърба. После се обади гласът на Летиша:

— Това наистина ли върши работа?

Леля отвърна нещо под нос, което Тифани не успя да дочуе, но каквото и да беше, Летиша едва не се задави от кискане. Тифани се усмихна. Свенливата булка получаваше инструкции от жена, която сигурно ни веднъж в живота си не бе изпитала свян, и това изглежда беше доста удачна комбинация. Най-малкото вече не избухваше в сълзи на всеки пет минути.

Тифани заведе госпожа Пруст в залата. Изумително е да видиш, че единственото, което им трябва на хората, за да бъдат щастливи, е ядене, пиене и други хора. Дори без Леля Ог да ги подръчква, те изпълваха пространството с… ами с усещането за човечност. И насред него стоеше Баба Вихронрав, избрала такова място, че да може да вижда почти всички. Говореше с пастор Крах.

Тифани внимателно се приближи до тях, като съдеше по лицето на свещеника, че той изобщо няма да има нищо против, ако им се натрапи. Баба Вихронрав имаше доста праволинейно мнение по въпроса за религията. Тифани забеляза как пасторът си отдъхна, когато се намеси:

— Госпожо Вихронрав, може ли да ти представя госпожа Пруст? Тя е от Анкх-Морпорк, където държи забележителен магазин. — Преглъщайки, Тифани се обърна към госпожа Пруст и произнесе: — Позволи да ти представя Баба Вихронрав.

Тя се отдръпна назад и затаи дъх, а двете възрастни вещици се изгледаха. Залата притихна и никой не смееше да мигне. И тогава — не може да бъде! — баба Вихронрав намигна, а госпожа Пруст се ухили.

— Много се радвам да се запознаем — каза Баба.

— Изключително ми е приятно — отвърна госпожа Пруст.

Те размениха по още един поглед и се обърнаха към Тифани Сболки, която внезапно разбра, че старите умни вещици са имали възможност да бъдат по-стари и по-умни доста по-дълго от нея.

Баба Вихронрав почти се засмя, когато госпожа Пруст рече:

— Няма нужда да си знаем имената, за да се познаем една друга, но ще позволиш ли да ти предложа, млада госпожице, да започнеш да дишаш отново?

Баба Вихронрав подхвана превзето госпожа Пруст под ръка и се обърна към стълбите — по тях слизаше Леля Ог, следвана от Летиша, която се изчервяваше на места, където хората по принцип не се изчервяват.

— Ела с мен, драга моя — покани я тя. — Трябва да се запознаеш с приятелката ми, госпожа Ог, която си купува доста от твоите стоки.

Тифани се отдръпна. За един кратък момент от времето просто нямаше какво да прави. Тя плъзна поглед по залата, където хората се тълпяха на малки групички, и видя дукесата да стои сама. „Защо го правя? Защо отивам към тази жена? Може би — помисли си тя — ако знаеш, че ще се изправиш пред ужасно чудовище, не е зле да придобиеш малко практика.“ За нейно безкрайно изумление обаче дукесата плачеше.

— Мога ли да помогна с нещо? — промълви Тифани.

Моментално я прониза свиреп поглед, но сълзите продължаваха да капят.

— Тя е всичко, което имам — изхлипа дукесата, поглеждайки към Летиша, която все така вървеше по петите на Леля Ог. — Сигурна съм, че Роланд ще е много грижовен съпруг. Надявам се тя да осъзнае, че съм ѝ дала добра основа, за да върви безопасно по житейския си път.

— Определено е научила много неща от вас — каза Тифани, но дукесата бе впила очи във вещиците и без да погледне Тифани, процеди:

— Знам, че имахме разногласия, млада госпожице, но дали не би могла да ми кажеш коя е онази жена там от посестримите ти вещици, която говори с доста щръклестата?

Тифани хвърли кратък поглед.

— А, това е госпожа Пруст. Тя е от Анкх-Морпорк. Да не ви е стара приятелка? Питаше за вас преди малко.

Дукесата се усмихна, но с особена, свита усмивчица. Ако усмивките имаха цвят, тази щеше да е зелена.

— О, това е, ъ-ъ… — тя млъкна, леко олюлявайки се, — много мило от нейна страна. — Тя се прокашля. — Толкова се радвам, че с дъщеря ми явно доста се сближихте, и бих искала да ти поднеса моите извинения за всякаква прибързаност от моя страна през последните дни. Също така много бих искала да поднеса на теб и на трудолюбивите служители тук моите извинения за онова, което може и да ви се е сторило твърде властническо държание, но надявам се, ще разберете, че това произтича единствено от желанието на една майка да стори най-доброто за детето си. — Тя говореше много внимателно. Думите ѝ се редяха като цветни кубчета за детска игра, а между кубчетата — като хоросан — се стелеше недомлъвката: „Моля те, моля те, не казвай на хората, че съм била танцьорка в мюзикхол. Моля те!“

— Е, разбира се, всички бяхме поизнервени — кимна Тифани. — Но, както казват, да би мирно стояло, не би чудо видяло.

— За съжаление — сведе очи дукесата — не мисля, че си стоях мирно. — Тифани забеляза в ръката ѝ голяма винена чаша, която беше почти празна. Дукесата я погледа малко и смени темата: — Сватба почти веднага след погребение, редно ли е това?

— Според някои е лош късмет да се отложи планирана сватба — сви рамене Тифани.

— Ти вярваш ли в късмета? — изви вежда дукесата.

— Вярвам, че нямам нужда да вярвам в късмета — отвърна Тифани, — но мога да ви уверя, ваша светлост, че в подобни моменти вселената е малко по-близо до нас. Странни са тези моменти на начало и на край. Опасни моменти. И ние ги чувстваме, дори да не знаем какво значат. Тези моменти не са непременно хубави, но не са и непременно лоши. Всъщност какви са зависи от това какви сме ние.

Дукесата сведе очи към празната чаша в ръката си.

— Не знам защо, но ми се струва, че трябва да си полегна. — Тя се обърна да поеме по стълбището, като едва не пропусна първото стъпало.

В другия край на залата избухна смях. Тифани тръгна след дукесата, но се отби да потупа Летиша по рамото.

— На твое място щях да ида да си побъбря с майка си, преди да се качи горе. Струва ми се, че много би искала да си поговорите сега. — След което се наведе и ѝ прошепна на ухо: — Но не ѝ споделяй много от приказките на Леля Ог.

Летиша понечи да възрази, видя изражението на Тифани, размисли и побърза да пресрещне майка си.

И ето че изведнъж до Тифани се оказа Баба Вихронрав. След известно време, сякаш говореше на въздуха, Баба каза:

— Хубава околия си имаш тук. Добри са хората. Едно ще ти кажа. Той е наблизо.

Тифани забеляза, че другите вещици — дори дългуресто-трътлестата Вилазка — взеха да се подреждат зад гърба на Баба Вихронрав, без да отклоняват очи от Тифани. А събереш ли погледите на много вещици, почва да ти пари като слънце.

— Има ли нещо, което искате да ми кажете? — запита Тифани. — Има, нали?

Не се случваше често, а всъщност сега, когато Тифани се замисли, изобщо не се случваше да види Баба Вихронрав разтревожена.

— Сигурна ли си, че можеш да се справиш с Лукавеца? Като гледам, още не си навлякла среднощно.

— Когато остарея, тогава ще нося среднощно — заяде се Тифани. — Въпрос на избор е. И, Бабо, знам защо сте тук. За да ме убиете, ако се проваля, нали?

— Мътните го взели — измърмори Баба Вихронрав. — Ти си вещица, добра вещица. Но според някои от нас било най-добре да настояваме да ти помогнем.

— Не — отсече Тифани. — Това си е моята околия. Моята бъркотия. Мой проблем.

— Без значение от всичко? — вдигна вежда Баба.

— Категорично!

— Е, поздравявам те за твърдата позиция и ти желая… не, не късмет, а увереност! — Сред вещиците се разнесе шумтеж и Баба рязко се сопна: — Тя направи своя избор и това, дами, е то.

— Няма шансове — рече Леля Ог с усмивка. — Почти го съжалявам. Сритай го в… Сритай го, където свариш, Тиф!

— Ти си на своя територия — додаде госпожа Пруст. — Какво друго може да направи вещица, освен да успее на собствената си територия?

Баба Вихронрав кимна.

— Ако оставиш гордостта да те надвие, значи вече си загубила, но ако я хванеш за врата и я яхнеш като жребец, може да си спечелила. А сега ми се струва, че е време да се подготвиш, госпожице Тифани Сболки. Имаш ли план за сутринта?

Тифани погледна в пронизителните сини очи.

— Да. Да не се проваля.

— Това е добър план.

Госпожа Пруст сръга Тифани с ръка, бодлива от брадавици, и каза:

— По една щастлива случайност, момичето ми, май и аз имам да гътна едно чудовище…

Глава 14

Изгарянето на краля

Тифани знаеше, че няма да заспи тази нощ, и изобщо не се опита. Хората стояха на групички и си говореха, а по масите имаше още храна и напитки. Вероятно заради напитките не се забелязваше колко бързо всъщност изчезват и храната, и напитките, но Тифани беше сигурна, че долавя приглушени звуци от гредите на тавана. Разбира се, вещиците бяха пословични с това, че тъпчат храна по джобовете си за по-късно, но фигълите май ги надминаваха чисто и просто с числено превъзходство.

Тифани безцелно шареше от група на група, а когато дукесата най-сетне реши да се оттегли в покоите си, не я последва. Беше съвсем категорична пред себе си, че не я следва. Просто се случи да е в същата посока. А когато се стрелна по каменния под да стигне вратата точно след като се затвори зад дукесата, не го направи, за да подслушва. Категорично не.

Просто отиде тъкмо навреме, за да чуе началото на ядния крясък, последван от гласа на госпожа Пруст:

— О, Диърдри Пароли! Толкова години, пък никакви пайети! Можеш ли още да свалиш с шпагат цилиндър от главата на някой господин?

А после настъпи тишина. Тифани припряно си тръгна, защото вратата беше много дебела и някой със сигурност щеше да забележи, ако продължаваше да виси там, притиснала ухо до нея.

Затова се върна долу тъкмо навреме да си побъбри с дългуресто-трътлестата Вилазка и госпожа Ставастойка, която — едва сега осъзна — беше сляпа. Това беше жалко, но не твърде голяма трагедия за вещица. Вещиците винаги имаха по няколко допълнителни сетива в запас.

После слезе долу в криптата.

Навсякъде около гробницата на барона бяха струпани цветя, но не и върху нея, защото мраморният капак беше толкова красиво изработен, че щеше да е срамота да го закриват с рози. Каменоделците бяха издялали в камъка самия барон, целият в броня и стиснал меч. Изработката беше толкова майсторска, че изглеждаше така, сякаш би могъл всеки миг да стане и да тръгне нанякъде. В четирите краища на плочата горяха свещи.

Тифани вървеше сред каменните плочи на други барони. Тук-там имаше някоя съпруга, изобразена с изящно скръстени ръце. Беше… странно. В Кредище нямаше надгробни плочи. Камъкът беше твърде ценен. Имаше гробища, а нейде в замъка имаше древна книга с избледнели карти, които показваха къде са погребани хората. Единственият обикновен човек със своего рода мемориал беше Баба Сболки, а тя в много отношения беше изключително необикновен човек. Чугунените колела и тумбестата печка, които бяха единствените останки от нейната овчарска къщурка, със сигурност биха оцелели още сто години. Металът беше здрав, а безкрайно пасящите овце поддържаха земята около тях гладка като покривка за маса. Освен това мазнините от овчето руно, което непрекъснато отъркваха в колелата, бяха идеална смазка за поддържане на метала в толкова добро състояние, колкото и в деня, когато е бил отлят.

В старите времена, преди някой рицар да стане рицар, е прекарвал една нощ в стаята с оръжията си, молейки се на които и да са слушащи божества да му дадат сила и мъдрост.

Тифани беше сигурна, че чува тези думи ако не с ушите си, най-малкото в главата си. Тя се обърна и погледна спящите рицари, като се зачуди дали госпожа Пруст не беше права, че камъкът има памет.

„А моите оръжия какви са?“ — запита се тя и отговорът дойде незабавно: „Гордост“. О, нека си разправят, че това е грях, нека си разправят, че предшества падението. Това не може да е истина. Ковачът се гордее с добрата си спойка, конярят се гордее с конете си, които блестят като нови кестени на слънчевите лъчи, овчарят се гордее с това, че е опазил стадото от вълка, готвачът се гордее с кексовете си. Ние изпитваме гордост, че оставяме добра следа в историята, една добра приказка, която да се разказва.

Но в мен има и страх. Страхът, че ще подведа останалите. И понеже се страхувам, ще преодолея този страх. Няма да посрамя тези, които са ме учили.

И имам вяра, макар и да не съм сигурна в какво вярвам.

— Гордост, страх и вяра — изрече тя на глас. А пред нея четирите свещи се разгоряха, сякаш подети от вятър. В лумналата светлина за момент беше сигурна, че вижда как фигурата на стара вещица се стопи в тъмния камък. — О, да — каза Тифани. — Имам и огън.

И тогава, без да знае точно защо, тя се зарече:

— Когато остарея, ще нося среднощно. Но не и днес.

Тифани вдигна фенера си и сенките се разбягаха, но една, която много приличаше на старица в черно, изчезна напълно. А аз знам защо заекът скача в огъня и утре… не, днес, и аз ще скоча в него.

Тя се усмихна.

* * *

Когато се върна в голямата зала, всички вещици, застанали на стълбището, впериха очи в нея. Тифани се зачуди как ли се търпят Баба и госпожа Пруст, имайки предвид, че и двете бяха горди като котка, претъпкана с шестпенсови монети. Те обаче изглежда се справяха достатъчно добре по начин от рода на „разговори за времето“, „обноските на младите хора в наши дни“ и „скандалната цена на сиренето“. Леля Ог впрочем имаше необичайно разтревожен вид. А да видиш Леля Ог с разтревожен вид си беше тревожно. Минаваше полунощ — формално погледнато, вещерският час. В реалния живот всеки час е вещерски, но въпреки това начинът, по който двете стрелки на часовника щръкнаха право нагоре, беше малко зловещ.

— Чувам, че момчетата се върнаха от ергенското си парти — обади се Леля, — ама ми се чини, че са забравили къде са оставили младоженеца. Не че мисля, че ще отиде някъде, де. Те надлежно са се погрижили да му свалят панталоните и да го вържат за нещо. — Тя се прокашля. — Това по принцип е обичайната процедура. Стриктно казано, кумът се предполага да помни мястото, но като са го намерили, не е могъл да си спомни собственото си име.

Часовникът в залата удари полунощ. Никога не звънеше навреме. Всеки удар обаче сякаш удряше по гръбнака на Тифани.

И ето че към нея с маршова стъпка се приближи Престън. На Тифани ѝ се стори, че от доста време накъдето и да погледнеше, все виждаше Престън — спретнат, чистичък и някак… пълен с надежда.

— Слушай, Престън — каза тя, — нямам време за обяснения и не съм сигурна, че ще ми повярваш… не, сигурно би повярвал, ако ти ги кажа. Трябва да ида навън да убия онова чудовище, преди то да убие мен.

— Тогава ще те защитавам — отвърна Престън. — И без това главнокомандващият ми е навън в кочината с една свиня, която му души неназоваемото! А аз представлявам временната власт тук!

— Ти ли? — възкликна Тифани.

Престън изпъчи гърди, макар че те не отидоха много напред.

— Всъщност именно аз: момчетата ме обявиха за офицер на Стражата, та да могат да си пийнат, и сержантът в момента е в кухнята и повръща в мивката. Мислеше си, че може да надпие госпожа Ог! — Той отдаде чест. — Ще дойда с теб, госпожице, и не можеш да ме спреш. Без да се обиждаш, разбира се. При все това по силата на правомощията, дадени ми от сержанта между повръщанията му в мивката, бих искал да реквизирам теб и метлата ти за акцията по издирването на барона, ако нямаш нищо против?

Това беше ужасен въпрос към вещица. От друга страна идваше от Престън.

— Добре тогава — кимна тя, — но гледай да не я надереш. И първо трябва да направя едно нещо. Извини ме, ако обичаш. — Тя отиде до отворената врата на залата и като се опря на студената каменна стена, заяви: — Знам, че тук има фигъли, които ме чуват.

— Епа да — потвърди глас досами ухото ѝ.

— Така. Не искам да ми помагате тази вечер. Това е вещерска работа, ясно?

— Тъй на, видехме големата хайка от вещуря. Страшно вещерско парти че падне.

— Аз трябва да… — започна Тифани и я осени идея. — Трябва да се сборя с човека без очи. А те са дошли да видят колко ме бива в схватката. Затова не бива да мамя, като прибягвам до фигъли. Това е важно вещерско правило. Аз, разбира се, зачитам факта, че измамата е почетна фигълска традиция, но вещурята не мамят — продължи тя, наясно, че това е огромна лъжа. — Ако ми помогнете, те ще разберат и ще стана за присмех на всички вещуря.

А ако загубя, помисли Тифани, ще започне битка между фигъли и вещици, каквато светът ще има дълго да помни. Само спокойно, ясно? На глас рече:

— Разбирате ме, нали? Този път, точно този път трябва да ме послушате и да не ми помагате.

— Море, разбрахме те, зер. Ама Джийни вика, дека требва секи миг да те пазим, оти си ни вещурята на баирчините — рече Сите.

— Съжалявам да го кажа, но келдата не е тук — отсече Тифани, — а аз съм. И аз ви казвам, че ако ми помогнете този път, няма вече да съм вещурята на баирчините. Я съм под зврака, тъй да знаете. Вещерска зврака е туй, а тия звраки са страшни. — Чу как фигълите групово простенаха и додаде: — Нема лабаво, зер. Главната вещуря е Баба Вихронрав, а вие я знаете нея. — Надигна се още една вълна от стонове. — Разбирате, значи — кимна Тифани. — Този път, моля, оставете нещата на мен. Нали така?

Настъпи мълчание, след което гласът на Сите О’Бери изпъшка:

— Уф, харно.

— Много добре. — Тифани пое дълбоко дъх и тръгна да вземе метлата си.

* * *

Когато се издигнаха над кулите на замъка, вече не ѝ се струваше чак толкова добра идея да вземе Престън със себе си.

— Защо не ми каза, че те е страх от летене? — тросна се тя.

— Не е честно — оправда се Престън. — Това е първият път, в който летя.

От приличната височина, която бяха набрали, Тифани огледа хоризонта. Над планините тегнеха облаци и от време на време проблясваше лятна светкавица. Чуваше се тътнежът на гръмотевици. В планините бурята никога не беше далеч.

Мъглата се беше вдигнала и луната грееше високо в небето. Беше идеална нощ. И духаше вятър. Тифани се беше надявала на това. А Престън беше обвил ръце около кръста ѝ. Тя не беше сигурна дали се е надявала и на това или не.

Вече летяха над полята в подножието на Кредище и дори на лунната светлина се различаваха тъмните правоъгълници на стърнищата. Хората стриктно внимаваха огънят да не плъзне встрани. Никой не искаше стихийни пожари — не е за разправяне какви бели може да станат. Стигнаха до последния кър. Наричаха го „краля“. Обикновено когато се изгаряше „краля“, половината село довтасваше да лови зайци, избягали от пламъците. Същото трябваше да стане и днес, но всички бяха… заети с друго.

Кокошарниците и свинарникът бяха разположени точно след него на брега на реката. Говореше се, че „кралят“ давал такива обилни реколти, понеже на хората им било доста по-лесно да хвърлят тора в него, вместо да го извозват до по-долните ниви.

Приземиха се до кочината, причинявайки обичайното неистово квичене на свинете, които вярваха, че независимо от това какво всъщност се случва, светът се опитва да ги затрие.

Тя задуши с нос. Въздухът миришеше на свине. Тифани беше сигурна, абсолютно сигурна, че въпреки всичко ще усети Лукавеца, ако изобщо е там. Колкото и да бяха смрадливи, свинете си имаха нормална миризма, която впрочем би изглеждала като ухание на теменужки в сравнение с тази на Лукавеца. Тифани потръпна. Вятърът се усилваше.

— Сигурна ли си, че можеш да го убиеш? — попита Престън.

— Мисля, че мога да го накарам да убие себе си. И, Престън, категорично ти забранявам да ми помагаш.

— Съжалявам — запъна се Престън. — Временни правомощия, нали разбираш? Не можеш да ми даваш заповеди, госпожице Сболки, ако нямаш нищо против.

— Искаш да кажеш, че чувството ти за отговорност и подчинение пред началника означава, че трябва да ми помогнеш?

— Ами да, госпожице — кимна Престън, — и няколко други съображения.

— В такъв случай наистина имам нужда от теб, Престън. Наистина. Смятам, че бих могла да се справя сама, но ще е много по-лесно, ако ми помогнеш. Това, което искам да направиш, е…

Беше почни сигурна, че Лукавеца не може да я дочуе, но все пак снижи глас, а Престън погълна думите ѝ, без да мигне, като накрая каза простичко:

— Ясно, госпожице. Можеш да разчиташ на временните правомощия.

— Гадост! Как попаднах тук?

Нещо сиво, лепкаво и силно вонящо на свине и бира се опита да се прехвърли през оградата на кочината. Тифани знаеше, че е Роланд, но само защото беше твърде невероятно двама женихи да са хвърлени в свинарника именно тази нощ. Той се надигна на крака като някаква блатна гадост, от която се стичаха… така де, просто се стичаха. Едва ли беше необходимо да се навлиза в подробности. Чат-пат по нещо пльокваше от него. Той хлъцна.

— В спалнята ми изглежда има огромна свиня и май съм си забутал някъде панталоните — изломоти той с език, набъбнал от алкохола. Младият барон се озърна, когато просветлението по-скоро го тресна, отколкото озари. — Това не е моята стая, нали? — смънка той и бавно се свлече обратно в кочината.

Тя надуши призрака. Сред всевъзможните миризми от свинарника вонята му изпъкваше като лисица сред пилета. А призракът заговори с глас, пропит с гнилоч и разложение.

Усещам, че си тук, вещице, както и другите. Те не ме интересуват, но това тяло, макар и дребно, има… непрестанни собствени нужди. Аз съм силен. И идвам. Не можеш да спасиш всички. Съмнявам се, че пъклената ти летяща метла може да носи четирима. Кого ще оставиш? Защо не ги оставиш всичките? Защо не оставиш досадната конкуренция, момчето, което те отритна, и настойчивия младеж? О, знам как мислиш, вещице!

Но аз не мисля така, помисли си Тифани. Е, може да ми стана приятно да видя Роланд в кочината, но хората не са просто хора, а хора насред дадени обстоятелства.

А ти не си. Ти вече дори не си човек.

Край нея с ужасен жвакащ шум Престън измъкна Роланд от кочината въпреки протестите на свинята. Какъв късмет имаха и двамата, че не могат да чуят гласа.

Тя се вкамени. Четирима? Досадната конкуренция? Но тук бяха само тя, Роланд и Престън, нали?

Изви очи към далечния край на полето в лунната сянка на замъка. Към тях стремглаво тичаше бяла фигура. Сигурно беше Летиша. Никой друг в околията не носеше толкова талази от бял плат през цялото време. Мислите на Тифани се завъртяха в алгебричния вихър на тактиката.

— Престън, тръгвай. Вземи метлата.

Престън кимна, след което отдаде чест и се ухили:

— На твоите услуги, госпожице.

Летиша пристигна в паника и скъпи бели пантофки. Закова се на място, като видя Роланд, а той беше достатъчно трезвен да се опита да прикрие с ръце онова, което Тифани знаеше, че отсега нататък винаги ще нарича мислено негови страстни части. Реакцията му обаче просто предизвика жвакащ звук от дебело наслоения свински тор.

— Един от неговите дружки ми каза, че са го хвърлили в свинарника да се посмеят! — възмутено обяви Летиша. — И се наричат негови приятели!

— Според мен те мислят, че за това са приятелите — разсеяно каза Тифани, а всъщност си мислеше: „Ще успея ли? Дали не пропускам нещо? Разбирам ли какво правя? На кого си мисля, че говоря? Предполагам, че чакам знак. Просто един знак.“

Нещо изшумоля. Тя погледна надолу. Един заек вдигна очи към нея, след което, без да се паникьосва, се шмугна в стърнището.

— Ще приема това за „да“ тогава — каза Тифани и усети как самата тя се паникьосва. В края на краищата това поличба ли беше или просто един заек, достатъчно възрастен, за да не търти да бяга на мига, в който зърне хора? А не вървеше да помоли за друг знак, така де, за да се увери, че първият не е просто съвпадение, нали?

В този момент, точно този момент Роланд започна да пее, вероятно защото беше пиян, но може би и защото Летиша усърдно го бършеше, затворила очи, така че в качеството си на неомъжена жена да не види нещо неприлично или изненадващо. А песента, която Роланд поде, звънтеше:

— Тъй прекрасно е в ясна зора да зърнеш покритите с жито поля, дето птички на всяко стръкче трева с чучулигите звънко пеят в утрото на деня… — Той замлъкна. — Баща ми обичаше да я пее, когато вървяхме из тези поля… — смънка той. Беше в онази фаза, в която пияните мъже започват да плачат, и сълзите оставиха малки розови улейчета по бузите му, отмивайки мръсотията.

А Тифани рече наум: „Благодаря ти. Поличбата си е поличба. Човек избира онези, които му вършат работа. А това беше кралския кър, стърнището, което се изгаря последно. И заекът скача в огъня. О, да. Поличбите. Те винаги са толкова важни.“

— Слушайте ме и двамата. Няма да ми спорите, понеже ти, Роланд, си пиян като делва, а ти, Летиша, си вещица — Летиша светна при тези думи, — по-младша от мен и затова и двамата ще правите каквото ви казвам. Така всички може да се доберем до замъка живи.

И двамата замръзнаха в очакване, макар че Роланд леко се олюляваше.

— Когато извикам — подхвана Тифани, — искам и двамата да ме хванете за ръка и да тичате! Завия ли — завивате с мен, спра ли — спирате с мен, при все че силно се съмнявам да ми се прииска да спра. И най-вече не се страхувайте и ми вярвайте. Почти сигурна съм, че знам какво правя. — Тифани осъзна, че това не е най-доброто уверение, но те изглежда не обърнаха внимание. Тя продължи: — А когато кажа „скачайте“, скачате, сякаш дяволът ви е по петите, защото ще е така.

Вонята изведнъж стана непоносима. Чистата омраза в нея сякаш разяждаше мозъка на Тифани. „Чувствам, палци ме сърбят — значи злото е на път[33]! — каза си тя, взирайки се в нощния мрак. — Чувствам, в носа ми смърди — значи чакат ни злини“ — добави от себе си, за да спре да мънка, докато оглеждаше далечния плет за движение.

И ето че забеляза фигура.

Дребна, набита, крачеща към тях по полето. Движеше се бавно, но набираше скорост. Имаше нещо странно в нея. „Когато се всели в някое тяло, притежателят на тялото също става част от него. Няма изход. Няма бягство.“ Това бяха думите на Ескарина. Нищо добро, нищо, способно на изкупление, не би могло да има мисли, които да вонят така. Тя сграбчи ръцете на спорещата двойка и ги повлече в бяг. Това… същество беше между тях и замъка. И се движеше по-бавно, отколкото беше очаквала. Тя рискува да го погледне отново и зърна блясъка на метал в ръцете му. Ножове.

— Хайде, де!

— Тези обувки не са много подходящи за тичане — посочи Летиша.

— Главата ме боли — додаде Роланд, а Тифани ги повлече към края на полето, пренебрегвайки всичките им оплаквания, докато сухите стръкове се извиваха към тях, заскубваха косите им, деряха краката им и бодяха петите им. Едва успяваха да тичат в тръст. Съществото ги следваше упорито. Завиеха ли в посока на замъка, щеше да ги настигне…

Но и то изглежда имаше затруднения. Тифани се зачуди до каква ли степен можеш да изцедиш едно тяло, ако не чувстваш болката му, агонията на дробовете му, думкането на сърцето му, скърцането на ставите му, ужасната болка, която го кара да стигне до последния си дъх и отвъд него. Госпожа Пруст мимоходом ѝ беше прошепнала за нещата, извършени от човека на име Макинтош, сякаш се страхуваше да не замърси въздуха, ако ги изрече по-силно. В сравнение с тях къде се класираше смазването на една пойна птичка? И все пак то някак се забиваше в съзнанието като престъпление отвъд всякаква милост.

Няма помилване за замлъкнала песен. Няма изкупление за удавянето на надеждата в мрака.

Познавам те.

Ти си шепнал в ухото на господин Низки, преди да пребие дъщеря си.

Ти си първият удар от злокобното думкане.

Ти поглеждаш през рамото на човека, посегнал за първия камък, и макар да смятам, че си част от всички нас и никога няма да се отървем от теб, със сигурност можем да направим живота ти ад.

Няма милост. Няма изкупление.

Поглеждайки назад, тя зърна лицето му вече по-отблизо и удвои усилията си да изведе изтощената и неохотна двойка от мъчителния терен. Успя да изцеди от себе си малко дъх, за да каже:

— Вижте го! Погледнете го! Искате ли да ни настигне?

Чу краткия писък на Летиша и стона на внезапно изтрезнелия ѝ бъдещ съпруг. Очите на нещастника Макинтош бяха кръвясали и оцъклени, устните му — замръзнали в безумна усмивка. Той се опита да набере преднина в мимолетно скъсилото се пространство, но двамата бяха открили нови сили в страха си и едва ли не влачеха Тифани напред.

Сега вече настана истинска гонитба по полето. Всичко зависеше от Престън. Колкото и да е учудващо, Тифани се чувстваше уверена. Той е надежден, повтаряше си тя, но зад тях се носеше ужасно хъхрене. Призракът все повече пришпорваше приемника си и Тифани вече си представяше свистенето на дългия нож. Времето бе всичко. Престън беше надежден. И беше разбрал, нали? Разбира се, че беше разбрал. Тя можеше да има вяра на Престън.

По-късно това, което най-вече си спомняше, беше тишината, нарушавана само от пращенето на стъблата и тежкото дишане на Летиша и Роланд, наред с ужасното хриптене на техния преследвач. Тишината в главата ѝ бе нарушена от гласът на Лукавеца.

Устройваш ми капан. Мръсница! Да не си въобразяваш, че ще позволя да ме хванат отново толкова лесно? Малките момиченца, които си играят с огъня, се горят на него. И ти ще гориш, обещавам ти! О, как ще гориш! Какво ще стане тогава с гордостта на вещиците? Носителки на порока! Слугини на нечистотията! Осквернителки на всичко свято!

Тифани не сваляше очи от края на полето, а сълзите плувнаха в тях. Не успя да ги сдържи. Беше невъзможно да спре мерзостта, която проникваше в нея като отрова, процеждаше се в ушите ѝ и се разстилаше под кожата ѝ.

Поредното просвистяване на ножа зад тях накара и тримата да намерят двойни сили, но тя знаеше, че не е за дълго. Това, което зърна в мрака отпред, Престън ли беше? Коя тогава беше тъмната фигура до него, с вид на стара вещица с островърха шапка? Още докато се взираше в нея, тя избледня.

Но изведнъж лумна огън и с пращене се разстла като изгрев през полето към тях, а искрите изпълниха небето с нови звезди. Вятърът задуха мощно и тя отново чу вонящия глас:

Ще гориш. Ще гориш!

Вятърът се завихри и пламъците се вдигнаха нагоре. През стърнището вече гореше стена от огън, която напредваше със скоростта на вятъра. Тифани погледна надолу и видя заека да тича край тях без някакво очевидно усилие. Той изви глава към нея, подрипна с крака и затича, с все сили затича направо към огъня.

— Тичайте! — извика Тифани. — Огънят няма да ви изгори, ако правите, каквото ви казвам! Тичайте бързо! Тичайте с все сили! Роланд, тичай, за да спасиш Летиша! Летиша, тичай заради Роланд!

Огънят беше почти пред тях. Трябва ми смелост, помисли си тя. Трябва ми сила. И си спомни как Леля Ог казва: „Светът се променя. Пълен е с обрати. В това има сила, момичето ми“.

Сватбите и погребенията са обрати… да, сватбите.

Тифани стисна още по-силно ръцете им. И ето я пред тях. Пращяща ревяща стена от пламък…

— Скачайте!

А като скочиха, тя извика:

— Скачай, мискинино! Рипай, фусто!

Усети как се издигат сред пламъците. Времето замря. Покрай тях се стрелна заек, побягнал в ужас от огнената стихия. Той ще избяга, помисли си тя. Ще изскочи от огъня, но огънят ще скочи след него. А огънят скача много по-бързо от умиращо тяло.

Тифани заплува в кълбо жълт пламък. Заекът профуча напред, почувствал се в стихията си. Ние не сме толкова бързи, колкото теб, помисли си тя. Ние ще изгорим. Тя завъртя глава наляво и надясно към булката и младоженеца, които гледаха като хипнотизирани, и ги придърпа към себе си. Разбра. Аз ще се омъжа за теб, Роланд. Както казах.

И ще направя нещо прекрасно от този огън.

— Връщай се обратно в пъкъла, Лукавецо! — извика през пламъците. — Скачай, мискинино! Рипай, фусто! — кресна отново. — Оттук насетне сте едно!

Това е сватба, каза си тя. Ново начало. Това е огнище на сила, за няколко мига от този свят. О, да, огнище на сила.

Те се приземиха зад огнената стена, претъркаляйки се през глава. Тифани скокна, тъпчейки догарящите пламъци. Престън изникна изневиделица и изнесе Летиша от пепелището. Тифани подхвана Роланд, който изглежда бе паднал на меко (вероятно на главата си, отбеляза част от Тифани), и ги последва.

— Като че ли има съвсем леко обгаряне и малко опърлена коса — посочи Престън, — а на стария ти приятел май му се е опекла калта. Как успя?

Тифани пое дълбоко дъх.

— Заекът скача през огъня толкова бързо, че едва го усеща — обясни тя. — А когато се приземи попада в пепелище. Огънят бързо изтлява през стърнищата при силен вятър.

Зад тях се разнесе вик и тя си представи как тромавата фигура се опитва да надбяга погналите я пламъци и не успява. Почувства болката на същество, което от стотици години бе разяждало света.

— Вие тримата стойте тук! Да не сте поемели да ме последвате! Престън, наглеждай ги!

Тифани закрачи през изстиващото пепелище. Трябва да видя, повтаряше си тя. Трябва да видя със собствените си очи. Трябва да знам какво съм сторила!

От дрехите на мъжа се вдигаше дим. Нямаше пулс. Той е извършил ужасни неща, каза си тя. Неща, от които дори на тъмничарите в затвора им се гади. Но какво е претърпял самият той преди това? Дали не е бил по-лош вариант на господин Низки? Можел ли е някога да бъде добър? Как се променя миналото? Откъде започва злото?

Тя усети как думите пропълзяват в съзнанието ѝ като червей: „Убийца, мръсница, гадина!“. Почувства, че трябва да се извини на ушите си за това, което им се налага да слушат. Но призрачният глас беше слаб и жалък, потъващ в недрата на миналото.

Не можеш да се докопаш до мен, помисли си тя. Свършен си. Вече си твърде слаб. Колко сили ти отне да принудиш човек да се докара до смърт? Не можеш да се вмъкнеш в мен. Усещам как се опитваш.

Тя се пресегна към пепелта и взе парченце кремък, все още топло от огъня. Земята беше пълна с такива — най-острите от всички камъни. Родени в кредата, също както Тифани в известен смисъл. Гладките страни на камъка бяха като приятелски допир.

— Никога не си вадиш поука, а? — Тя въздъхна. — Не проумяваш, че хората са способни да мислят. Ти, разбира се, никога не би влязъл в огъня, но в своята арогантност така и не схвана, че огънят може да влезе в теб.

Силата ти е само слухове и лъжи, продължи тя наум. Пробиваш си път до хората, когато изпаднат в колебание, слабост, тревога и страх, когато си мислят, че другите хора са им врагове. А всъщност техният враг открай време си ти — майсторът на лъжите. Отвън си страховит, но отвътре си самата слабост. А аз отвътре съм кремък.

Тя почувства топлината на стърнището, изправи се и стисна камъка.

Как смееш да идваш тук, червей такъв! Как смееш да навлизаш в моята земя!

Усети как кремъкът се сгорещява в ръката ѝ, а после се разтапя и изтича през пръстите ѝ капка по капка. Концентрира се. Никога не беше пробвала това преди и сега пое дълбоко въздух, който пламъците някак си бяха пречистили.

И ако някога се върнеш, Лукавецо, ще се натъкнеш на друга вещица като мен. Винаги ще има друга вещица като мен, защото винаги ще има такива като теб, понеже ги допускаме сред нас. Но точно сега на това кървящо парче земя аз съм вещицата, а ти си нищо. Чувствам, мигна ли с очи — злото в миг ще отлети.

Съскащият глас в главата ѝ замлъкна и тя остана насаме с мислите си.

— Няма помилване — каза тя високо, — няма изкупление. Ти си накарал човек да убие безобидната си пойна птичка, а това е някак си най-голямото престъпление.

* * *

Докато се върне обратно при останалите, тя бе успяла отново да стане Тифани Сболки, която умее да прави сирене и да се справя с ежедневните работи и не разтапя камъни, като ги стисне в шепа.

Щастливата, но леко опърлена двойка започваше да се свестява. Летиша се надигна.

— Чувствам се като сготвена — изпъшка тя. — Каква е тази миризма?

— Съжалявам, от теб е — отвърна Тифани. — И се опасявам, че тази прекрасна дантелена нощница занапред ще става само за бърсане на прозорци. За жалост не скочихме толкова бързо, колкото заекът.

Летиша се озърна.

— Роланд… той добре ли е?

— Запазен като мумия — весело потвърди Престън. — Влажната свинска тор доста помогна.

Летиша замълча за миг.

— А онова… нещо?

— Изчезна.

— Сигурен ли си, че Роланд е добре? — настоя Летиша.

Престън се ухили.

— Екстра си е, госпожице. Нищо важно не му е изгоряло, макар че май ще му е малко болезнено, като му сваляме кофража. Леко се е поспекъл, ако разбираш какво имам предвид.

Летиша кимна, а после бавно се обърна към Тифани.

— Какво беше онова, дето го каза, като скачахме?

Тифани пое дълбоко дъх.

— Венчах ви.

— Ти, тоест ти си венчала, тоест бракосъчетала си… нас!

— Да — кимна Тифани. — Тоест категорично. Прескачането на огъня е много древен венчален обред. При това не са необходими никакви свещеници, което е голяма икономия откъм хранителни ресурси.

Евентуалната съпруга премисли информацията.

— Сигурна ли си?

— Е, така ми каза госпожа Ог — призна Тифани — и все ми се щеше да го пробвам.

Това очевидно се видя приемливо на Летиша, защото тя каза:

— Госпожа Ог е много добре осведомена дама. Знае изумително много неща.

Опитвайки се да запази безизразна физиономия, Тифани отвърна:

— Изумително много изумителни неща.

— О, да… ъ-ъ — Летиша се прокашля доста колебливо и след ъ-то додаде „ъм“.

— Нещо не е наред ли? — запита Тифани.

— Онази дума, с която ме нарече, докато скачахме. Мисля, че е непристойна.

Тифани очакваше това.

— Е, очевидно е традиционна. — Колебливо почти колкото Летиша тя додаде: — И не мисля, че Роланд е мискинин. Те, думите, разбира се, променят значението си с времето.

— Не и тази според мен! — възрази Летиша.

— Е, зависи от обстоятелствата и контекста — сви рамене Тифани. — Честно казано, Летиша, в спешни случаи вещицата прибягва до всякакви средства, както може би ще разбереш сама след време. Освен това смисълът на някои думи наистина се променя. Знаеш ли например какво означава „пазва“? — Защо се впуснах в това пустословие, запита се Тифани. Сетих се: защото ме закотвя към земята, дава ми сигурност, че съм човешко същество сред други хора, и ми помага да изхвърля ужаса от душата си.

— Да — отвърна младата невеста. — Боя се, че не съм, ъ-ъ, много, ъ-ъ, надарена в тази област.

— Лошо, защото брачните служби преди стотина години са изисквали невестата да приеме жениха в меката си пазва.

— Ще се наложи да си пъхам възглавница под корсажа!

— Няма нужда — успокои я Тифани. — Имали са предвид, че трябва да е мила, разбираща и покорна.

— А, с тези мога да се справя — отдъхна си Летиша. — Поне с първите две, де — додаде с усмивка, след което се прокашля. — Какво точно… освен че се венчахме, разбира се… какво точно стана преди малко?

— Ами помогнахте ми да вкарам в капан едно от най-ужасните чудовища на този свят.

Чисто новата съпруга светна:

— Наистина ли? Ние? Страшно се радвам, че сме ти помогнали. Не знам обаче как можем да ти се отблагодарим за твоята помощ.

— Е, чисто бельо и все още читави обувки винаги са от полза — сериозно отвърна Тифани. — Но няма нужда да благодарите на мен за това, че съм вещица. По-добре благодарете на приятеля ми Престън. Той се изложи на голяма опасност заради вас. Ние поне бяхме заедно, а той беше сам-самичък.

— Това в интерес на истината — намеси се Престън — не е съвсем точно. Да си призная, кибритът ми беше съвсем прогизнал, но за щастие господин Ульо Гламав и неговите другарчета бяха тъй любезни да ми услужат с техния. При това съм натоварен да ти предам, че нямало проблем, защото помагали на мен, а не на теб! И макар и в присъствието на дами, трябва да отбележа, че те доста ускориха процеса, като раздухаха пламъците с препаските си. Което, бих казал, е незабравима гледка.

— С голямо удоволствие бих я видяла — любезно отвърна Летиша.

— Във всеки случай — изпъшка Тифани, опитвайки се да изхвърли живата картина от съзнанието си — май е най-добре да се съсредоточим върху факта, че утре ще бъдете, тъй да се каже, по-приемливо венчани от пастор Крах. А знаете ли какво му е важното на утре? Че е днес!

Роланд, който от известно време само се държеше за главата и стенеше, примига и произнесе:

— Кое?

Глава 15

Сянка и шепот

Венчавката като цяло, поне по мнението на Тифани, мина доста добре. Пастор Крах, давайки си сметка за необичайно големия брой вещици сред присъстващите, сведе религиозната част до минимум. Поруменялата булка мина през залата и както забеляза Тифани, се изчерви още по-силно, когато зърна Леля Ог, която насърчително ѝ вдигна палци. После хвърляха ориз, а след това, разбира се, щателно го събраха, защото е престъпление да отива на вятъра добра храна.

Последваха масови приветствия и размяна на поздравления, при които за изненада на немалко присъстващи дукесата направо сияеше и щастливо бъбреше даже с прислугата, като изглежда намираше по някоя мила и окуражаваща дума за всеки. Само Тифани знаеше защо от време на време дукесата хвърля смутен поглед към госпожа Пруст.

Тифани тайно се измъкна и тръгна към кралския кър да помогне на Престън, който копаеше дълбок ров, за да не може никое рало да открие овъглените останки в него. Накрая изтъркаха ръцете си яростно с луга, защото предпазните мерки никога не са излишни. Право казано, не беше много романтично.

— Според теб ще се върне ли някога? — попита Престън, когато се облегнаха на лопатите.

Тифани кимна.

— Поне Лукавеца. Злото винаги е добре дошло някъде.

— Какво ще правиш сега, когато го няма?

— О, ами знаеш, все вълнуващи неща. Винаги има по някой крак за превързване или нос за издухване. Работата никога не свършва.

— Не звучи много вълнуващо.

— Е, сигурно е така — сви рамене Тифани, — но в сравнение с вчерашните преживявания тези изведнъж ми се струват много приятни. — Те се отправиха към замъка, където сватбената закуска сега се сервираше за обяд. — Ти си много находчиво момче — призна Тифани — и аз съм ти много благодарна за помощта.

Престън кимна с усмивка.

— Признателно благодаря за което, госпожице, наистина, но имам само една малка… как да го кажа… поправка. Ти в крайна сметка си горе-долу на шестнадесет, а аз съм на седемнадесет, тъй че да ме наричаш „момче“… отдавам го на свежия и младежки характер, но съм по-голям от теб, моето момиче.

След известно мълчание Тифани подозрително се обади:

— А ти откъде знаеш на колко години съм?

— Поразпитах — отвърна Престън с присъщата си широка усмивка.

— Защо?

Тифани не получи отговор, понеже в този момент сержантът се изстреля от портала, ръсейки конфета от шлема си.

— А, ето къде си била, госпожице! Баронът те търси, че и баронесата. — Той поспря, ухили се и додаде: — Хубаво е отново да си имаме такива. — Погледът му попадна на Престън и сержантът се намръщи. — Пак ли се мотаеш, младши редник Престън?

Престън спретнато отдаде чест.

— Тъй вярно, сержант, допускането ви съвършено точно изразява абсолютната истина.

В отговор Престън, както винаги, получи озадачено опулване от сержанта, последвано от неодобрително изсумтяване, което означаваше: „Някой ден ще схвана какво ми казваш, момко, и тогава ще закъсаш“.

* * *

Сватбите доста приличат на погребенията по това, че — освен главните действащи лица — когато приключат, хората никога не са особено уверени какво следва да правят, поради което проверяват дали не е останало някакво вино. Летиша обаче цялата сияеше, което е задължително за булките, а леко разрошената ѝ прическа умело се прикриваше от ослепително искрящата тиара. Роланд пък беше успял да се изтърка доста добре и миризмата на прасета се усещаше само от съвсем близко разстояние.

— За снощи… — смутено започна той, — ъ-ъ, онова там се случи, нали? Искам да кажа, спомням си свинарника и че тичахме, но… — Гласът му заглъхна.

Тифани отправи поглед към Летиша, която беззвучно произнесе: „Спомням си всичко!“

Да, тя несъмнено е вещица, помисли си Тифани. Е, ще стане интересно.

Роланд се прокашля. Тифани му се усмихна.

— Уважаема госпожице Сболки — произнесе той и Тифани за пръв път му прости сухарския тон, — признавам, че съм допуснал осъдителна грешка по отношение на твоята препочтена личност. — Той спря, за да прочисти отново гърло, а Тифани си каза: „Искрено се надявам Летиша да успее да отмие тоя спек от него“. — Поради това говорих с младия Престън, който по своя непринуден маниер проведе разговор с момичетата от кухнята и откри къде е отишла медицинската сестра. Похарчила е част от парите, но повечето от тях са тук и радвам се да го кажа, са твои.

В този момент някой сръга Тифани. Беше Престън, който прошепна:

— Открихме и това.

Тя сведе очи към износената кожена папка, която пъхна в ръцете ѝ. Кимна му с благодарност и се обърна към Роланд.

— Баща ти искаше да ти даде това. За теб може би е по-ценно от всички тези пари. Съветвам те да го отвориш насаме.

Роланд повъртя папката в ръце.

— Какво има вътре?

— Просто един спомен — отвърна Тифани. — Просто спомен.

Сержантът пристъпи напред и сложи на масата тежка кожена кесия, която издрънча сред чашите и цветята. Гостите ахнаха.

Посестримите ми вещици ме наблюдават като ястреби, помисли си Тифани, както и на практика всички, които познавам и които ме познават. Трябва да го направя както трябва. И трябва да го направя така, че всички да го запомнят.

— Мисля, че е редно да я задържите, сър — каза тя. Роланд изглежда си отдъхна, но Тифани продължи: — Имам обаче няколко дребни молби от името на някои хора.

Летиша сръга съпруга си в ребрата и той разпери ръце:

— Днес се женя! Как бих могъл да откажа?

— Младата Ембър Низки има нужда от зестра, която между другото би позволила на нейния възлюбен да си плати обучението при майстор. Може и да не ви е известно, но именно той е ушил роклята, която в момента краси твоята прелестна невеста. Някой виждал ли е по-фино нещо?

Това предизвика взрив от аплодисменти наред с подсвирквания от приятелчетата на Роланд, които взеха да подвикват неща от сорта на: „Кое точно? Невестата или роклята?“ Когато шумът поутихнаха. Тифани продължи:

— Освен това, сър, с твое позволение, бих искала всяко момче или момиче от Кредище да може да се обръща към теб с подобна молба, на която да се отзовеш. Вярвам, ще се съгласиш, че моля за доста по-малко, отколкото връщам.

— Тифани, смятам, че си права — каза Роланд. — Но предполагам, че това не е всичко?

— Колко добре ме познаваш — кимна Тифани. Роланд се изчерви, макар и само за миг. — Искам училище, сър. Искам училище тук, в Кредище. Мисля си за това от доста време. Всъщност много по-отпреди да се сетя какво точно искам. В Домашния чифлик има стара плевня, която в момента не се използва. Мисля, че би могла да се поспретне за седмица-две.

— Е, но все пак странстващите учители наминават през няколко месеца — отбеляза баронът.

— Да, сър, знам, и от тях няма полза, сър. Те преподават факти, а не разбиране. Все едно да разправяш на хората за гората, като им показваш трион. Искам истинско училище, в което да се преподава четмо и писмо, и най-вече мислене, сър, така че хората да могат да открият онова, в което ги бива. Защото хората, когато вършат това, което им иде отвътре, винаги са ценни за страната си, а често изобщо не откриват призванието си, преди да е станало твърде късно. — Тя нарочно отклони очи от сержанта, но думите ѝ предизвикаха из залата шумтеж, за наслада на ушите ѝ. Тя го потуши с: — Напоследък имаше моменти, в които искрено ми се щеше да мога да променя миналото. Е, не мога. Но мога да променя настоящето, така че когато стане минало, да бъде достойно. Бих искала момчетата да узнаят повече за момичетата, а момичетата — за момчетата. Учението е това, което ще им помогне да разберат кои са, какви са, къде са и какво искат, в какво ги бива и какво още могат да постигнат, и… ами всичко. То ще им помогне да намерят своето място. Аз открих своето място и бих искала всички да намерят техните. И ще позволите ли да предложа Престън за учител? Той знае горе-долу всичко, което има за знаене, тъй да се каже.

Престън се поклони ниско, описвайки дъга с шлема си, което предизвика смях. Тифани продължи:

— А годишното му възнаграждение за учителската работа ще бъде… да, достатъчно, за да си купи буквичките след името, така че да е истински доктор. Вещиците не могат да свършат всичко и няма да ни дойде зле един доктор в околията.

Всичко това бе посрещнато с бурни овации, както обикновено се случва, когато хората загреят, че има вероятност да получат нещо, за което няма да плащат. Когато утихнаха, Роланд погледна сержанта в очите и запита:

— Смяташ ли, че можете да се справите без военната самоотверженост на Престън, сержант?

Отново избухна смях. Това е добре, помисли си Тифани. Смехът помага да улегнат мислите.

Сержант Браян се помъчи да изглежда сериозен, но усмивката прозираше на лицето му.

— Определено ще бъде загуба, сър, но мисля, че бихме могли да я преживеем. Да, смятам, че няма да сбъркам, сър, като кажа, че напускането на младши редник Престън ще повиши общата боеспособност на отряда, сър.

Думите му предизвикаха още овации от хората, които не бяха схванали същността им, и смях от онези, които бяха.

Баронът плесна с ръце.

— Е, значи, госпожице Сболки, изглежда получи всичко, което поиска.

— Всъщност, сър, не съм свършила още с искането. Има още едно нещо, но то няма да струва нищо, така че не се тревожи. — Тифани пое дълбоко дъх и се опита да изглежда по-висока. — Искам да обещаеш на народа, известен като Нак Мак Фигъл, че цялата баирчина над Домашния чифлик ще бъде завинаги тяхна по закон и по право. За целта може да се изготви надлежен акт. Не се притеснявай за заплащането — познавам един жабок, който ще го изготви за шепа бръмбари. В този акт ще пише, че фигълите от своя страна ще осигуряват безпрепятствен достъп до баирите на всички овчари и овце, но без — и това е важно — остри метални сечива, с изключение на ножове. Всичко това няма да ти струва нищо, милорд бароне, но на вас и на вашите наследници — а аз се надявам, че възнамерявате да имате наследници… — тук се наложи Тифани да поспре заради взрива от смях, в който Леля Ог имаше дейно участие. — … мисля, това ще осигури дружба вовеки веков. Печелиш всичко, губиш нищо.

За негова чест Роланд почти без никакво колебание отвърна:

— За мен ще бъде чест да дам на Нак Мак Фигъл акт за тяхната земя и съжалявам, не, моля да бъда извинен за всякакви недоразумения между нас. Както казваш, те заслужават земята си по право и по закон.

Тифани остана впечатлена от кратката реч. Изказът беше леко спечен, но в него беше вложена душа, пък и леко спечен изказ устройваше идеално фигълите. За нейна радост сред гредите на високия таван на залата в замъка се разнесе шумтеж. А баронът, който сега бе придобил доста по-баронски вид, продължи:

— Единственото, което бих искал сега, е да мога да им го кажа лично.

А от тъмнината отгоре изригна мощен вик:

* * *

Вятърът беше сребрист и студен. Тифани отвори очи, а викът на фигълите, който още звънтеше в ушите ѝ, се замени с шумоленето на сухите треви под вятъра. Тя опита да се изправи, но не успя. Глас зад нея каза:

— Моля те, не мърдай, това е много трудно.

Тифани пробва да завърти глава.

— Ескарина?

— Да. Тук има един човек, който иска да говори с теб. Вече може да станеш, балансирах обтегачите. Не задавай въпроси, понеже няма да разбереш отговорите. Отново си в странстващото настояще. Скачаш от време на време, тъй да се каже. Ще ви оставя да си побъбрите… боя се обаче, че нямате много време в дадения момент. Аз трябва да защитя сина си…

— Нима имаш… — Тифани млъкна, защото пред нея се появи смътна фигура, която се превърна във вещица — класическа вещица, с черната рокля, черните обувки (доста прилични, отбеляза Тифани) и, разбира се, островърхата шапка. Имаше и колие. Със златен заек.

Самата жена беше стара, но възрастта ѝ бе трудно определима. Стоеше гордо изправена като Баба Вихронрав, но подобно на Леля Ог някак излъчваше усещането, че не взема насериозно старостта или тем подобни работи.

Тифани обаче се съсредоточи върху колието. Хората носеха накити, за да демонстрират нещо. Винаги имаше някакво послание, ако се замисли човек.

— Добре, де, добре — въздъхна тя. — Имам само един въпрос: не съм тук, за да те погребвам, нали?

— Бога ми, бърза си — каза жената. — Моментално изобрети забележително интересна история и на мига допусна коя съм. — Тя се засмя. Гласът бе по-млад от лицето ѝ. — Не, Тифани. Колкото и интригуващо зловещо да е предположението ти, отговорът е не. Помня как Баба Вихронрав казваше, че светът в крайна сметка е изтъкан от приказки, а Тифани Сболки много я бива в завършеците.

— Мен ли?

— О, да. Класическият завършек на една романтична история е сватба или наследство, а ти успя дори да ги съчетаеш. Браво на теб.

— Ти си аз, нали? — присви очи Тифани. — За това значи се отнасяше „трябва да си помогнеш сама“, нали?

По-старата Тифани се усмихна и по-младата не можа да не забележи, че усмивката ѝ беше много приятна.

— Всъщност се намесих съвсем малко. Като например да се погрижа вятърът наистина да духа силно снощи… макар че, доколкото си спомням, група дребосъци внесоха собствения си вълнуващ принос в начинанието. Не съм сигурна в спомените си. Това е то да пътуваш във времето.

— Можеш да пътуваш във времето?

— С малко помощ от приятелката ни Ескарина. И то само като сянка и шепот. Донякъде е като онзи номер с „няма ме тук“, което бях… което бяхме… Трябва да убедиш времето да не те забелязва.

— А за какво искаше да говориш с мен? — запита Тифани.

— Ами… вбесяващият отговор е, че помня, че исках — призна старата Тифани. — Съжалявам, отново това пътуване във времето. Но си мисля, че исках да ти кажа, че всичко се нарежда, повече или по-малко. Всичко си идва на мястото. Ти направи първата крачка.

— И втора крачка ли има? — притесни се Тифани.

— Не, има друга първа крачка. Всяка крачка е първа, ако е в правилната посока.

— Ама чакай малко — обърка се Тифани. — Аз няма ли да бъда теб някога? И да говоря със себе си, както сега?

— Да, но тогава няма да си съвсем ти. Много съжалявам, но се налага да обяснявам пътуването във времето с думи, които не могат да го опишат. Накратко, Тифани, според теорията на разтегливостта в протежението от време някъде в пространството всеки път една възрастна Тифани ще говори с младата Тифани, като най-удивителното е, че всеки път, когато става това, те ще са малко по-различни. Когато се срещнеш с по-младото си аз, ти ще му кажеш онова, което в онзи момент смяташ, че трябва да знае.

— Но аз в този момент имам въпрос — настоя Тифани. — И искам да знам отговора.

— Добре, питай бързо тогава — кимна възрастната Тифани. — Тези обтегачи или каквото там Ескарина използва да закрепи цялата чудесия, не ни осигуряват много време.

— Ъ-ъ — позапъна се Тифани, — може ли само да ми кажеш дали някога се…?

Старата Тифани изчезна в нищото с усмивка, но Тифани долови една дума. Звучеше като „Вслушай.“

* * *

И ето че отново се оказа в залата, сякаш изобщо не беше мръдвала оттам. Хората надаваха радостни възгласи, а фигълите май бяха навсякъде. И Престън стоеше до нея. Обля я топла вълна, сякаш изведнъж се беше разтопил айсберг. Когато успя да се съвземе и спря да се пита какво беше станало току-що, тоест какво всъщност беше станало, Тифани се огледа за останалите вещици и ги видя да говорят помежду си като арбитри, сумиращи резултата.

Обсъждането явно приключи и те се отправиха целенасочено към нея начело с Баба Вихронрав. Когато наближиха, сведоха глави и вдигнаха шапки, което е знак на уважение във вещерските кръгове.

Баба Вихронрав я изгледа строго.

— Като гледам, си се изгорила по ръката.

Тифани сведе очи.

— Не съм забелязала — прошепна. — Бабо, може ли да те попитам нещо? Щяхте ли да ме убиете?

Видя как израженията на останалите вещици се сменят. Баба Вихронрав се огледа и малко помълча.

— Нека да кажем, млада госпожице, че щяхме да се постараем да не стигнем дотам. Но като цяло, Тифани, според нас се справи като истинска жена. Мястото на вещиците е в центъра на нещата. Е, като гледаме околовръст, ти си толкова в центъра, че тая околия се върти около теб. Сама си си господарка и ще е жалко, ако не вземеш някой да чиракува при теб. Оставяме тази околия в най-добрите ръце.

Вещиците заръкопляскаха, а към тях се присъединиха и някои от останалите гости, макар че не разбраха какво означават тези няколко изречения. Разбираха обаче, че това са възрастни, опитни, важни и страховити вещици. Които отдаваха уважение на Тифани Сболки, една от тях си, тяхната вещица.

И тя беше много важна вещица, така че и Кредище значи беше много важно място. Те, разбира се, това си го знаеха, но беше приятно да получат признание. Поизпъчиха се, изпълнени с гордост.

Госпожа Пруст отново свали шапка и каза:

— Заповядай отново в града, госпожице Сболки. Струва ми се, че мога да ти гарантирам трийсет процента отстъпка от всички льольовски артикули, освен нетрайните стоки и консумативите, което си е чудесна оферта.

Групата вещици надигнаха шапки в синхрон и се оттеглиха сред тълпата.

— Всичко това преди малко си беше разпореждане с живота на хората — обади се Престън зад гърба ѝ, а когато тя се извъртя, той се отдръпна със смях и додаде: — Което обаче го урежда. Ти си вещицата, Тифани. Ти си вещицата!

И хората вдигнаха тост, след което имаше още ядене и пиене, и танци, и смях, и сприятеляване, и умора, а към полунощ Тифани Сболки литна на метлата си високо над варовитите хълмове, вперила очи ту нагоре към вселената, ту надолу към парченцето от нея, което ѝ принадлежеше. Тя беше вещицата и се носеше високо над всичко, но — трябва да се отбележи — надлежно привързана с кожения ремък.

Метлата плавно се издигаше и спускаше с порива на топлия вятър и когато умората и тъмнината я погълнаха, тя разпери ръце в мрака и само за миг, в който светът се завъртя, Тифани Сболки се обви в полунощната тъма.

Остана да се рее във висините чак докато слънцето не обагри хоризонта с лъчите си. Събуди се под звука на птичи песни. Навсякъде из Кредище, както всяка сутрин, чучулигите литваха към небето в симфония от мелодични трели. Наистина пееха звънко. Стрелкаха се покрай метлата, без да ѝ обръщат никакво внимание, а Тифани ги слушаше омаяна, докато и последната птичка не се изгуби в лъчистото небе.

Тя се приземи, приготви закуска за една прикована на легло старица, нахрани котката ѝ и тръгна да нагледа счупения крак на Тривиален Боксьор[34]. Пътьом я спряха съседите на старата госпожица Въртушка, която съвсем внезапно от снощи не можела да направи нито крачка, но Тифани с облекчение диагностицира, че просто е напъхала и двата си крака в единия крачол на кюлотите.

После отиде в замъка да види какво още има за вършене.

Все пак тя беше вещицата.

Епилог

В черно като полунощ

Отново течеше съборката, с все същата протяжна латерна, сергията за жаби, всевъзможните врачки, шеги, джебчии (които обаче не припарваха до вещерски джоб), но тази година по всеобщо съгласие без търкалянето на кашкавалени пити. Тифани вървеше през цялата суматоха, кимайки на познати, което означаваше на всички по ред, и най-вече наслаждавайки се на слънцето. Наистина ли мина година? Толкова неща се бяха случили, че всичко се смесваше ведно, като днешната шумотевица.

— Добро утро, госпожице.

А, Ембър с нейния младеж. Така де, съпруг…

— Едва ви познахме, госпожице — весело каза Ембър, — като сте без островърха шапка, де.

— Днес реших да съм просто Тифани Сболки — усмихна се Тифани. — Почивен ден е все пак.

— Но сте си вещицата, нали?

— О, да, още съм си вещицата, но не непременно и шапката.

Мъжът на Ембър се засмя:

— Знам какво имате предвид, госпожице! Честна дума, хората понякога ме мислят за чифт ръце!

Тифани го огледа от глава до пети. Познаваха се, разбира се, още откакто го ожени за Ембър и още тогава я беше впечатлил. Той беше онова, което наричат стабилно момче, с ум, остър като иглите му. Щеше да стигне далеч и да поведе и Ембър със себе си. А след като Ембър завършеше обучението си при келдата, кой знае пък тя къде ли щеше да го отведе?

Ембър висна на ръката му, сякаш беше дъбов клон.

— Моят Уилям ви направи малък подарък, госпожице — издаде тя. — Хайде, Уилям, дай ѝ го!

Младежът протегна напред пакета, който носеше, и прочисти гърло:

— Не знам дали следите модата, госпожице, но в големия град вече правят чудесни платове, та Ембър като ми подхвърли идеята, се сетих за тях. Ама трябваше и да може да се пере, нали така, пък и за метлата е по-удобно полата да е с цепка… Ръкавите са буфан, което е много шик този сезон, пристегнати с копчета към китките, за да не пречат, а джобовете са от вътрешната страна, така че да са незабележими. Надявам се да ви стане, госпожице. Бива ме да вземам мярка и без шивашки метър. Имам око за тая работа.

Ембър скачаше нетърпеливо до него.

— Сложете я, госпожице! Хайде, госпожице! Облечете я!

— Какво? Пред всичките тези хора? — възкликна Тифани, смутена и същевременно заинтригувана.

С Ембър не можеше да се спори.

— Ей там има навес за майки с бебета, госпожице! Не се бойте, там не припарват мъже! Страх ги е да не се наложи да оригнат някое бебе!

Тифани се предаде. Пакетът излъчваше разкош и беше мек като плюш. Майките и бебетата я зяпнаха и като надяна роклята, се разнесоха завистливи въздишки и откъслечни оригвания.

Ембър, изгаряща от ентусиазъм, нахълта през входното покривало и ахна.

— О, госпожице, о, госпожице, колко ви отива! О, госпожице! Само да можехте да се видите, госпожице! Моля ви, елате да ви види Уилям! Той ще се възгордее като крал! О, госпожице!

Човек не можеше да откаже на Ембър. Просто не можеше. Щеше да е все едно… ами като да сриташ кученце.

Тифани се чувстваше по-различно без шапката По-лека може би. А Уилям ахна и промълви:

— Де да можеше учителят ми да ви зърне, госпожице Сболки! Та вие сте просто шедьовър. Де да можехте да се видите… госпожице?

Само за момент, понеже хората не бива да стават твърде подозрителни, Тифани излезе от тялото си и видя как се завърта в красивата рокля, тъмна като в рог. Ще нося среднощно, помисли си тя, и ще ми отива…

Тя побърза да се върне в тялото си и срамежливо благодари на младия шивач.

— Прекрасна е, Уилям. С радост ще намина да я покажа на твоя учител. Маншетите са чудесни!

Ембър отново подскачаше на място от нетърпение.

— По-добре да побързаме, ако ще гледаме съревнованието по теглене на въже, госпожице.

Фигъли срещу хора! Много ще е забавно!

Всъщност вече се чуваше ревът на фигълите, които се разгряваха, крещейки, макар че леко бяха променили традиционния си боен вик:

— Нема крал, нема кралца, нема господар! Сал един барон, и то по вза-им-нооо спо-ррраз-умение, тъй на!

— Вие вървете — каза Тифани. — Аз чакам един човек.

Ембър поспря за малко.

— Не чакайте твърде дълго, госпожице. Не чакайте твърде дълго!

Тифани закрачи бавно в прекрасната рокля, чудейки се дали ще посмее да я носи всеки ден… Покрай ушите ѝ се стрелнаха ръце и закриха очите ѝ.

Глас зад гърба ѝ запита:

— Букетче за красивата дама? Знае ли човек, може пък тъй да открие либето си?

Тя се завъртя.

— Престън!

Докато се отдалечаваха от шумотевицата, той я заля с новини за умния млад момък, когото подготвил да поеме неговото място в училището, за изпити, за доктори и за безплатната лечебница на Лейди Сибил, която — и това беше изключително важно — току-що била приела нов чирак, а именно Престън, най-вероятно защото можел с приказки да среже и магарешки инат, което идело да рече, че сигурно има вроден талант за хирург.

— Май няма да имам много отпуск — сподели той. — Чираците тъй или иначе нямат много свободно време, а и всяка нощ ще трябва да спя до автоклава и да наглеждам всичките му там триони и скалпели, но знам всички кости наизуст!

— Е, все пак с метла не е чак толкова далеч — отбеляза Тифани.

Изражението на Престън стана сериозно. Той бръкна в джоба си и извади нещо, опаковано във фина хартия. Подаде ѝ го безмълвно.

Тифани го разопакова, сигурна — абсолютно сигурна, — че ще се окаже златният заек. В света просто не съществуваше различна вероятност. Тя се помъчи да намери думи, но Престън винаги имаше достатъчен запас.

— Госпожице Тифани, уважаема вещице… ще бъдеш ли тъй добра да ми кажеш какъв е звукът на любовта?

Тифани го погледна в очите. Шумът от съревнованието утихна. Птичките замлъкнаха. Щурците в тревата спряха да трият крачета и изпружиха нагоре глави. Земята леко потръпна, когато дори великанът (вероятно) наостри уши, а тишината се разстла над света, докато в него остана само Престън — Престън, който винаги беше до нея.

И Тифани каза:

— Вслушай се.

Фийгълски речник, адаптиран за по-деликатните натури

(текуща разработка от госпожица Проникация Загадини, вещица)

Дългучи: човешки същества.

Големец: главатарят на клана (обикновено мъжът на келдата).

Дрънколевини: глупости, врели-некипели.

Умиргам: отчаяно съм зажаднял, като например „умиргам си за чаша чай“.

Слабак: немощен човек.

Дъртофелница: стара жена.

Мочник: нужник.

Кривунци!: принципно възклицание, което може да значи всичко — от „Боже мой!“ до „Е сега вече си изпуснах нервите и лошо ти се пише“.

Да опушиш своята/неговата/нейната тегоба: да се примириш със своята/неговата/нейната съдба.

Зъркели: очи.

Шашаво: странно, чудато; незнайно защо, понякога означава и нещо продълговато.

Смърцафросан: разтревожен, разстроен.

Зврака: много важно задължение, в което се корени традиция и магия. Не е птица.

Гонагъл: бардът на клана, спец по всякакви музикални инструменти, поезия, предания и песни.

Вещуря: вещица на всякаква възраст.

Вещуря на вещурите: много важна вещица.

Вещерлък / вещурлък: всичко, правено от вещица.

Тайнствувания: тайни.

Келда: Женското началство на клана и в края на краищата майка на повечето от членовете му. Фигълчетата са много мънички и келдата ражда стотици в течение на живота си.

Време оно: много отдавна.

Последнио свет: Фигълите вярват, че са умрели. Доводът им е, че този свят е толкова хубав, та в предишния живот неминуемо са били много добрички и са се преродили тук. Пък да умреш тук, просто означава да се върнеш в Последния свят, който те смятат за доста скучен.

Баламурник: непрокопсаник.

Натаралянкан: уверяват ме, че това значи „уморен“.

Смръдльо: неприятен човек.

Вонещник: наистина неприятен човек.

Смарангесник: най-общо неприятен човек.

Уфсе: рунтави неща, които пасат трева и викат „бее“ лесно се бъркат с печатарския термин.

Гьопавник: вж. Баламурник.

Специален овчи цяр: вероятно домашна скоросмъртница, колкото и да съжалявам да го призная. Никой не знае как действа на овцете, но се говори, че по глътка от него се отразява добре на овчарите в студена зимна нощ, а на фигълите — по всяко време. Не се опитвайте да го правите вкъщи.

Пунгия: кожена кесийка, която фигълите окачват отпред на колана си, за да си кътат в нея каквото сметнат за необходимо, в най-общия случай недоядена храна, разни намерени неща, следователно вече техни, — а доста често — понеже даже фигълите могат да хванат настинка — и онова, което използват за носна кърпичка, впрочем не непременно мъртво.

Парище: Среща се само в големите фигълски могили из планините, където има достатъчно вода за редовно къпане. Представлява нещо като сауна. Фигълите от Кредище предпочитат да разчитат на факта, че човек не може да стане чак толкова мръсен, щото като се натрупа достатъчно, мръсотията сама почва да си се откъртва.

Леле: най-общ израз на отчаяние.

Бележка на автора

Работата ми е да си фантазирам разни неща, а най-добрият начин за това е да се вгледам в реалността…

Когато бях малко момче, точно след последната ледникова епоха, живеехме в една къща, която Тифани Сболки би познала: имахме само студена вода, нямаше ток и се къпех веднъж седмично, защото тенекиеното корито висеше отвън на кука на гърба на кухнята и трябваше да се домъкне оттам. Доста време отнемаше да се напълни, понеже единственото, с което майка ми разполагаше, за да стопли вода, беше един чайник. По онова време аз като най-малкия се къпех пръв, а след мен мама, после татко и накрая кучето, ако на татко му се стореше, че почва да насмърдява.

В селото имаше старци, които бяха родени през юрския период и ми се струваха съвсем еднакви — с кепета, тъмни панталони и много дебели кожени колани. Един от тях беше господин Алън, който не пиеше вода от чешмата, понеже както казваше: „Няма ни вкус, ни мирис“. Пиеше вода от варела на покрива на къщата си. Вероятно беше прекалил с дъждовната вода, защото носът му приличаше на две сплескани една в друга ягоди[35].

Господин Алън имаше навика да сяда на слънце пред къщата си на стар кухненски стол и да гледа как светът тече покрай него, а ние, хлапетата, стояхме да гледаме носа му, в случай че вземе да експлодира. Един ден си бъбрех с него, когато той внезапно рече:

— Виждал ли си как горят стърнищата, малкия?

Как да не ги бях виждал! При все че не беше близо до вкъщи, а когато пътувахме към крайбрежието по празници. Понякога димът от горящите стърнища беше толкова гъст, че приличаше на мъгла. Сред прибирането на реколтата винаги оставаха стръкове от житни стъбла. Разправяше се, че било добре да се изгарят, за да сме се отървели от вредители и болести, но това означаваше, че наред с тях загиват и много птички и животни. Тази практика отдавна е забранена именно заради това.

Един ден, когато колата с реколтата мина покрай нас, господин Алън ме попита:

— Зървал ли си див заек, малкия?

— Да, естествено — отговорих. (Ако не сте виждали див заек, тогава си представете питомно зайче, кръстосано с хрътка, което прави великолепни скокове.)

— Дивият заек не се бои от огъня — продължи господин Алън. — Той го измерва с очи, скача над него и се приземява невредим от другата страна.

Трябва да съм бил на шест-седем години, но си го спомням, защото господин Алън почина скоро след това. После, когато бях доста по-голям, в една антикварна книжарница попаднах на книга от Джордж Евънс и Дейвид Томсън, наречена „Скачащият заек“, и научих неща, които не бих посмял да си измисля.

Господин Евънс, починал през 1988 г., в течение на дългогодишния си живот е разговарял с хора, които работят по полята — не от кабината на трактор, а с коне — и са виждали дивата природа около себе си. Подозирам, че може и да са поукрасили малко нещата, които са му разказвали, но всичко изглежда по-добре с малко украса, пък и аз също не се поколебах да украся легендата за заека заради вас. Ако не е самата истина, то е истината такава, каквато би трябвало да бъде.

Посвещавам тази книга на господин Евънс — чудесен човек, помогнал на мнозина от нас да научат повече за дълбините на историята, над които се носим. Важно е да знаем откъде идваме, защото ако не знаем откъде идваме, няма да знаем къде сме, а ако не знаем къде сме, не знаем накъде отиваме. Пък ако не знаем накъде отиваме, сигурно вървим в грешна посока.

Тери Пратчет

Уилтшър, 27 май 2010 г.

1

Това се прави с вързани очи. — Б.пр.

2

Бидейки вещица, Тифани ги познаваше много добре. — Б.пр.

3

След време Тифани осъзна, че едва ли има вещица, която да не е видяла Великана, особено ако лети от планините към големия град. Нямаше как да не го забележат. Той един вид изпъкваше. Що се отнася до Леля Ог обаче, тя сигурно се обръщаше да го изгледа пак. — Б.пр.

4

Очевидно, разсъждаваше Тифани, щом някоя двойка ще прескача огъня, все някой трябва да се погрижи за защитно облекло. И кофа с вода, просто за всеки случай. Вещиците може да са всякакви, но преди всичко са практични. — Б.пр.

5

Романтичните въжделения на Петулия вероятно се подклаждаха от мистериозния начин, по който прасетата на младежа вечно се разболяваха и се налагаше да ги лекува от дизентерия, запъхтяване, схванат врат, болни венци, въртоочие, костиоза, бодежи, крантизъм, врътливост и отмала. Това беше ужасно нещастие, понеже повечето от тези болести изобщо не се срещат по прасетата, а една от тях поразява само сладководни риби. Хората в околията обаче бяха впечатлени от усилията, които Петулия полагаше, за да облекчи прасешките мъки. Метлата ѝ пристигаше и отлиташе по всяко време на деня и нощта. Да си вещица все пак означава всеотдайност. — Б.пр.

6

Първозрението означава да видиш действителността, а второмислието — да се замислиш над мислите си. В случая с Тифани понякога имаше и третомислие, че даже и четвъртомислие, макар че те са доста трудно управляеми и понякога я караха да си чука главата. — Б.пр.

7

Забравките са симпатични червено-бели цветенца, които девойките обикновено дават на съответните младежи като знак да не им се мяркат пред очите никога повече или поне докато не се научат да се мият както трябва и започнат работа. — Б.пр.

8

Ако все още не знаете кои са Нак Мак Фигъл: 1) благодарете се на безметежния си живот; и 2) имайте готовност да биете отбой, ако чуете някой на ръст до глезена ви да кряска „Кривунци!“. Строго погледнато, Нак Мак Фигъл са приказни създания, но вероятно не е добра идея да им го казвате, ако се стремите към бъдеще, в което не сте преждевременно беззъби. — Б.пр.

9

Независимо от какъв пол са зайците, за истинския провинциалист всички зайци са мъжки. — Б.пр.

10

Старите фабриканти на платове използваха урина като фиксатор за боята на вълнените дрехи, за да не пускат цветовете. В резултат от тази технология дрехите понамирисваха с години. Дори госпожица Загадини не можа да измисли по-добро обяснение и запази спокойствие, макар че тя по-скоро би използвала термина „излишни телесни течности“. — Б.пр.

11

Пръстта и солта бяха древен обичай за прокуждане на призраци. Тифани досега не беше виждала призрак, значи може би вършеха работа. Е, със сигурност вършеха работа, що се отнася до живите хора, които се чувстваха по-спокойни, като знаеха, че има пръст и сол да ги пазят. Разбереш ли това, разбираш доста за магията. — Б.пр.

12

Жабокът нямаше друго име, освен Жабок, и преди няколко години се беше присъединил към Фигълския клан, откривайки, че животът в могилата е къде-къде по за предпочитане от досегашния му живот като адвокат или по-конкретно като адвокат, който се е правил на много умен пред фея-кръстница. Келдата неведнъж му беше предлагала да му върне предишния вид, но той винаги отказваше. Беше признат сред фигълите като мозъка на бандата, понеже знаеше думи, които бяха по-дълги от самия него. — Б.пр.

13

Тоест от гледна точка на Тифани, което означаваше няколко години по-малка от Тифани. — Б.пр.

14

Вж. Речника в края на книгата. — Б.ред.

15

Тя запази за себе си всякакви разсъждения относно факта, че онова, което най-много ги бива да издирват, представлява чужда собственост. Въпреки всичко си е истина, че фигълите са способни да преследват като хрътки, както и да пият като риби. — Б.пр.

16

Тифани беше спечелила признанието на другите вещици с умението си да накара фигълите да вършат работа. За жалост фигълите и иначе не бягаха от работа, стига да е шумна, буйна и лудешка. И по възможност да включва писъци. — Б.пр.

17

Бележка от автора: Не всички котли са метални. Ако знаете какво правите, може да сварите вода и в кожен котел, или т.нар. мях. Дори може да си направите чай в хартиена торбичка, ако внимавате и знаете как. Но моля ви, не го правете или пък ако ще го правите, не казвайте на никого, че сте го научили от мен. — Б.пр.

18

Джийни, съвременна келда, насърчаваше грамотността сред своите синове и братя. Следвайки примера на Сите О’Бери, те бяха открили, че цялата тая работа наистина си струва, понеже вече можеха да прочетат етикетите на бутилките, преди да ги изпият. Не че имаше особено голяма разлика, понеже те тъй или иначе ги изпиваха, освен ако на етикета нямаше череп с кръстосани кости, а дори и в този случай трябваше да е много плашещ череп с кръстосани кости. — Б.пр.

19

Повечето хора, които готвят в казан, го използват за нещо като тенджера с двойно дъно, като редят по края му съдинки с вода — те поемат температурата на големия казан, в който може да задушите свински бут, а евентуално и кнедли в торбичка. По този начин доста икономично може да се сготви добро количество храна наведнъж, включително и пудинг. Това, разбира се, значи, че трябва да се храните предимно със задушена храна — все пак изяжте я, полезно е за вас. — Б.пр.

20

Нак Мак Фигъл всъщност вярват, че този свят е толкова прекрасен, че за да са в него, сигурно са били много добрички в някой друг живот и са дошли, тъй да се каже, направо в рая. Разбира се, дори тук се случва някой Фигъл да умре, но на тях им се нрави да го приемат като подготовка за прераждане. Много теолози считат това за глупава идея, но със сигурност е по-приятна от доста други вярвания. — Б.пр.

21

Вещицата прави плетеница от всичко, каквото се случи да има по джобовете си. Държи ли обаче на имиджа, трябва да внимава какво ще попадне „случайно“ в джобовете ѝ. То няма никакво значение за самото приложение на плетеницата, но в случай че наоколо има други хора, то една мистериозна ядка или любопитно парченце дърво, малко връвчица и сребърна игла говорят за „вещица“ доста по-ласкаво, отколкото, да речем, скъсана връзка за обувки, късче от хартиена торба, половин шепа разни и неописуеми фъндъци и носна кърпичка, използвана толкова пъти, че за твой ужас ти трябват и двете ръце да я сгънеш. Тифани по принцип си пазеше един джоб специално за съставки за плетеници, но ако госпожица Смит беше направила своята по същия начин, джобовете ѝ трябва да бяха по-големи от гардероб — плетеницата почти опираше в тавана. — Б.пр.

22

Конският череп винаги изглежда страховито, дори ако някой му е сложил червило. — Б.пр.

23

За конните статуи има доста фолклор, особено за онези с ездачи на тях. Известно е, че има норми за броя и разположението на конските копита: ако едно от копитата е във въздуха, ездачът е бил ранен в битка; две копита във въздуха означават, че ездачът е бил убит в битка; три копита във въздуха значат, че ездачът се е загубил по пътя за битката, а четири копита във въздуха означават, че скулпторът е бил много, много умен. Пет копита във въздуха значат, че вероятно има поне още един кон зад онзи, който гледате, а ездач на земята с кон върху него, вдигнал и четирите си копита във въздуха, означава, че ездачът е или много калпав, или има страшно злонравен кон. — Б.пр.

24

Вж. Речника в края на книгата. — Б.ред.

25

Визира се процедурата „Habeas corpus“, приложима в случаите на задържане без залегнало в заповед за арест правно основание. — Б.пр.

26

Всъщност ризниците от метални брънки винаги са на дупки, но не и по десетина сантиметра. — Б.пр.

27

При обсадата на р. Йордан галаадците питали всеки, който искал да премине, дали е ефремец. Ако кажел, че не е, го карали да каже „шиболет“. Онези, които били ефремци, казвали „сиболет“ според ефремското наречие и така се издавали. — Б.пр.

28

Вещиците се грижеха ръцете им винаги да са безупречно чисти. Останалите части трябваше да почакат, докато се отвори дупка в натоварения график. Или докато се изсипе гръмотевична буря. — Б.пр.

29

Звукоподражание. — Б.пр.

30

В Кредище по принцип не вирееха светии, но тъй като бе разположено между градовете и планините, не можеше да се оплаче, че му липсва — поне при хубаво време — стабилен поток преминаващи свещенослужители от най-различни сортове, които за поносимо ядене или постеля за през нощта разпространяваха по някое и друго свято слово и като цяло предоставяха на хорските души прилично изчистване. И тъй като свещениците очевидно се числят към порядъчните люде, хората не се вълнуваха излишно на кой бог служат, стига той — или понякога тя, а в някои случаи то — да поддържа въртенето на Слънцето и Луната в приличен порядък и да не иска нещо абсурдно или ново. Също така беше от полза, ако проповедникът разбира донякъде от овце. — Б.пр.

31

Макар и не от собствен опит. — Б.пр.

32

Когато Тифани я подари на старата вещица, Ейти беше тъжно бяло котенце. Сега беше кралица, доста по-достолепна от дукесата. Сигурно бе разпознала Тифани, защото снизходително благоволи да мигне срещу нея, след което отвърна глава, сякаш отегчена. В дома на Баба напоследък изобщо не припарваха мишки. Ейти просто стоеше втренчена в тях, докато те не осъзнаеха цялата нищожност на своето съществуване и не се запилееха надалеч съвсем съкрушени. — Б.пр.

33

Фраза на втората вещица от „Макбет“ в превод на Валери Петров. — Б.пр.

34

Господин и госпожа Боксьор бяха малко по-образовани, отколкото бе полезно за тях, и бяха решили, че „тривиален“ е подходящо име за третото им дете. — Б.пр.

35

Татко ми каза, че на това му се викало „пиянски нос“, но сигурно е сбъркал, защото, доколкото знам, това е вид старческо акне (наречено ринофима, но май прекалявам с информацията). — Б.пр.

Content

Тери Пратчет
В черно като полунощ

Глава 1 Баш грамаданско левентченце

Глава 2 Злокобното думкане

Глава 3 Онез, що се въртят насън

Глава 4 Голата истина

Глава 5 Първословото

Глава 6 Появата на Лукавеца

Глава 7 Песни в нощта

Глава 8 Кралският врат

Глава 9 Дукесата и готвачката

Глава 10 Топящото се момиче

Глава 11 Вещерският огън

Глава 12 Грехът на греховете

Глава 13 Клатенето на кревата

Глава 14 Изгарянето на краля

Глава 15 Сянка и шепот

Епилог В черно като полунощ

Фийгълски речник, адаптиран за по-деликатните натури (текуща разработка от госпожица Проникация Загадини, вещица)

Бележка на автора

1