Б. В. Ларсън

Нашествие

(книга 1 от серия Звездна армада )

1.

В нощта преди нашествието цялото небе изглеждаше някак особено. Мисля, че беше заради цвета му. То бе лилаво, а не синьо или черно. Сякаш онази нощ слънцето така и не залезе съвсем, а придоби тъмнокафяв цвят и се спотайваше под хоризонта, озарявайки едва-едва небесата. Само няколко рехави облачета пълзяха към Сиера Невада на изток. Всяко от тях бе обагрено в тъмночервено, в цвета на мокра ръжда или засъхнала кръв.

Ако се изключи странният цвят на небето, това си бе една типична нощ за късната пролет в Централна Калифорния. Нямаше буря, но с напредването на вечерта откъм хълмовете повя хладен ветрец. В нивите на фермата ми хиляди класове зряла пшеница се разлюляха.

Първородният ми син Джейк отвърна с обичайното си свиване на рамене, когато го попитах дали е свършил всичките си задължения. Късата му черна коса бе лъскава като гарванови пера. Очите му бяха сини и пронизващи. Толкова приличаше на мен, че сестра му понякога го наричаше моя зъл близнак.

Когато отведох сина си до конюшнята, за да ми докаже, че е изринал, конете бяха неспокойни и тъпчеха на място. Показваха бялото на големите си очи и отмятаха глави, но не се дърпаха, когато посягах да ги погаля. Мръщейки се, аз отидох при Джейк, за да довършим заедно риненето. Той ме погледна изненадано — не бе очаквал да получи помощ в работа, която мразеше. Престорих се, че всичко е наред, но, честно казано, не ми се искаше да го оставям сам.

Когато излязохме от конюшнята, видяхме, че луната изгрява. Посевите шумоляха и въздухът бе напоен с миризмата на зряла пшеница и прясно окосена люцерна. Все се озъртах към това странно небе. С жена ми Дона бяхме купили фермата, защото мечтаехме за връщане към селския живот. Колегите ми ме наричаха „джентълменът фермер“ и подхвърляха, че сигурно всеки ден на път за университета минавам през стада крави. Но на мен ми харесваше да живея тук, затова дори след смъртта на Дона отказах да се върна в града. Само че през всичките си години на това място не бях виждал такова небе.

Джейк не обърна никакво внимание на странностите на нощта и се качи в стаята си. Прекара цялата вечер в сърфиране из мрежата, като все бърникаше слушалките си и се преструваше, че си прави домашните. Но още щом ме видя, дъщеря ми Кристин усети, че нещо тази вечер е различно. Тя винаги е била по-интуитивна.

— Какво има, татко? — попита Кристин, вдигайки поглед от учебника по алгебра. Беше на тринайсет и тази година тялото ѝ бе придобило нови форми, които намирах за смущаващи. Приличаше на майка си — само дето бе слабичка и носеше скоби на зъбите. За мен беше съвършена.

Поклатих глава и почуках с пръст по учебника.

— Нищо, Крис. Не се разсейвай.

Тя се върна към домашното си, а аз продължих да зяпам странното лилаво небе. Нищо в него не се промени, така че се запътих към кабинета си. Имах доста работа, но за щастие по-голямата част от нея се вършеше онлайн. Логнах се в уебсайта на университета и започнах да отговарям на въпроси и да оценявам лабораторни задания.

Преподаването онлайн не е толкова лесно, колкото звучи. Студентите по компютърни технологии задават на професорите си сложни въпроси и често да напишеш коментар е доста по-трудоемко, отколкото да обсъдите въпроса лично. Понякога ми липсваше простотата на химикалката и хартията. Дори драскането на бележки в полетата на разпечатките е по-добро от това да пишеш всичко на компютър. Кръгчетата и хиксовете с червен химикал бяха чудеса на комуникацията, които някак си бяхме изгубили с годините.

Няколко часа по-късно натирих децата да си лягат и също отидох да спя. Сънувах жена си Дона, която загина при катастрофа преди близо десет години. Блъснахме се в една телена мрежа и минахме през нея. Мрежата се усука около колата и един от стоманените пръти проби задното стъкло и прониза Дона.

В съня ми тя погледна към мен от дясната седалка. Видях очите ѝ. Устните ѝ се раздвижиха в опит да ми каже нещо, но очите ѝ бяха очи на мъртвец.

Именно очите ме събудиха. Надигнах се задъхан в леглото.

Вечно ще се чудя какво искаше да ми каже Дона. Ако бях продължил да спя още минутка, дали щях да чуя гласа ѝ? Тогава може би всичко щеше да се развие другояче…

2.

Втората нощ — лошата нощ — започна добре. И двете ми деца бяха в отлично настроение. Беше едва вторник, но следващата седмица щяха да излизат във ваканция и ги бе обзело въодушевление. Легнахме си късно, след като гледахме филми по интернет и ядохме пуканки. Едно от предимствата на това да растеш без майка беше, че няма кой да каже на татко, че децата утре са на училище.

Корабът надвисна над малката ми ферма някъде след полунощ. Улови първо Джейк. Не знам защо — може би защото стаята му се намираше от източната страна на къщата. По-късно чух, че дошли от изток, следвайки като вълна тъмнината.

При пристигането му стените се разтресоха и телевизорът падна от шкафа. Вероятно това ме събуди. Телевизорът изтрещя и аз скочих от леглото. Помислих, че има земетресение. Започнах да викам на децата да излязат от къщата. Земетресението изглеждаше силно.

Във филмите, когато дойдат да те вземат, винаги има светлини в небето, греещи ярко в прозорците. В моята къща нямаше ярки светлини. Всъщност цялата ферма тънеше в дълбок мрак. Докато тичах по тениска и бельо по коридора, видях през прозореца, че над нас е надвиснал огромен кораб. Той затъмняваше странното лилаво небе. Висеше безшумно. Беше около сто метра дълъг и наполовина толкова широк. Беше съвсем тъмен, без никакви светлини или видими двигатели. Черен като дъното на кладенец, би казала баба ми. Спрях и го зяпах с изумление в продължение на няколко секунди.

Чух нов трясък, този път откъм стаята на Джейк. Втурнах се натам, като го виках по име. Нямаше отговор. Когато стигнах до стаята му, леглото беше празно, а прозорецът — разбит отвън. На пода имаше парчета стъкло и разкъсана черна мрежа. Джейк дори не бе извикал, или поне аз не чух такова нещо. После погледнах през счупения прозорец и се вцепених.

Джейк не бе отнесен от някакъв магически лъч. Една дебела, подобна на кабел ръка с множество сегменти се бе протегнала надолу и бе измъкнала момчето ми от леглото. Тя приличаше на змийско туловище, дебело над половин метър — дълго, черно и лъскаво. Дали горе в кораба имаше някой, който я направляваше с джойстик и събираше опитни екземпляри? Това бе първата ми зашеметена мисъл. Изпитах чувството, че за тях ние сме като тварите, пъплещи под камъните на морското дъно, а те бяха учените, които са се спуснали до нашия свят, за да поровичкат наоколо и да смутят миниатюрното ни съществуване.

Когато превъзмогнах шока достатъчно, за да мога да се движа, изтичах навън. До мен на верандата се появи и Кристин. Втренчихме се в кораба и в змийската ръка, която стискаше Джейк. Той не крещеше, но се гърчеше, докато не изчезна заедно с ръката в търбуха на кораба.

Ченето на Крис бе увиснало и скобите ѝ се виждаха. Очите ѝ мигаха ужасено.

— Какво ще правим, татко?

— Влизай в колата — заповядах.

— Ами Джейк?

— Аз ще го взема — казах. Нямах представа как ще сътворя такова чудо, но бях решен да опитам. Втурнах се в къщата и грабнах ключовете, 12-калибровата си пушка „Ремингтън“ и кутия патрони. Щях да откъсна тази змийска ръка или поне да стрелям по кораба. Какво друго можех да сторя?

Изтичах пак навън. Резето на мрежестата врата бе паднало. Блъснах я и крехката алуминиева рамка се откърти от касата с трясък. Кристин седеше на предната седалка на колата и надничаше ужасено през прозореца. Помислих си несвързано, че Джейк ще се ядоса, ако разбере, че е седнала отпред. Той беше по-големият, а в нашето семейство от незапомнени времена само най-голямото дете имаше право да се вози отпред.

Заредих ремингтъна и изтичах на чакълената алея. Джейк и ръката бяха изчезнали, но аз продължих да зареждам. Корабът не бе помръднал, така че може би имаше шанс да ги убедя да ми върнат Джейк. Това бе единственото, за което бях в състояние да мисля.

Когато вдигнах пушката към рамото си, в долната част на кораба се появи тъмен отвор и Джейк полетя към земята. Приземи се в поилката на конете… или по-скоро наполовина в нея, наполовина отвън. Мисля, че ударът прекърши гръбнака му, макар че вероятно е бил мъртъв още преди да го пуснат. Втурнах се към него, като издавах нечленоразделни звуци. Кристин пищеше в колата, макар че затворените прозорци приглушаваха гласа ѝ.

Пред мен беше момчето ми… мъртво и лицето му ме гледаше изпод водата. Тялото му бе изкривено под невъзможен ъгъл, увиснало безжизнено върху стоманения ръб на поилката. Навсякъде имаше кръв. Бяха го изкормили.

Стрелях веднъж срещу кораба. Това вероятно не бе умна постъпка, но вече не ми пукаше. Оставих Джейк и се затичах бавно и със залитане към колата. Трябваше да се спасяваме.

В този момент за първи път видях ясно змиевидната ръка. Тя отново се бе протегнала надолу, докато аз се взирах в мъртвите очи на сина си. Разби прозореца на колата и сграбчи дъщеря ми. Тя се помъчи да избяга — успя да отвори вратата на шофьорското място и пропълзя по седалките, но змиевидната ръка се уви около кръста ѝ и я повлече назад.

Вдигнах пушката и стрелях по ръката. Изскочиха оранжеви искри, сякаш куршумът бе улучил метал. Хукнах към дъщеря си, но не успях да стигна навреме.

Кристин се бе вкопчила във волана, но ръката я изтръгна, измъкна я през счупения прозорец и я вдигна към кораба.

В корпуса се отвори тъмно петно и Кристин изчезна. Хукнах като безумец из двора. Не смеех да стрелям по кораба, за да не улуча Кристин. Дори не ми мина през ум да потегля с колата или да се скрия в нивата.

А и вече нямаше значение. Тялото на Кристин падна от един отвор, зейнал в търбуха на кораба, и се стовари върху покрива на къщата. Знаех, че е мъртва, но въпреки това се качих горе. Покатерих се на кофите за боклук, а от тях — на паянтовата ограда. Дона все ми повтаряше да я поправя, но аз така и не се наканих. От оградата успях да издрапам на покрива и се втурнах към Кристин. Лицето ми бе цялото мокро — дали от сълзи или от кръв, не съм сигурен. Дерях лицето си с нокти и ми бе трудно да виждам, така че може да е било и едното, и другото.

Очите ѝ бяха отворени и в тях навеки бе застинал ужас. Никога не успях да забравя това изражение. Споменът се запечата в паметта ми по-силно от всичко друго в моя живот.

След това змиевидната ръка хвана мен. Появи се изотзад, сграбчи ме и ме вдигна от покрива. Единствената ми мисъл бе да не изпусна ремингтъна и някак си съумях да го сторя. Бях изгубил кутията с патроните, вероятно когато тичах към Джейк.

Продължих да стрелям. Единствената ми надежда бе да пробия дупка в нещо, по-меко от стомана.

Озовах се в някакво тихо помещение. Не беше голямо, може би колкото спалня — или стая за аутопсии. В онзи момент не разсъждавах особено ясно, непрестанно се въртях и насочвах пушката към стените. Не се опитах да намеря изход. Вече не исках да се измъкна. Всички, които обичах, бяха мъртви и жадувах единствено за отмъщение. Не мога да кажа, че бях спокоен — съвсем не, — но бях студен отвътре.

Като се замисля сега, може би точно моето необичайно поведение ми спаси живота. Част от стената се отвори, стопявайки се във въздуха, и едно същество пристъпи напред.

Беше извънземно. На Земята никога не е имало подобна твар, поне доколкото ми е известно. Беше високо около метър и двайсет и имаше четири копита. Но имаше и ръце. Е, не точно ръце. По-скоро три противоположни пръста, така че всяка ръка приличаше на триножник. Имаше и нещо като остриета — естествени израстъци, които стърчаха от главата му подобно на рога. Представете си елен с рога, които се състоят от разклонени остриета, и трипръсти ръце с груба кожа. Напомняше на нещо от гръцката митология. Как се наричаха онези същества? Кентаври. Наполовина човек, наполовина животно. Но в този кентавър нямаше нищо човешко — по-скоро животно с изродски ръце.

Очите му се плъзнаха по мен, в тях се четеше някаква интелигентност. Молех се това да е едно от съществата, управляващи кораба, защото жадувах за мъст. То направи крачка напред и може би очакваше да отстъпя, не знам. Само че аз не бях в настроение да му съдействам. По рогата му имаше кръв. Кръвта на децата ми.

То направи втора стъпка към мен и сведе рога. Само това успя да стори, преди да започна да стрелям. Не можех да спра дори след като кентавърът падна. Успя да ме пореже веднъж, беше по-бърз, отколкото изглеждаше. Но аз пет пари не давах.

Когато спрях да стрелям, чух нещо и се завъртях бързо. Зад мен стоеше още един. Нападна ме и аз стрелях, откъсвайки едната от уродливите трипръсти ръце, а после пушката изщрака — магазинът беше празен. Съществото се надигна и се хвърли пак срещу мен, а аз посрещнах главата му с приклада.

Забих пръсти в очите му и заблъсках по главата му с дулото на оръжието. Отне му доста време, но накрая все пак умря. Ръцете и краката ми бяха нарязани и кървяха, обаче бях победил. Изревах срещу кентавъра, бях обезумял от мъка.

В този момент осъзнах, че трябва да очаквам още от тези същества. Нима биха се отказали само след два опита? Трябваше да има и други.

Някаква част от мозъка ми, която все още упорито се опитваше да разсъждава, се бе вкопчила в мисълта, че тези същества не изглеждат особено напреднали технологично. Биха ли могли такива твари да построят този кораб? Вярно, имаха нещо като ръце, но защо рискуваха живота си, изправяйки се пред мен невъоръжени? Каква бе целта им?

Реших да престана да си блъскам главата с това и прегледах раните си. Не бяха сериозни, само порязвания и синини. Накъсах със зъби тениската си на ивици и превързах най-лошите места.

Дишайки тежко, зачаках следващия кентавър. Бях почти сигурен, че той ще ме довърши. Вече бях уморен и нямах патрони. Ремингтънът се бе представил добре като тояга, но се съмнявах, че може да спечели трета битка.

Хрумна ми една идея. Наведох се и се опитах да изтръгна един от трийсетсантиметровите рога. Ако успеех да го откърша, можех да го използвам като оръжие. Идеята ми харесваше — да използвам същото острие, с което бяха убили децата ми, за да разпоря следващата твар.

3.

Застинах, защото чух глас. Досега в кораба бе общо взето тихо, чуваше се само слабо бучене.

— Проявена е агресия — каза гласът. Беше смътно женски, но звучеше някак безлично. Превеждащ компютър? Може би.

Предположих, че забележката се отнася до мен. Много мило от тяхна страна да ми кажат как се справям.

Бях успял да отчупя единия рог и се изправих, оголвайки несъзнателно зъби. Колко бързо се превръщаме в животни, ако ни провокират по подходящия начин.

Там обаче не ме чакаше трети представител на расата на кентаврите. Появи се змиевидната ръка, протегна се и се уви около извънземния, когото бях убил пръв, след което го повлече навън. Може би щеше да го пусне в нивата ми. Реших да се опитам да отида с нея.

Ръката бе прекалено голяма, за да се промуша покрай нея, а се тревожех, че когато тя се скрие, вратата ще изчезне. Затова я яхнах и оставих да ме изнесе от стаята. Озовах се в друга кубична стая.

— Проявена е инициатива — рече гласът.

— Кой си ти? — попитах и вдигнах глава. Не се виждаха никакви камери, микрофони или високоговорители. Само голи, тъмни стени.

Змиевидната ръка се отърси от мен и се издигна заедно с мъртвия кентавър, преди да успея да се покатеря пак отгоре ѝ. Видях я как изчезва в някаква друга стая. Бях ли изпуснал транспорта си? Бях ли се провалил в бягството си? Сърцето ми заби силно.

После се сетих за вратата зад мен. Обърнах се и видях как подът на първата стая изчезва, докато стената се материализира пак от нищото. Едва успях да зърна как окървавеният труп на втория кентавър пропада надолу. Премигнах. Ако бях останал в онази стая, дали щяха да изхвърлят и мен.

— Какво искате от мен? — попитах стените.

Отговор нямаше, но миг по-късно се отвориха нови две врати. Реших да проверя и двата изхода, опипвайки внимателно пода с крак. При първия опит той изчезна, разкривайки тъмната земя, въртяща се долу. Трябва да бяхме на височина един-два километра. Изненадах се, защото не бях усетил, че се издигаме. Никаква сила на тежестта не бе дърпала тялото ми, макар че без съмнение трябваше да почувствам ускорението, като в асансьор. Виждах тъмния нощен пейзаж, осеян със светлинки. От север на юг се виеше шосе, опасано с оранжеви улични лампи — трябваше да е магистрала 99.

Отстъпих в стаята, от която бях дошъл.

— Проявена е предпазливост.

Тези две врати се затвориха и се отвори трета. Зачудих се дали и двата пътя щяха да доведат до смъртоносно падане. Зачаках. Какъв смисъл имаше да се движа, щом така или иначе щяха да ме убият? След около минута подът под краката ми се затопли. След две минути вече подскачах от крак на крак. Накрая схванах какво искат и предпазливо пристъпих в третата стая.

Явно това бяха някакви тестове. Е, аз също исках да проведа някой друг тест върху извънземните си домакини. Моите щяха да са лесни за изпълнение. Исках само да видя какви са на цвят мозъците им. Положих всички усилия да се съсредоточа върху тестовете, да ги победя. Опитвах се да не мисля за децата. Това щеше да ме парализира, да ме направи скован и безполезен. Скръбта трябваше да почака.

Вече ми бе дошло до гуша, но бях принуден да им играя по свирката, за да не излетя навън. За миг ми мина през ума да скоча от кораба. Може би за тях това бе някаква форма на развлечение. Може би си седяха някъде, смееха се и залагаха докъде ще стигне тъпият първобитен човек през техния лабиринт от тестове и капани. Една част от мен искаше да сложи край на мъчението, но силната жажда за мъст ме караше да продължавам напред. Исках да счупя още някоя друга извънземна глава, преди да ме убият. Не бях приключил с тях.

В третата стая гласът заговори отново:

— Обектът ще бъде подложен на разпит.

Какво искаха тези от мен — номера на кредитната ми карта? Какво бих могъл да знам, което да заинтересува такива създания? Хрумна ми, че всъщност не искат информация. Искаха да ме изпитат. Това беше просто следващият етап от техните тестове. Дали бяха тествали децата ми и ги бяха сметнали за негодни? Подозирах, че е точно така и затова подът се бе отворил под тях, за да ги изхвърли от кораба. Изглежда, такава бе общоприетата цена на провала тук.

Това пробуди у мен нова ярост. Вече не само жадувах за мъст, но и бях бесен заради начина, по който се отнасяха с мен. Аз бях тяхно опитно зайче и това не ми харесваше. Реших да им се противопоставя с всички сили. Може би щях да получа шанс за ответен удар. Или поне щях да впечатля тези страхливи копелета. Вече си представях същества с огромни черепи и развяващи се бели лабораторни престилки.

Това, което ми помагаше да мисля, бе липсата на страх. Предполагам, че повечето хора на този етап вече щяха да се тресат от ужас. Но след като бях минал през няколко битки на живот и смърт и бях видял как умират децата ми, се чувствах пуст отвътре. Изпразнен. Не бе останало място за страх. Бях станал хладнокръвен и пресметлив. Наречете го недостатък на характера, ако щете, но точно това изпитвах.

— Обектът ще бъде подложен на разпит — повтори гласът.

Зачудих се дали да изръмжа едно „не“, или да запазя мълчание. Изглеждаше очевидно, че те просто ще нагреят отново пода. Можех да си сваля дрехите и да увия краката си с тях или да стъпя върху пушката. Но в досегашните тестове не се търсеше това. Прехвърлих ги наново в ума си. Първо бяха изпитали бойните ми умения. После инициативността ми и предпазливостта ми. Значи това трябваше да е четвъртият тест. И представляваше загадка. Какъв бе отговорът?

Колкото повече мислех за това, толкова повече се чудех защо гласът ми съобщаваше естеството на тестовете, докато ги преминавах. Защо бе изрекъл „проявена е агресия“ на разбираем английски? Сигурно ми даваха някакви подсказки за целта. Нямаше никакъв смисъл да го правят, ако обектът трябваше да е в неведение и да минава теста на сляпо.

Подът се бе затоплил поне с десет градуса. Щяха да ме принудят да им съдействам.

— Ще се съглася, ако ми позволите да задавам по един въпрос за всеки зададен от вас — казах аз.

Настъпи пауза. Подозирах, че обмислят отговора ми, може би дори го оценяваха.

— Проявена е склонност към договаряне — каза гласът.

Отвори се нова врата.

Повдигнах вежди.

— Това ли е? — попитах на глас. Предположих, че съм минал още един тест. И то само като се опитах да преговарям. Не ми бяха зададени никакви въпроси. Нямаше размяна на информация. Всичко бе част от теста.

Протегнах предпазливо босия си крак в новата стая. Подът в моята вече бе изстинал, но реших, че е време да продължа. Всеки тест ме водеше в нова стая и предишната изчезваше. Наказанието за задържането ми на едно място изглеждаше ясно: щях да бъда изхвърлен от кораба, за да се разплескам на земята километър по-долу. Влязох в стаята и заоглеждах стените и тавана.

— Кой си ти? — попита женски глас зад мен.

Завъртях се и инстинктивно вдигнах пушката. Но така и не се прицелих добре, което бе хубаво. Жената бе насочила към мен пистолет и тъй като моят ремингтън беше празен, аз го пуснах.

Тя кимна, взирайки се напрегнато в мен.

— Добре направи. За малко да те гръмна.

Тя явно също бе минала през някакви тестове. Виждах го в очите ѝ. Те бяха хубави, но изпълнени със страх. Отворих уста да заговоря, но от нея не излезе нищо. Втренчих се в жената. Тя беше млада, вероятно в края на двайсетте. Десетина години по-млада от мен. Изглежда, имаше латино кръв, нещо често срещано в Калифорния. Фигурата ѝ беше хубава и всичко у нея бе привлекателно, дори разрошената, изцапана с кръв коса, която стигаше до средата на гърба ѝ.

Очите ми се плъзнаха надолу. Не можах да се сдържа. Под кръста беше също толкова добре оформена — при това гола. Имаше малка татуировка, на пеперуда струва ми се, в традиционния зелен цвят. Не носеше нищо друго освен разкъсана бяла памучна блузка. В Централната калифорнийска долина нощите често са горещи. Личеше, че е измъкната от леглото посред нощ, също като моето семейство.

— Знаеш ли нещо? — попитах аз, като се насилих да вдигна поглед и да срещна очите ѝ. Бързото задаване на въпрос беше стар номер, който бях усвоил по време на преподавателската си кариера. Много млади жени идваха да говорят с професора си и понякога очите ми почваха да шарят. Задаването на бърз въпрос обикновено ми спестяваше мига на смущение, когато ме засекат.

— За какво? — попита тя.

Забелязах, че дулото на оръжието ѝ, което приличаше на револвер 38-ми калибър, не бе помръднало и на сантиметър. Преглътнах. Надявах се, че тестът не е за нея — ами ако трябваше да ме гръмне, за да стигне до седмо ниво?

— За тестовете.

Тя премигна и сведе дулото, но само едва-едва. Извърших малко аматьорска триангулация наум и не ми хареса накъде сочеше в момента. Мислех си да ѝ кажа да махне това нещо, но при дадените обстоятелства тя имаше пълното право да насочи пистолета си към интимните ми части. Намирахме се на място, където доверието трябваше да бъде спечелено.

— Тестове ли? Имаш предвид тези глупости с правенето на онова, което корабът иска от теб, за да стигнеш жив до следващата стая?

Кимнах.

— Точно така.

Оръжието се сведе още мъничко, но все още можеше да ми отнесе капачката на коляното. Надявах се, че скоро револверът ще натежи в ръцете ѝ, но жената изглеждаше тренирана. Освен това го държеше правилно, хванала дясната си китка с лявата длан.

Тя поклати глава.

— Знам само, че ако не спях с този пистолет на нощното си шкафче, сега щях да съм мъртва като съквартирантката си.

— Съквартирантка ли? Да не си студентка?

— Да.

Кимнах.

— Аз преподавам в Калифорнийския университет в Мърсед.

Очите ѝ се присвиха. Пистолетът отново се вдигна и сега сочеше право към гърдите ми.

— Това се проточи твърде дълго. Досега вече трябваше да се отвори врата или нещо такова. Ти не си истински, нали? Тук си, за да ме забавиш, да ми отвлечеш вниманието. Ако те убия, ще стигна до следващата стая, нали?

Вдигнах лекичко ръце с разтворени длани.

— Чакай. Аз самият преживях доста гадости тази нощ. Този кораб уби и двете ми деца. Пушката ми остана без муниции, иначе можехме да се застреляме един друг. Може би корабът иска точно това, но днес нямам намерение да убивам хора. Само извънземни.

Тя се втренчи в мен, после въздъхна и вдигна дулото на пистолета си към тавана. Все още го стискаше с две ръце, но и двамата се поотпуснахме.

— Как се казваш, професоре? — попита тя.

В този миг, сякаш по команда, се отвориха две врати. И двамата се напрегнахме и се завъртяхме, но стаите бяха празни. В далечния край на стаята вляво имаше точка светлина — ярко петънце, сякаш някой бе пробил дупка в корпуса на кораба, а навън бе светъл ден. Но освен ако не бяхме обиколили планетата, не можеше да се е съмнало вече, затова бях подозрителен.

— Нов тест — казах.

— Мислиш ли?

Хвърлих поглед към нея.

— Казвам се Кайл Ригс, щом попита.

— Професор Кайл Ригс?

Кимнах.

— Аз съм Алесандра. Наричай ме просто Сандра. Какво преподаваш? — попита тя. Изглеждаше искрено заинтересувана.

— Компютърни науки.

Сандра отметна глава назад и се изсмя. Смехът ѝ прозвуча странно тук, някак не на място.

— Защо се смееш? — попитах.

— Мисля, че се записах за курса ти през следващата есен.

— Ами, да се надяваме, че и двамата ще можем да ходим на училище догодина, Сандра.

Тя кимна.

— Накъде ще вървим, професоре?

— Бих предложил да избегнем онази светлина. Прилича ми на номер. Навън не може да се е съмнало. Не разбирам този тест, но трябва да вървим нанякъде.

— Да — каза тя. — Вече нагряват пода.

Сега като го спомена, и аз го усетих. Подът бе поне с пет градуса по-топъл, отколкото когато влязох. Трябваше да изберем стая.

Направих крачка към стаята вдясно, тъмната. Сандра ме последва, но не достатъчно бързо.

Подът на стаята, където се бяхме срещнали, изчезна под краката ѝ. Протегнах ръка и я улових, но я хванах само за пръстите. Тя изпусна пистолета си и той полетя надолу в нощта.

Осъзнах, че сме над океана. Беше и по-студено. Лъхна ме мирисът на море, силен и внезапен. На север ли бяхме пътували? Морето бе тъмно, но не беше много далеч долу. Може би на стотина метра, трудно беше да се прецени. Все пак достатъчно далеч, че падането да убие всеки. Ако паднеш от достатъчно високо, водата ще ти се стори твърда като бетон.

Лицето на Сандра бе обърнато към мен. Устата ѝ бе отворена, но тя не каза нищо. Дори не изпищя. Мъчеше се да се захване с другата си ръка и с краката за гладкия метал на кораба.

Хладен солен вятър духаше в лицата ни. Помислих, че ще се справим. Бях на колене и напрягах сили да се задържа. Нямаше да е от полза за никой от нас, ако я оставех да ме повлече надолу и паднем заедно в морето. Проблемът беше, че нямаше никакъв ръб, за който да се хвана, нито врата, нито дори килим, който да осигури известно триене. Само гладък метал, който можеше да променя формата си, подобно на течност.

— Дръж се, Сандра — извиках. — Ще успеем.

Имах план. Наистина имах. Щях да легна по корем, да я хвана за ръцете и да я оставя да се покатери по мен. Изглеждаше ми достатъчно силна, за да се справи, с малко помощ от моя страна. Нагласих се в съответствие с плана си и…

Отворът изчезна. Металът се сля много бързо, както го бе правил толкова пъти преди. В една секунда отворът беше там, а в следващата го нямаше.

Това обаче не бе най-лошото. Лошото дойде, когато погледнах ръката си, в която още стисках четири от пръстите на Сандра. На единия имаше пръстен с изумруд. Бяха гладко срязани от затварящия се метал и от тях течеше кръв.

Погалих леко пръстите, преди да ги оставя на малка купчинка на пода. Почти не можех да виждам. Очите ми пареха. Нададох странен вой.

— Проявени са лидерски способности — обади се студеният глас.

4.

— Лидерски способности ли? — изкрещях аз към стените. — Значи за това бил този тест? Наричате това „лидерски способности“?

Стените не отвърнаха.

— Какво стана с разпита, а? Така и не ми зададохте никакви въпроси.

Чувствах се като лудия в някой филм, който крещи към стените, крещи на Бога или на Дявола, или на гласовете в собствения си ум. Мисля, че наистина се бях побъркал в този миг на отчаяние.

За нещастие умът ми работеше върху загадката. Не можех да го спра. Аз съм компютърджия и фермер, а тези две занятия изискват да имаш страст към решаването на проблеми. Бях преминал тест за лидерски способности. Какво означаваше това? Бях повел Сандра навън от стаята. Бях направил избор в коя посока да тръгнем. И тя ме последва.

Значи беше склонна към подчинение и се бе провалила на теста. Ако бе тръгнала в другата посока, дали щяха да я оставят жива? Дали щяха да я подложат на някакъв друг тест, или и двамата щяхме да бъдем запратени към тъмното море, защото никой от нас не е успял да поведе другия?

— Какво искате, по дяволите? — попитах безмълвните стени. Не очаквах да ми отговорят. Вече бях почти прекършен. По някакъв начин убийството на децата ми ме бе изпълнило с решимост, но принудата да направя избор, който неволно доведе до смъртта на Сандра, бе нещо различно. Предполагам, че ставаше въпрос за вина. Нямаше логична причина да се чувствам виновен за участта на децата си. Бях направил всичко, за да ги спася.

Но бях подвел Сандра. Не успях да схвана същността на теста. Трябваше да се досетя, че на излизане от онази стая ни чака смърт. Тя ме бе разсеяла с хубостта и голотата си. Самият факт, че открих друг човек на това място, бе променил всички правила. Не го бях поглеждал от тази страна, но си беше така. Бях притъпил бдителността си, тя също. Мислехме, че в екип можем да победим това място, че заедно сме по-силни.

Но корабът имаше други планове. Черната ми ненавист към тази чудовищна машина бе по-силна от всякога. От сърце се надявах да се добера до злите мозъци, измислили това място и жестоките му тестове.

Корабът остана безмълвен, а вратите — затворени. Седях в стаичката си, без да ми пука. Дали ми даваше време да скърбя? Дали бе програмиран да оставя обектите да се възстановят след най-тежките шокове? Беше го правил и преди, осъзнах аз. Беше изчакал да превържа раните си след битката с кентаврите. Беше дал на двама ни със Сандра време да поговорим и да се съюзим.

Замислих се за кентаврите. Вече подозирах, че не те стоят зад всичко това, а някое друго създание. Не виждах какъв е смисълът в цялата работа, ако екипажът се излага на риск. Може би кентаврите бяха просто дресирани животни, като кучетата, обучени да нападат хора. Или може би бяха като мен — пленници от някой друг свят. Де да знам, може вторият кентавър да е бил роднина на първия и от тяхна гледна точка аз да съм злото маймуноподобно създание, което ги е убило по най-жесток начин, обзето от безумна жажда за кръв.

Усетих, че ми се гади. За първи път решимостта ми отслабна.

— Обектът ще бъде подложен на разпит — обади се гласът най-после. Изрече тези думи точно по същия начин като преди. Това ме накара да се замисля. Буквалното повторение бе нещо, характерно за компютрите. Тъй като по професия бях компютърен специалист, усетих, че може да си имам работа с изкуствен интелект. Това не бе окуражаващо. Компютрите не се славят с милосърдие.

Намръщих се към пода, но не казах нищо. Скоро той започна да се нагрява.

— Както вече казах, ще отговарям на въпросите само ако ми позволите и аз да задавам свои.

Настъпи пауза. После гласът проговори:

— Проявена е упоритост.

Отвори се врата. Издишах и се изправих с мъка. Колко бяха тези тестове?

Предпазливо пристъпих напред. Следващата стая не бе кубична, а представляваше голям паралелепипед със сводест таван. Изпитвах подозрение към всеки сантиметър от нея. Обиколих внимателно новата си клетка, готов да отскоча, ако се появи някаква заплаха.

— Тестовете приключиха. Ти беше избран за повишение.

— Чудесно — отвърнах.

— Сега можеш да ни командваш.

Поколебах се. Дали това не бе просто друг тест?

— Да ви командвам?

— Да.

То ми отговаряше. Бях в нова стая. Но и по-рано ме бяха лъгали. Ами ако имах право да му дам само една заповед? Ами ако това бе тест, за да установят какво бих направил при такива обстоятелства? Какво исках всъщност? Досега не бях водил нищо подобно на разговор с тези чудовища. Неприятно ми бе да си го призная, но тази промяна ме обнадежди. Някъде дълбоко в себе си обаче бях убеден, че всичко това е още един тест. Подът можеше да изчезне по всяко време.

Помислих си дали да не го помоля да ме пусне. Това изглеждаше достатъчно просто. Но трябваше да внимавам, иначе току-виж ме изхвърлил от няколко километра височина върху скалиста планинска верига или в Антарктида. Всеки път, когато погледнех надолу, ми се струваше, че корабът се намира над различно място.

После се зачудих колко ли време ще ме оставят да мисля, преди да решат, че за нищо не ставам. Може би трябваше да му дам някаква заповед. Каквато и да е, само и само да го задоволя. Но какво да му кажа да направи?

После се сетих. Като ще е гарга, да е рошава!

— Заповядвам ти да се върнеш, да прибереш децата ми и да ги съживиш — казах. Беше шантаво, но кой знае на какво бе способна тяхната техника? Може би, колкото и да е невероятно, в тези същества имаше трошица милосърдие, или поне някакво странно разбиране за чест. Може би даваха на всеки победител в състезанието право на едно желание — награда за това, че е стигнал до края. Опитах се да потисна надеждата, но не успях.

— Уточни.

— Да уточня ли? — рекох. — Как така да уточня?

— Кои са децата ти?

— Онези, които уби. Там, зад нас. Пусна ги от кораба, скапан летящ боклук!

— Обръщане на курса — рече корабът.

Гневът ми сякаш нямаше никакъв ефект върху него. Опитах да се овладея. Ако наистина успеех да си върна децата, това би било прекрасно, но все още не бях в състояние да разсъждавам ясно. Задишах дълбоко, мъчех се да се успокоя. В тази ситуация трябваше да действам безупречно. Не биваше да допускам никакви грешки. Залогът можеше да е животът на децата ми.

Тогава ми хрумна нещо: дали и животът на други хора не е застрашен? Възможно ли бе на този кораб да има още пленници, които умират при тестове в същия този момент? Може би досега никой не бе стигал толкова далеч. Може би аз бях първият.

През ума ми прелитаха хиляди варианти за заповеди. Хрумна ми дори да поискам изглед към планетата, докато се плъзгаме безшумно над нея. Освен това ме измъчваха множество въпроси, но не смеех да ги задам. Още не. Ами ако той приемеше въпроса като заповед да разкрие информация? Ами ако имах право само на една заповед? Можеше да има някакво ограничение във времето, или пък втората ми заповед да отмени първата. Не можех да си позволя да оплескам нещата, не и преди да разбера какво става. Играех смъртоносна игра, без да знам правилата ѝ, и щях да продължа по същия начин като досега — с крайна параноя.

В продължение на около минута нямаше никаква реакция. Не усещах нищо, а и корабът мълчеше. Единственото, което можех да направя, бе да стоя там и да се чудя какво става. Взирах се подозрително в стените, очите ми шареха. Изведнъж ми се стори, че усещам вибрация. Нещо се бе променило. Дали бяхме спрели?

Образува се нов отвор, горе-долу на мястото, откъдето бях влязъл. Както и всички досегашни врати, това бе просто част от металната стена, която можеше да изчезва и да се появява отново. Сега, когато имах възможност да наблюдавам явлението отблизо, то ми се стори смущаващо. Които и да бяха тези извънземни, бяха далеч по-напреднали от нас. Какво беше казал Артър Кларк? Че всяка достатъчно напреднала технология ще ни изглежда като магия. Точно такъв ми изглеждаше корабът сега. Като реактивен самолет в ръцете на първобитен дивак.

В новопоявилата се стая се виждаше ръката. Или по-скоро горната ѝ част. Останалото се губеше в тъмнината под кораба. Тя се раздвижи и се издигна. Прибираше се в кораба и носеше нещо със себе си.

Зърнах гранитносивата повърхност на нощно море. Облъхна ме дъхът на студения океан — свеж, солен мирис. Беше приятно, но ме изпълни с отчаяние. Змиевидната ръка се издигна, а в дланта ѝ бе потрошеното тяло на Сандра. Сега тя бе съвсем гола, загубила памучната си блузка в леденото море. Вода капеше от дългата ѝ тъмна коса и се стичаше по сините мъртвешки устни. Пръстите на дясната ѝ ръка все така липсваха.

— Не — казах, — тя не е… — Но млъкнах.

— Изявлението не е завършено — рече корабът. Голямата черна ръка замръзна. Държеше мъртвата девойка пред мен и от нея по палубата капеше вода.

Ако кажех на кораба, че Сандра не е мое дете, дали щеше да я изхвърли пак? Дали наистина можеше да съживява мъртвите? Нямаше смисъл да му преча да се опита да съживи Сандра. Тя заслужаваше това след провала на моите „лидерски способности“.

— Продължавай — казах аз. — Довърши изпълнението на заповедта ми. Съживи я. Освен това, в съответствие с първоначалната ми заповед, трябва да отлетиш обратно до фермата ми, да прибереш и другите ми деца и да съживиш и тях.

Още една стая се отвори по познатия начин. Беше голяма, също като тази, в която се намирах и за която бях започнал да мисля като за мостик. В новата стая имаше маси — или по-точно издигнати правоъгълници от метал. Над всеки от тях висяха множество по-малки трипръсти черни ръце. Голямата ръка остави Сандра върху една от масите, а след това картината изчезна, защото стената се срасна отново.

Дали не бях оплескал нещата? Дали не бях изхабил единственото си желание поради неясна формулировка? Не знаех, но не ми се искаше да заговарям отново кораба. Поне засега. Може би той все пак умееше да съживява хора. Ако тези същества наблюдаваха Земята и тормозеха хората от години, както винаги са твърдели разни НЛО маниаци, можеше да са доста добре запознати с човешката анатомия.

Беше глупаво, но позволих надеждата да ме завладее. Ами ако корабът наистина можеше да върне децата ми към живот? Изглеждаше безумно, но пък за някой първобитен човек един дефибрилатор сигурно би приличал на бяла магия. В болниците ние постоянно съживяваме хора. Преди настъпването на мозъчна смърт — каква беше границата? Четири минути или нещо такова, но за нашата наука. Повече, ако пациентът се е намирал на студено. Така че с по-напреднали умения, кой знае?

Отново изпитвах надежда и тя ме плашеше, кажи-речи, повече от самия кораб. Когато човек се надява, може да бъде разочарован. Надеждата щеше да ме накара да преживея още веднъж болката от загубата.

Усетих лека вибрация. Изглежда, не можех да почувствам ускоряването при движение, но когато корабът спираше, го чувствах, ако не ставаше нищо друго. Дали бяхме над фермата ми? Главата ми се замая, но се помъчих да не вярвам, че нещо може да бъде сторено.

Отворът се появи и видях как голямата черна ръка се протяга към фермата ми. Стори ми се, че зърнах… да, имаше проблясващи разноцветни светлини там долу. Те хвърляха червени, сини и жълти отблясъци върху покрива на къщата ми. Коли на бърза помощ и полицията? Дали някой бе докладвал за нападението? От мястото си не можех да видя колите, а не исках да влизам в стаята с отворения под, за да погледна по-добре. Все още нямах никакво доверие на кораба. Бе напълно възможно това да е още един заплетен тест.

Но що за тест би могъл да бъде? Може би искаха да разберат какво ще направя, ако получа шанс да им го върна. Зачудих се дали не съм сгрешил в избора си. Може би трябваше да поискам извънземните да се покажат и да се самоубият в нозете ми. Реших, че след като съживят — или не съживят — децата ми, ще си доставя удоволствието да дам такава заповед.

Зачудих се дали там долу има полиция. Знаех, че наблизо живее един заместник-шериф. Може би беше чул изстрелите от пушката ми и се бе обадил на своите колеги. Ако Дейв Митърс се намираше в къщата ми, какво ли си мислеше за моя космически кораб?

Отговорът дойде, когато ръката се протегна надолу и зашари насам-натам. Отекнаха пукащи звуци.

— Не стреляй по децата ми, тъпако — промърморих отдалеч на Дейв, но отстъпих от отвора. Не исках да ме улучи по случайност, ако стреляше към кораба.

Изведнъж долу грейна ослепително ярка зелена светлина. Тя изпълни цялото ми полезрение, като безшумна експлозия. Стиснах инстинктивно очи, но бе прекалено късно. Пурпурни петна затанцуваха върху ретината ми. Когато отворих пак едното си око, мигайки и опипвайки с длани лицето си, ярката зелена светлина блесна отново. Но този път бях готов и прикрих очите си с ръка.

Стрелбата бе утихнала и на нейно място се възцари тишина. Дори щурците в полето вече не свиреха. От отвора, през който ръката се бе протегнала от моя нов свят на движещ се течен метал към стария ми свят на полюшващи се ниви, в кораба лъхна вълна горещ въздух. Той донесе миризма на озон и на изгоряло и бързо бе последван от облак черен дим. Какво се бе случило там долу? Трябваше да предположа, че корабът е отвърнал на огъня, вероятно автоматично.

Дали бе изпекъл Дейв Митърс? Притесних се, че може неволно да съм предизвикал още смърт, като наредих на кораба да се върне във фермата ми. Спомних си, че самият аз бях стрелял срещу него и тогава той не ме изпепели. Може би сега, когато бях стигнал до мостика, правилата се бяха променили.

Змиевидната ръка се прибра в кораба, като към края на издигането увеличи скоростта си. В пръстите си стискаше носилка от линейка. Ченето ми увисна. Лицето бе покрито с чаршаф, но по формата на тялото предположих, че трябва да е Кристин. Белият чаршаф върху лицето ѝ бе поръсен с черна пепел. Щом видях тялото ѝ в този вид, ме заля вълна от мъка, която предизвикваше физическа болка. Сякаш ме бяха фраснали в корема. Прилоша ми. Ръката се вмъкна в страничната стая с масите и по-малките змиевидни ръце. Не погледнах натам. Не исках да видя какво става със Сандра. Не исках да видя как дисекцират хубавото ѝ тяло.

Приведох се, опрях ръце на коленете си и едва не избълвах всичко, което имах в стомаха си. Трябваше да положа усилия, за да се овладея. Огромната ръка се спусна отново надолу. Аз направих няколко крачки през стаята, подпирайки се на студената стена. Ръката беше там долу и пълзеше из фермата. Знаех, че скоро ще се върне с тялото на Джейк. Не исках да го видя мъртъв. Не отново.

Долу беше много тихо. Първоначалната вълна от горещина и дим се бе разсеяла, оставяйки бледа трепкаща светлина. Нещо гореше. Надявах се, че не е къщата ми. Надявах се, че не е и тялото на Дейв Митърс.

Точно както очаквах, скоро ръката се плъзна обратно в кораба със своя товар. Шмугна се в медицинския отсек, или каквото там беше — и изчезна. Опрях буза в студената стена на кораба и се опитах да не мисля за Джейк, Кристин или Дейв Митърс. Опитах се да не мисля за нищо.

Но не можех да спра ума си. Ами ако корабът съживеше децата, но като безмозъчни идиоти? Дали щях да съм принуден да ги гледам как растат, потънали в кома? Ами ако корабът никога не ни пуснеше да си тръгнем? Ами ако бяхме обречени да останем негови пленници и ни чакаха нови тестове със смъртоносни битки на други светове?

Ами ако само бях увеличил ужаса на ситуацията, като върнах децата си в нея?

5.

— Процесът по прибирането е завършен.

— А ти… готов ли си за нови заповеди? — попитах колебливо.

— Готов съм — каза корабът.

Огледах се неспокойно. Гласът не идваше от някое конкретно място. Не бях забелязал никакъв говорител. Той сякаш извираше от самите стени на кораба. Помислих си, че щом може да превръща стените във врати, когато му скимне, корабът вероятно може и да предизвиква вибрации в определена точка, да създава говорител и да произнася думи. Много странна технология.

Реших, че след като ми позволяват да дам на кораба нова заповед, значи или този тест е далеч по-дълъг и по-сложен от предишните, или изобщо не е тест. Може би наистина бях получил контрол над кораба. Но защо?

Реших най-после да задам някои въпроси. Интересуваше ме най-вече един от тях.

— Заповядвам ти да отговаряш на въпросите ми. Как върви съживяването? Децата ми ще оцелеят ли?

— Неизвестно. Приложени са инжекции.

Какви инжекции? Реших, че отговорът на кораба засега ме задоволява. Щях да разбера останалото, когато работата приключи. Безпокоеше ме обаче фактът, че каза „неизвестно“. Изходът бе под съмнение. Поклатих глава и разтрих слепоочията си.

— Корабе… как да те наричам?

— Как искаш да се обръщаш към нас?

Сетих се за дузина ругатни и за първи път, откакто се бях събудил, мрачна усмивка трепна на устните ми, но бързо угасна.

— Ще те нарека „Аламо“ — казах, — защото не смятам никога да те забравя[1].

— Преименуването извършено.

Изсумтях.

— Добре, Аламо, хайде да опитаме нещо лесно. Включи някакъв екран или нещо такова, за да мога да видя какво става под нас.

По средата на пода се появи кръгъл отвор с диаметър около три метра. Още в секундата, когато започна да се отваря, въздухът в стаята заизтича със свистене през него. Лъхна ме неописуем студ. Възможно ли бе да сме в космоса? Дали току-що не се бях самоубил?

— Затвори го! Затвори го! — Задъхвах се. Бях паднал на пода и отворът ме засмукваше.

Дупката изчезна и налягането в стаята бързо се възстанови. На каква ли височина се намирахме? Не мислех, че сме в открития космос, иначе със сигурност нямаше да оцелея. Освен това не бях в безтегловност. Значи бяхме много високо, но все пак в атмосферата. Може би на километри над Земята.

Усетих, че съм се свил в треперещо кълбо на пода. Бях се отървал на косъм. Припомних си своите думи: „Включи някакъв екран или нещо такова…“. Бях уверен, че именно фразата „нещо такова“ ме бе вкарала в беля. Човек не биваше да е неясен, когато говори на този кораб. Още един урок, усвоен по трудния начин.

— Корабе? — казах.

Никакъв отговор. После си спомних за преименуването.

— Аламо, отговори.

— Отговарям.

— Защо отвори тази дупка в пода?

— Изпълнявах твоята заповед.

Премигнах и се облегнах на една стена. Значи наистина бях командир на кораба. Дали онези кентаври не са били предишните му командири?

— Аламо, върни се в Калифорния. Остани на височина от един километър.

Корабът спря с потреперване.

— Вторичната задача е прекратена.

— Каква вторична задача?

— Набирането на нов команден персонал.

— Да не би да си продължавал да прибираш хора с оная твоя ръка, докато аз седях тук?

— Да.

Намръщих се.

— Тестваше ли ги, както тестваше и мен?

— Поредицата от тестове не бе същата.

Замислих се върху това. Стори ми се, че знам отговора.

— Значи сега, когато аз седя тук, тестът за агресия или лидерски способности ще е последният, нали? Ще ги подложиш на него, щом стигнат до мостика? И тогава ще дадеш командването на онзи, който победи в битката до смърт в тази стая?

— Да.

— Прекрати тази задача. Аламо, повече няма да прибираш хора и да ги тестваш. Тази мисия приключи.

— Програмата е изменена.

Вече бях сигурен, че си имам работа с изкуствен интелект. Може би на борда нямаше никакви извънземни, на които да отмъщавам, просто корабът следваше заповеди, дадени му много отдавна. Все пак се надявах „набирането на команден персонал“ да не изскочи отново, като програма, която постоянно се преинсталира и опитва да се ъпдейтне, независимо колко пъти ѝ отказваш.

Тогава ми хрумна ужасяваща мисъл.

— Аламо, недей да изхвърляш никого от хората на борда. Остави ги на кораба. Искам да говоря с тях.

— Всички участници в подбора бяха освободени при прекратяване на мисията.

Ръцете ми се вдигнаха към лицето, потъркаха го и пропълзяха нагоре. Впиха се в косата ми и я заскубаха, докато не ме заболя и не нададох рев.

— Освободени — казах аз със задавен глас. — Искаш да кажеш, че си ги изхвърлил навън?

— Да.

Току-що бях убил неизвестен брой хора. Мина ми през ум да го попитам колко са били — кои са били. Но тази информация с нищо нямаше да помогне за подобряване на психическото ми състояние.

Когато корабът потрепери отново, се бях съвзел донякъде от смъртоносната си грешка. Тук командването явно вървеше в комплект с тежка отговорност. Понеже „Аламо“ бе спрял, реших, че трябва да сме над Калифорния. Зачудих се дали корабът е грабнал Дейв Митърс от патрулката му и го е подложил на някакви тестове, преди по моя заповед да го пусне от горните слоеве на атмосферата. Той бе престанал да стреля доста внезапно, а след това не бях чул викове. Може би корабът го бе изпепелил с онзи зелен лъч. Както и да е, бях сигурен, че го е убил.

Опитах се да изхвърля всичко това от ума си. Реших, че ако просто говоря с кораба и не му давам нови заповеди, вероятно няма да убия никого.

— Аламо — казах, като се опитвах да разсъждавам трезво и да избера правилния подход. — Къде е екипажът на кораба? Какво се опитва да постигне?

— Генерирани са твърде много отговори.

Явно трябваше да съм по-конкретен.

— Освен мен и децата ми, в момента има ли други хора на борда?

— Не.

— Освен четиримата човеци, има ли други живи същества на борда?

Гласът се поколеба за няколко секунди. Досега не бях забелязал да го прави.

— Отговорът е неясен.

По някаква причина тези думи предизвикаха хладна тръпка у мен. Какво го караше да е несигурен? В ума ми затанцуваха разни странни идеи. Дали на борда нямаше нещо като зомбита или замразени създания, или роботи, които биха могли да се сметнат за живи? Изведнъж ми просветна.

— Аламо, ти се намираш на борда на този съд. Смяташ ли се за жив?

— Неясно.

Кимнах на себе си. Можех и да се усмихна, но бях в мрачно настроение, затова устата ми просто се стегна в права линия. Бях научил нещо. Корабът действително притежаваше изкуствен интелект. Дали подобно създание бе живо? Не и според мен, но кой знае как самият той мислеше за себе си. Реших да не навлизам в безсмислен философски спор по този въпрос. Щях да пропусна прилагането на теста на Тюринг[2], в действителност нямаше значение.

— Аламо, тази част от кораба мостикът ли е?

Отново колебание. Дали в мозъка на това същество се изпълняваха голям брой рекурсивни процедури и това предизвикваше забавянето?

— Това е стаята — цел при подбора на команден персонал. Притежава способности, които другите стаи нямат.

Кимнах. Това означаваше, че е мостикът.

— Мога ли да управлявам кораба от тази стая?

— Да.

— Мога ли… — Опитах да се сетя за още някое командно действие. — Мога ли да се свързвам с други кораби от тази стая?

— Да.

Поех си дъх. За първи път ми бе хрумнало, че може да има и други кораби като този. Дали кръстосваха цялата Земя? Изпитах гадно чувство в стомаха си, сякаш бях скочил от висок трамплин.

— Колко кораба като този съществуват, Аламо?

— Неизвестно.

„Бъди прецизен“, казах си. Трябваше да задавам по-конкретни въпроси.

— Колко кораба като този се намират на разстояние… до петнайсет километра от земната повърхност?

— Седемстотин четирийсет и шест.

Вдигнах ръка към устата си. Това бе нашествие! Досега мислех, че съм по-особен, че съм като онези хора по телевизията, които твърдят, че са били отвлечени и изследвани от извънземни. Вече бях принуден да ги извадя от списъка на откачалките. Може би все пак казваха истината.

— И всичките ли търсят команден персонал като теб?

— Не.

— Колко от тях са намерили команден персонал и са прекратили мисията си?

— Четирийсет и един.

Значи повечето продължаваха лова. Колко ли хора бяха избити от тези кораби — и продължаваха да умират, докато аз разговарях спокойно с „Аламо“? Не можех да повярвам, че въоръжените сили в целия свят ще приемат невъзмутимо това нашествие. Дали в момента към мен не летяха изтребители, за да ме свалят?

— Аламо, има ли… самолети, които атакуват тези кораби?

— Неизвестно.

— Не комуникираш ли с другите кораби?

— Комуникират само корабите с команден персонал. Останалите кораби търсят команден персонал.

Умът ми работеше трескаво. Значи не бях сам.

— Мога ли да разговарям с… — започнах, но после просто заповядах: — Аламо, свържи ме с другите кораби. Искам да говоря с тях.

— Каналът е отворен.

Прочистих гърлото си.

— Ало! Вие там. Чува ли ме някой?

След няколко секунди тишина се разнесе груб глас. Говореше с британски или австралийски акцент.

— Кой е там? Разкарай се от общия канал, той е запазен.

Гласът сякаш идеше от стените, от всички посоки едновременно, също като гласа на кораба. Огледах се, като почти очаквах да видя как се появява нечие лице. Помислих си да наредя на кораба да ми покаже образ, но се отказах. Последното ми подобно искане едва не ме бе убило.

— Не разбирам какво имаш предвид под „общ канал“. Току-що стигнах до мостика на моя кораб и нямам никаква представа какво става. Това да не е работа на военните?

— Даде ли вече име на кораба си? Ако не си, направи го. После отвори частен канал към „Бодлоперка“. А сега млъквай и се разкарай от общия канал. „Бодлоперка“, край.

Поех си дълбоко дъх и заповядах на кораба да отвори канал между „Аламо“ и „Бодлоперка“.

Грубият глас с акцента се появи отново.

— Име на кораба?

— „Аламо“ — казах.

Разнесе се смях.

— Бива си го! Янки си, значи? Поздравявам те с оцеляването ти на борда на тази машина за убийства. Сега слушай внимателно, новак. Има някои неща, които трябва да свършиш веднага. Първо, кажи на кораба си да престане да хваща хора. Ако прибере някой победител, ще го доведе при теб и той ще те убие. Или пък ти ще трябва да го убиеш. И в двата случая няма да е приятно.

— Вече го направих.

— Вярно ли? Добре. Аз трябваше да убия двама нещастни индийски копелдаци, които стигнаха до мен, преди да се сетя за това. Опитваха се да минат теста за лидерски способности, а аз знаех, че един от нас трябва да изхвърчи. Наистина, не беше честно, защото аз вече бях минал този тест. Бедните мухльовци! Още виждам физиономиите им, докато политаха надолу над Бангалор.

Единственият ми контакт с човечеството се оказа австралиец, който наричаше себе си капитан Джак Кроу. Бил прекарал доста време в Щатите, но все още говореше с доловим акцент. Разказах му накратко своята история — за децата си и за смъртоносните тестове. Той издаваше съчувствени звуци. Предположих, че вече е слушал подобни истории. След необходимия минимум любезности минахме на темата за оцеляването.

— Кайл Ригс — рече Кроу. — Добре, записах си го.

— Откъде взе хартия и химикалка?

— Задигнах ги. И ти ще се научиш да го правиш.

— Какво имаш предвид?

— Почни да крадеш разни неща. Ще ти трябват. На тези кораби няма кой знае какво. Няма храна. Няма електроника, която да е разбираема за нас. Няма тоалетни. Няма дори легло. Но можеш да кажеш на кораба си да отлети до близките магазини и да свие каквото ти е необходимо. Ако му заповядаш, може да направи контакт, където да си включваш уредите. Ще ти е нужен.

— Кражбите няма ли да разтревожат местните хора?

Дрезгавият смях се разнесе отново. В него имаше някаква суровост, която ме караше да мисля, че не бих харесал този човек, ако го срещна лице в лице. Не ми изглеждаше особено мил или добродушен. Но изглеждаше способен. Зачудих се що за човек нормално би минал през такива смъртоносни тестове. Вероятно не най-свестният на света.

— Така е, хората се тревожат, но не могат да направят нищо по въпроса.

— Ами изтребителите? Никой ли не атакува тези кораби?

— Случва се от време на време. Но мисля, че корабите свалят всичко, което се приближи.

— Какво имаш предвид?

— Ами, сещаш се: изтребители, ракети, полицейски хеликоптери. Всичко, което дойде прекалено наблизо, автоматично бива свалено.

— Аз стрелях срещу кораба, когато отмъкна децата ми. Той не реагира.

— Значи си имал късмет. Изглежда, стават по-параноични, когато вече имат на борда „команден персонал“. Според мен знаят, че са неуязвими за куршум, юмрук или хвърлен камък. Когато обикалят и убиват хора, стрелят само по приближаващи се ракети и тем подобни. Но след като вече имат пилот, стават по-грижовни и реагират на всичко, което би могло да те нарани.

— Видях проблясък на светлина, докато бяхме над къщата ми, но това е всичко засега.

— Вероятно няма да го видиш да стреля по летателни апарати. През последните няколко часа властите поумняха и не припарват до корабите ни. Нашествието започна снощи от Източна Азия и оттам пое към Европа и Африка. Корабите обиколиха цялата планета, движейки се на запад под прикритието на нощта. Вие янките сте последните, дошли на купона. Досега военните вече разбраха това-онова.

— Как така не съм чул нищо за снощното нашествие?

— Гледа ли новините снощи?

— Не. — Помислих си за вечерта на филми и пуканки с децата. Споменът беше болезнен. Почудих се дали някога ще имам друг. Мина ми през ум да прекъсна набързо разговора и да отида в странната стая с множеството ръце да проверя какво става. Какво ли правеха с децата ми онези механични длани? Наистина ли исках да знам? Наистина ли исках да го видя? Реших, че трябва да им се доверя. Децата ми вече бяха мъртви. Тези ръце бяха последната ми крехка надежда.

— Новинарите цял ден говореха за видени НЛО — рече Кроу, — но с напредването на нощта към Щатите, броят им, изглежда, растеше. В началото, над Азия, имаше само няколко кораба. Сега вече са стотици.

— Седемстотин четирийсет и шест, според Аламо.

— Толкова много? Е, за повечето не можем да направим нищо. Можем да комуникираме само с хора, които са минали през тестовете.

— Защо тези кораби имат нужда от нас да им казваме какво да правят? Да не би предишните им командири да са измрели до крак или нещо такова?

— Никой не знае. Лично аз мисля, че хората-кози, които повечето от нас откриха на корабите, са били старият команден персонал. Може би са се провалили и ние сме заместниците им. Няма значение. Това, което трябва да направиш, е да оборудваш кораба си така, че да можеш да виждаш навън. Достатъчни са само няколко уебкамери и компютри. Картината не е най-добрата, но върши работа.

Хора-кози? Предположих, че говори за съществата, които бях нарекъл кентаври. Но все още не разбирах как функционират тези кораби.

— Ако корабите са роботизирани, защо нямат вградено видеооборудване? — попитах.

— Никой още не е успял да разбере. Слушай, ти военен ли си?

— Запасняк.

— Запасняк значи. Офицер? — попита той бързо.

— Да, старши лейтенант. Така си платих университета.

— Участвал ли си в бойни действия?

— Една мисия в Залива… но това беше много отдавна. Изкарах по-голямата част от службата сред жиците — бях им нужен заради техническите си умения, а не като още една пушка. Сега съм колежански преподавател.

— Преподавател ли? — изсумтя Кроу. — Виж ти! И какво преподаваш, бойни изкуства?

— Не, компютърни науки.

Той нададе одобрително грухтене.

— Необичайно, но съм сигурен, че ще ни бъдеш полезен. Повечето оцелели са военни или пък откачалки, които спят с пистолет под възглавницата. Ти си първият учител, за когото чувам, че е минал тестовете.

— Имам ферма — обясних. — И пушката ми беше подръка, когато пристигнаха.

— Аха, добре, разбирам — рече Кроу.

Почувствах, че фактът, че съм фермер, ме издигна малко в очите му. Замислих се що за хора е най-вероятно да оцелеят при тестовете, на които бях подложен. Логиката подсказваше, че трябва да са физически силни, с пъргав ум, решителни и може би малко параноични. Бях принуден да призная, че колегите ми в университета не отговарят на това описание.

— Слушай, Джак — рекох, — някой от нас свързал ли се е вече с правителствата ни? Защо да не откараме тези кораби до своите столици, да ги накараме да кацнат и да ги предадем на властите?

Кроу изпръхтя.

— Това би било невъзпитано, като се има предвид, че корабите са готови да застрелят всеки, който ни заплашва. Но така или иначе нещата не стават по тоя начин. Тези кораби ни избраха. Няма да ни позволят да правим каквото си искаме.

— Досега корабът е изпълнил всичко, което поисках от него.

— Ами опитай да кацнеш и да излезеш. Няма да ти позволи. Не и ако не си причиниш някои много гадни неща — а може би дори и тогава. Също така няма да допусне други хора в близост до теб, след като вече си установил пълен контрол.

— Случайно отворих пода и замалко не се убих.

— Може и да е изглеждало така, но корабът не би позволил да паднеш.

— Искаш да кажеш, че сме пленници?

— Можем да правим каквото си искаме, само че трябва да останем на корабите си. Ние сме независими агенти, но сме се заели да създадем своя собствена организация. Това води към следващия ми въпрос.

— Да?

— Кайл Ригс, ще се присъединиш ли към мен — към нас? Във флотата ми има над трийсет кораба. Аз съм бивш морски капитан и до известна степен знам какво правя. Нуждаем се от теб и като начало ще ти дам ранг мичман.

Бях зашеметен. За какво говореше този човек? Да не би да сформираше някаква политическа организация извън собственото си правителство?

— Кое ти дава властта да правиш такова нещо?

— Тези кораби ми я дават. Нищо на Земята не може да им се опре. Ние сме единствените, които могат да ги контролират. За да дадем контрола на някой друг, трябва да умрем. Нямам желание да се самоубивам заради което и да било правителство. Е, какъв е отговорът ти?

— Но защо? Защо тези кораби са тук и какво правят?

Кроу се забави за миг.

— Още ли не знаеш?

— Нямам представа.

Човекът, който бе единствената ми връзка със света, пак се разсмя грубо. Смехът му не ми харесваше; това бе смях на хулиган, който е препънал кльощавото хлапе.

— Имаш да научиш още много неща, Кайл. И никое от тях не е хубаво.

6.

— Кажи ми всичко. Слушам те.

— Значи си с нас? — попита Кроу. Усещах настойчивостта в гласа му.

Поколебах се.

— Не още. Трябва да помисля.

— Не ми се дърпай, Кайл. Трябват ми нови хора. Влез в отбора.

— Все още не знам достатъчно, за да направя такъв избор. Трябва да науча повече за ситуацията. Ще ти се обадя по-късно. В момента съм малко стресиран.

— Разбирам и съжалявам за децата ти и всичко останало. Но трябва да знаеш, че самотниците остават извън кръга. Не могат да черпят от нашия извор на информация. Това е една от облагите, ако се присъединиш към групата ми.

— А има ли други групи?

Пак се раздаде гадният смях.

— Не казах ли току-що, че безплатната информация беше дотук? И ти веднага се опитваш да заобиколиш първото правило, което ти поставям. Обаче си ми симпатичен, затова ще ти разкрия този факт даром: не, няма други организации.

— Добре, пак ще се чуем. — Наредих на кораба да прекъсне връзката и потънах в размисъл. Организация от кораби като този? Що за хора биха оцелели при такива тестове и после биха се опитали да се организират? Вероятно не най-милите и приятни личности. Сигурно бяха нещо от типа на въоръжена дружинка. Или по-лошо, можеха да са пирати. В какво се забърквах, по дяволите?

Тогава се сетих за Сандра и децата. Беше време да проверя какво става с тях.

— Аламо, децата ми… поправени ли са вече?

— По-възрастната женска е в съзнание. Съживяването и поправките минаха успешно.

Надеждата изгря отново в съзнанието ми, ярка и сияйна. Щом корабът можеше да върне към живот Сандра, която бе съвсем-съвсем мъртва, защо да не съживи и Кристин и Джейк? Само минути деляха нейната от тяхната смърт — минути, километри и разликата в нараняванията. Нима този кораб наистина можеше да възкресява мъртвите? Един глас в съзнанието ми казваше, че всяко спешно отделение го прави, до известна степен. Как бихте нарекли човек, спасен след сърдечен удар, или удавено дете, върнато към живота, ако не възкресяване?

Тогава познах гласа, който нашепваше тези съблазнителни идеи в ума ми. Беше злата, бъбрива маймуна на надеждата. Бях срещал това създание и преди, предимно насън, след смъртта на жена ми. В сънищата ми Дона бе жива и аз се будех усмихнат, планирайки как ще прекарам деня си с нея. Но всяка сутрин откривах с ново отчаяние, че тя е все така мъртва. Един психолог, с когото се консултирах, нарече това явление „маймуна на надеждата“.

Този път бях буден, но жестокостта си беше същата. Маймуната на надеждата усърдно шепнеше неканени мисли в съзнанието ми. След като корабът ми каза, че Сандра е жива, този глас се усилваше с всяка изминала секунда. Маймуната на надеждата подскачаше в клетката си, врещеше и искаше да бъде пусната. Почти не можех да дишам.

— Ами другите? — попитах няколко секунди по-късно, като се мъчех да овладея треперенето на гласа си.

— Съживяването засега е неуспешно.

„Засега — обади се маймуната на надеждата. — Засега е неуспешно.“

Болката ме прониза като мълния точно зад очите. Бях допуснал надеждата в себе си и тя бе свършила подлото си дело само за миг. Сега осъзнавах, че ако усилията на кораба не дадат резултат, ще се наложи да преживея отново болката от загубата на децата си.

Освен ако те не възкръснат върху онези странни метални маси. Какво ли правеха тънките черни ръце с телата им?

— Искам да видя Сандра. Отвори вратата.

— Заповедта е отхвърлена.

— Какво? Не разбра ли какво имам предвид? Говоря за онази част от кораба, където държиш децата ми. Ще я наричам лечебница или… — Как я наричаха понякога на корабите? — Кръсти я „лазарет“. Ясно ли е?

— Ясно. Помещението е именувано.

— Тогава отвори вратата към лазарета.

— Заповедта е отхвърлена.

Закрачих из стаята намръщен. Започвах да се ядосвам.

— Защо не? Аз съм командирът, нали?

— Ти си команден персонал.

— Тогава защо не отваряш проклетата врата?

— Командният персонал трябва да бъде пазен от туземните форми на живот.

— От собствените ми деца ли?

— От всички макробиологични форми на живот.

Въздъхнах. Важното беше, че тя е жива.

— Аламо, мога ли да я видя през прозорец или нещо такова?

— Настоящата конфигурация изключва прозрачни повърхности.

Потрих слепоочията си.

— Не можеш ли да я вържеш или нещо от тоя род?

— Заповедта приета.

Повдигнах вежди. Имах чувството, че това няма да се хареса на Сандра. Помислих си дали да не отменя заповедта, но корабът вече бе пристъпил към изпълнението ѝ. Стените между мостика и помещението, от което излизаше голямата ръка, изчезнаха. Вече бях решил да го кръстя „трюм“, защото оттам корабът протягаше ръката си надолу и прибираше разни неща от повърхността на планетата. След миг Сандра бе изнесена при мен на мостика.

Тя ръмжеше и пищеше. Бе увиснала във въздуха с разперени ръце и крака, около които бяха омотани черни кабели. Малки змиевидни ръце стискаха крайниците ѝ и се плъзгаха по тавана, задържайки я горе. Косата бе увиснала над лицето ѝ, но беше ясно, че на него не е изписано щастие. Тънките, подобни на кабели ръце, които я държаха, излизаха от метала на самия кораб. Огледах точките, от които се подаваха. Металът там се къдреше като локви сребриста течност.

— Пусни я! Аламо, пусни я!

— Командният персонал трябва да бъде пазен от туземните форми на живот.

Тя извъртя рязко глава към мен и аз видях очите ѝ. Зениците ѝ имаха жълтеникав метален цвят.

— Кайл? Ти ли си? Какво става? Какво прави това нещо с мен? Не виждам нищо, Кайл!

Яростта ѝ внезапно се смени със сълзи, но после се върна отново и тя се замята в гърчещите се метални ръце. Те се впиваха в плътта ѝ. Виждах, че на места е ожулена и порязана.

— Успокой се. Корабът си мисли, че ме защитава. Нищо няма да ти направи. Всичко ще е наред — казах аз, но лъжех. Очите ѝ бяха пълни с жълт живак. Какво, по дяволите, беше това вещество?

— Можеш ли да ме видиш? — попита тя.

— Да.

— Аз виждам само светли петна да проблясват тук-там — нищо повече.

— Е, сигурен съм, че ще се оправиш — казах, опитвайки се да звуча спокойно. Сега, когато тя се поотпусна малко, можех отново да мисля. Очите ми се плъзнаха по тялото ѝ. Срам ме беше, но не можех да се спра. Тя бе много добре оформена. Само че не успях да се насладя както трябва на гледката. Бях прекалено разстроен. И тези шантави очи…

— Кайл, говори ми. Какво става, по дяволите?

— Какво помниш?

— Аз… паднах от кораба, нали? Ти ме държеше и ме теглеше навътре, когато… — тя спря и ахна. — Кайл, мисля, че си мърдам пръстите. Имам ли пръсти?

Откъснах очи от другите части на тялото ѝ и погледнах към пръстите. Те наистина бяха там и мърдаха, но около всеки имаше бяла ивица, като пръстени или нещо такова.

— Белези — казах аз. — Добре са, но имаш малко белези. Сигурно са ги пришили обратно или…

— Или какво? — тросна се тя, борейки се отново с ръцете.

— Или може би са отгледали нови. Не съм сигурен.

— Можеш ли поне да ме свалиш от шибания таван, Кайл? Ще повърна, ако продължа да вися тук.

— Ах, да… извинявай. Аламо, спусни внимателно Сандра по стената, моля те.

Корабът и змиевидните му ръце се подчиниха бавно. След минута тя вече бе в нормално вертикално положение. Мина ми през ум да ѝ дам малкото дрехи, с които разполагах, но не можах да измисля как да ѝ ги облека през стискащите я черни ръце. А и освен това не бях уверен, че чифт потни слипове и съдрана риза ще подобрят особено настроението ѝ.

— За кои „те“ говориш, Кайл? — попита Сандра. — Да не си срещнал извънземните?

— Не точно. Мисля, че е само корабът. — Обясних ѝ набързо за компютърния глас, който бе чула, и как работи „Аламо“.

— Значи сме пленници на нещо като летящ робот?

— Да. Но не съм сигурен, че сме пленници. Сега той ме смята за своята майчица.

— Гледаш ме, нали?

Прочистих гърло.

— Какво е станало с очите ми, Кайл? Сега ми се струва, че виждам нещо, но е много мъгляво. Събудих се в някаква стая и там цареше непрогледна чернота. Тръгнах с опипване и открих гърчещи се малки пипалца и… струва ми се, че там има тела, Кайл.

Обясних ѝ за по-малките черни ръце и за децата ми.

Когато свърших, тя помълча секунда-две. Започваше да навързва нещата.

— Била съм мъртва, нали?

— Не по-мъртва от удавник, изваден от басейн. Мисли за това просто като за спешно отделение с по-напреднала технология.

Тя кимна.

— Добра идея. Така не изглежда толкова страшно. Колко време бях…? Не, не ми казвай. Не искам да знам. Мислиш ли, че ще успеят да съживят децата ти?

— Надявам се. — После ѝ разказах каквото бях научил за новия ни свят от капитан Джак Кроу, австралиеца, и от „Аламо“.

— Значи тези ненормалници се опитват да сформират някаква армия?

— По-скоро флота.

— Да не са си загубили ума?

— Още не съм сигурен. Не знам всичко, което знаят те. След като нямаме пълен контрол над корабите и се появяват все повече от тях, нужна е някаква организация.

— Не може ли правителството да го направи?

Обясних ѝ за изискването предишният командир да умре, за да може контролът над кораба да премине у новия.

— Аха — каза тя и кимна. — Мисля, че сега разбирам по-добре мотивите на Кроу. Първото нещо, което би поискало всяко правителство, е да се качи на борда и да види със собствените си очи.

— Да, и ако не се лъжа, в момента, в който го направят, ще станат участници в тестовете, които ще завършат със смърт за всички, освен за новия командир.

— Или със завързване на тавана.

Изкисках се.

— Кайл?

— Да?

— Ще направиш ли още нещо за мен?

— Разбира се.

— Не искам да ме помислиш за неблагодарна, но… може ли да се обърнеш и да престанеш да ме зяпаш? Защото… вече те виждам.

— О! Съжалявам. — Очите ми срещнаха нейните и видях, че месинговият блясък в тях е угаснал. Отново бяха черни. Извърнах се гузно.

— Няма нищо — каза тя с усмивка. — Ти нареди на кораба да се върне и да ме извади от студения океан, нали? Спаси ми живота.

— Точно така — отвърнах малко смутено. — И се радвам, че зрението ти се оправи, Сандра.

— Да бе.

7.

Мислех си за думите на Джак Кроу, че трябва да крада това, от което имам нужда. Може би щях да се оправя и без кражби. Заповядах на кораба да се върне над фермата ми.

Когато спряхме с потреперване, казах на „Аламо“ да прати ръката си долу и да изрови някакви дрехи от гардеробите. В кораба през повечето време бе топло — освен ако подът не бе отворен, — но смятах, че и двамата със Сандра имаме нужда от облекло. Не знаех как да обясня на кораба в кой гардероб да тършува, затова просто го пратих да открие каквото може. Ръката се върна след минута-две със сноп дрехи. Те още висяха на пластмасовите си закачалки — куките им се бяха счупили, когато ги беше изтръгнала.

Дрехите представляваха случайна смесица от ризи и джинси. Явно бяха от гардероба на Джейк. Усетих как нещо ме стисна за гърлото при гледката на дрехите на сина ми, но успях да се съсредоточа. Някои от тях бяха скъсани от не особено деликатната метална ръка при преноса. Обух едни джинси, които се оказаха твърде тесни. Опасах една риза около кръста на Сандра като набедрена препаска и надянах през главата ѝ футболна тениска. Тя ми благодари, но малките черни ръце не искаха да я пуснат. Всъщност, когато бях близо до нея, се стягаха толкова силно, че ѝ причиняваха болка. Едва успях да смъкна тениската над голите ѝ гърди.

— Това е абсурдно — оплаках се аз. — Аламо, какво трябва да направя, за да те накарам да пуснеш Сандра в мое присъствие?

— Командният персонал трябва да бъде пазен от туземните форми на живот.

— Да, чух го вече.

— Аламо е крайно параноичен, когато става дума за твоята безопасност, но не и за моята — отбеляза Сандра.

— Точно така — казах. — Трябва да мислиш като кораба, за да разбереш действията му. Ако бе играла играта по неговите правила, щеше да получиш контрол над него и той щеше да изхвърли мен, без да му мигне окото. Но явно, ако се озовеш тук по някакъв друг начин, те класифицира като опасно животно. Чакай да помисля малко. Кроу спомена нещо за подлагане на някакъв гаден процес за защита.

— Тогава защо не ме пусне, за да види дали мога да те набия или нещо такова?

Забелязах, че тя изобщо не ми даде поисканото време за размисъл. Втренчих се за миг в нея и казах:

— Може би защото вече се провали на един тест. От негова гледна точка трябва да бъдеш изхвърлена и да умреш.

— Прекрасен нрав има този метален копелдак.

Кимнах. Често ми се бе случвало да работя с вбесяващи компютърни интерфейси. Но този тук бе първият, проектиран от неизвестни извънземни.

— Аламо? Какви действия мога да предприема, за да подобря защитата си?

— Можем да прилагаме инжекции на командния персонал.

— Какви инжекции?

— Реконструиращи.

Присвих устни. Не ми харесваше как звучи това. Какво, по дяволите, би искал да ми инжектира един извънземен кораб? Нещо, от което ще ми порасне твърда черупка като на рак?

— Не му вярвай, Кайл — каза Сандра, впила поглед в мен. — Не знаеш какво ще ти направи.

— Има и друг вариант — рекох замислено.

— Какъв?

— Мога да му наредя да те свали долу. Това е моята ферма. Сигурно вече са разчистили труповете, ако е имало такива. Ако колата ми е още долу, можеш да отидеш с нея до града или да се обадиш на някого.

Тя се замисли върху това, бърчейки вежди.

— Бих могла да го направя… в краен случай. Но не ми се вижда правилно да те оставя тук сам. Нали ти се върна за мен.

— Не искаш ли да се махнеш от „Аламо“? Нямаме представа какво ще направи той след малко.

Тя се усмихна.

— А ти не искаш ли компания?

Поклатих глава.

— Не ти се ще да го пропуснеш, нали? Това е може би най-голямото събитие в човешката история и ти участваш в него. Нямаш никакво желание да те изритат от купона, прав ли съм?

— Отчасти — призна тя, като се опитваше да изглежда засегната.

— Добре, значи оставаш, докогато искаш.

— Само че опитай да ме свалиш от тази стена. Чувствам се нелепо.

— Аламо — казах аз, чешейки се по главата. — Сандра не е опасна. Тя е невъоръжена и практически гола. Би ли могъл да прибереш всичките си ръце, освен една — може би тази, която я държи за глезена, — така че да е в състояние да се движи свободно? Ще стоя далеч от нея и тя няма да може да ме нарани.

— Възразяваме срещу оставането на заплаха на мостика, освен ако е с цел разпит.

— Аха — рекох аз. Беше ми хрумнала една идея. Придадох на гласа си заповеден тон. — Аламо, трябва да разпитам тази пленничка. Налага се да намалиш ограниченията до минимум, за да мога да го направя.

Накрая, след още няколко минути препирни, успях да убедя кораба да остави само два черни кабела около глезените ѝ. Сандра облече някои от дрехите на Джейк. Стояха ѝ по-добре, отколкото на мен.

— Ами… — каза тя, след като вече бе облечена. — На този кораб имаме ли тоалетна?

— Аламо, нуждаем се от тоалетна. На кораба има ли някакви системи за отстраняване на отпадъците?

— Всички отпадъци се отстраняват чрез изхвърляне.

— Ясно — казах. Вече го бях виждал много пъти. Собствените ми деца бяха изхвърлени като боклук. Тръгнах да обикалям мостика. Условията за живот тук много скоро щяха да станат непоносими, ако не намерех решение на този проблем. Мина ми през ума да наредя на кораба да изтръгне една от тоалетните във фермата ми, но тя нямаше да ни е от особена полза без течаща вода.

Помислих си дали да не се обадя на Джак Кроу за помощ, но отхвърлих идеята. Той просто щеше да ми каже, че трябва да се присъединя към него, за да получа тази информация. По всичко личеше, че неговите хора са прекарали на корабите си по-дълго време от мен. Сигурно бяха решили проблема по някакъв начин. Щом те се бяха сетили какво да направят, и аз можех.

— Аламо, отвори врата от мостика към една от неизползваните малки стаички.

Част от стената вляво от мен се стопи. Приближих се и надзърнах вътре.

— Това ще свърши работа.

— Да не би да трябва просто да се изпикая на пода там вътре? Ще си намокря краката — оплака се Сандра.

Замислих се за способността на кораба да променя формата си. Докъде ли стигаха тези му възможности?

— Аламо, можеш ли да оформиш нещо от палубата на кораба? Направи от пода тоалетна чиния.

— Свързвам се с данните за моделиране от архива — каза корабът.

След десетина секунди от пода се надигна голяма метална пъпка, която стана по-светла и лъскава. Сякаш част от палубата се бе превърнала в течност. После металът израсна нагоре като буца глина върху грънчарско колело и придоби форма.

— Сандра, ела да видиш това — казах.

Тя се дотътри и надникна покрай мен. Кабелите, които излизаха от пода и се увиваха около глезените ѝ, се движеха заедно с нея. Нямаше да ѝ позволят да се приближи прекалено много до мен.

— Откачена работа — каза тя.

След няколко минути си имахме метална тоалетна чиния.

— Първо ти — казах.

— Дума да не става.

Въздъхнах и влязох в новосъздадената тоалетна, като затворих вратата след себе си. Работеше доста добре. Дадох на кораба постоянна заповед да пуска хората в тази стая винаги когато докоснат стената, деляща я от мостика. Също така заповядах да ги изчаква да излязат и когато стаята е празна, да изхвърля съдържанието. Хрумна ми, че всичко това прилича на програмирането. Ако си внимателен и подробен, корабът бе сговорчив. След моята препоръка Сандра се довери на тоалетната достатъчно, за да я изпробва.

След като се облякохме и облекчихме, се почувствахме по-добре. Накарах кораба да домъкне един диван от хола ми. Не можехме да седим вечно на металния под. Диванът бе с кожена тапицерия, но пристигна малко раздран — голямата черна ръка явно го бе измъкнала през прозореца. Все пак беше по-добре от нищо. Скоро към него се присъединиха няколко стола и маса, и мостикът започна да изглежда почти уютно. След това примъкнах горе различни неща от хладилника и шкафовете. Мерникът на кораба обаче не бе идеален. Всички бутилки пристигаха счупени, затова трябваше да се задоволя с кутии и консерви.

Скоро трапезата бе готова. Имаше бира, зърнени закуски и торба ябълки, оплескани с фъстъчено масло. Беше вкусно и се зачудих от колко ли време се намирам на странния кораб. Трябваше вече да се е съмнало.

Реших, че е време да получа нов доклад за състоянието на децата ми. Още ли не бе свършил с тях?

Но не бях успял дори да разчистя масата, когато се разрази истински ад.

— Засечен е враг. Получен е спешен сигнал. Започва събиране.

Двамата със Сандра се спогледахме ококорени. В следващия миг корабът се наклони и се стрелна нагоре. Стената на мостика срещу тоалетната сега бе в горната част на стаята, но не точно таван. Бих казал, че се намирахме под ъгъл от четирийсет и пет градуса.

Бях сложил едно кресло там, където сега беше носът на кораба. То се плъзна към нас и заби масата в кожения диван.

Посегнах към Сандра, за да я издърпам, но на кораба това не му хареса. Около дузина ръце се подадоха от тавана и пода, увиха се около нея и я изтръгнаха от хватката ми. Повлякоха я нагоре и я приковаха към тавана. Тя ръмжеше и проклинаше. Всичко това щеше да е много смешно, ако знаехме дали ще преживеем следващите няколко секунди.

— Аламо, закрепи мебелите! — заповядах аз. — Може да ме наранят!

Подадоха се ръце и хванаха здраво всичко. Избутах потрошената маса и седнах на кожения диван, който сега се намираше до задната стена на мостика. Беше оцапан с фъстъчено масло. Усетих, че някаква сила ме притиска към възглавниците. От ускорението ли беше? Възможно ли бе да е толкова голямо? Не бях почувствал нищо, докато се носехме над Земята, така че колко ли бързо летяхме сега?

Не разполагах с отговори. Усетих силна миризма на бира. Беше се разляла навсякъде и почувствах как попива в панталоните ми.

— Аламо? Какво става, по дяволите? — попитах.

— Командният персонал трябва да се приготви за битка. Какви са заповедите ти?

Битка ли?

— Аламо, включи ме към общия канал между корабите. Искам да чуя какво предават другите.

Мостикът моментално се изпълни с хор от объркани гласове. Всички бърбореха, някои дори пищяха.

— Какво става, по дяволите? — попита Сандра, все още прикована към тавана.

— Аламо, сложи Сандра в онова кресло.

Тя се понесе във въздуха и видях зачервените белези и синините по крайниците ѝ, докато корабът я поставяше в креслото, в съответствие с моята заповед.

— Разбираш ли какво, по дяволите, става, Кайл? — попита Сандра.

— Не съвсем, но мисля, че отлитаме в космоса. Заедно с всички членове на онази „флота“.

Чух Джак Кроу да призовава гръмогласно към спокойствие. Искаше хората да млъкнат и да се назоват ясно, започвайки от неговите. Трябваше да призная, че наличието на този властен глас помогна за овладяване на всеобщата паника. Писъците замлъкнаха и хората се заловиха да изпълнят нарежданията.

След като около двайсетина души се бяха назовали, Кроу поиска да му докладват и независимите. Само двайсет? Значи той бе попреувеличил, когато ми каза, че в групата му има трийсет човека. След това се назоваха само още двайсетина, включително и аз. Това правеше общо около четирийсет кораба. Стори ми се твърде малко, като се има предвид, че цялата флота трябваше да наброява над седемстотин кораба. Какво правеха всички останали? Дали още търсеха „команден персонал“? Това на практика означаваше, че още са на Земята, обикалят, измъкват хора от леглата им и ги убиват. Потреперих, като си спомних за собствените си деца. Мина ми през ума да попитам кораба как са, но се спрях. Ами ако новините бяха лоши? Ами ако едното от тях не бе издържало? Щях да се разстроя, а сега имах нужда от бистър ум. Опитах да се затворя в някое студено кътче от съзнанието си, където емоциите не смееха да пристъпят. Трябваше да се концентрирам върху тази „битка“ — каквато и да бе тя, — ако исках някой от нас да я преживее.

— По моите сметки някои от вас пазят мълчание, не могат да комуникират… или са мъртви — рече Кроу. — Ще предположим, че е последното. — След това ни каза да заповядаме на корабите си да закрепят всичко на борда, което аз вече бях сторил.

Никак не ми харесваше да летя на сляпо. Къде се намирахме? Къде бяха тези врагове, които не можехме дори да видим? Осъзнах, че проблемът без съмнение се дължи на различната психология на извънземните. Вече бях убеден, че създателите на този кораб не са имали очи. Или поне зрението е било второстепенно сетиво за тях.

Сега Кроу зовеше многократно други имена. Някои от хората не отговаряха. Какво ли им се бе случило? Дали вече бяха мъртви? Дали са били смазани от мебелите си, или враговете са ги свалили? Какво точно трябваше да правим, когато открием тези врагове? Нямах представа по какъв друг начин мога да управлявам кораба, освен да му заповядвам да издърпва разни неща през прозореца на собствената ми къща.

Понякога, като се паникьосаш, нещата се развиват много зле. Понякога умът ти е объркан и парализиран. Паниката може да предизвика хаотично поведение, което не ти носи никаква полза. Но аз никога не съм бил такъв човек. Когато се озова в критична ситуация, винаги действам адекватно и умът ми сякаш работи по-бързо и по-точно. Едно време, преди да се заема с преподаване, бях специалист по промишлена автоматика. И веднъж това мое занимание ме вкара в истинска беля. Платиха ми да създам компютърна система, която да контролира химически реактор за производство на вещества за автомобилната промишленост, но аз обърках нещо. Пресякох две точки в базата данни на реактора. Спомням си ясно този момент, защото се задейства аварийното спиране на фабриката и умът ми превключи на висока скорост. За миг осъзнах, че съм допуснал грешка и каква е тя. Хиляди редове код и една критична грешка. Умът ми щракаше бясно. Заработих бързо с контролните уреди, опасявах се от екзотермична реакция и пожар. Накрая се наложи голямо разчистване, даже мърмореха нещо за съдебен иск, но нямаше загинали. Не бях се паникьосал.

Силите, притискащи ме към мокрия кожен диван, нараснаха. Ускорявахме. Бяхме се насочили нагоре, към неизвестно какво. Също като при автомобилна катастрофа, събитията сякаш се забавяха и придобиваха оттенък на нереалност. Тогава ми хрумна нещо.

— Аламо, искам да манипулираш предната стена на мостика. Искам да оформиш върху нея обектите, намиращи се извън кораба. Искам да виждам… издутини върху стената за всеки приятелски и вражески кораб.

Стори ми се, че му отне доста време, но всъщност бяха минали не повече от трийсет секунди, когато стената отсреща, която преди малко едва не се бе превърнала в таван, се промени. Придоби вид на сребристо одеяло, под което бавно пълзяха десетки буболечки. Пред очите ни роякът се сгъсти.

— Къде отиваме, по дяволите? — попита Сандра, взирайки се в стената, която сега представляваше метална релефна карта, подобна на радарен екран. — И кои сме ние?

— Аламо, можеш ли да оцветиш приятелските единици в зелено или… златно? — добавих, щом си спомних за месинговия цвят на очите на Сандра. Възможно ли беше корабът да е вкарал метал в нея? Течен метал? Пропъдих тази мисъл от главата си. Можехме да изясним това по-късно.

Пъпките върху стената смениха цвета си. Станаха лъскави и светлозлатисти, като разтопен калай. Напомняха ми за капки метален припой, нашарени с кехлибар. Всички обаче изглеждаха еднакво.

— Направи враговете в по-тъмен цвят, а физическите обекти като Земята и Луната показвай в неутрално сиво.

Стената затрептя и голяма част от лявата ѝ страна се превърна в извита повърхност.

— Това трябва да е Земята. Оставяме я зад себе си — каза Сандра отчаяно. — Защо не сме в безтегловност?

— Ускоряваме толкова бързо, че силата ни притиска назад — казах. — Ако забавим и минем на дрейф, би трябвало да заплуваме във въздуха.

— Хей, какво е това? — попита Сандра и посочи. — Нещо се движи към нас там на далечната стена.

Втренчихме се в стените. Вдясно от нас имаше нещо ръждивочервено с големина на юмрук. Малките златни пъпки на предната стена бавно се отдалечаваха от полумесеца на Земята и се плъзгаха към ръждивото нещо. Всички бяха поели курс на пресрещане.

— Това трябва да е врагът, за който говореше корабът — рекох. — Погледни го само. Каквото и да представлява, е много по-голям от нас.

— Кайл? — обади се Сандра след миг тишина.

— Да?

— Има ли някакъв шанс да ме върнеш обратно и да ме оставиш във фермата ти?

8.

Наложи се да покрещя малко по общия канал, но все пак успях да обясня на всички какви инструкции да дадат на корабите си, за да получат изглед към околния свят. След като започнаха да ме слушат и да се подчиняват, се разнесоха тревожни ахкания.

— „Бодлоперка“ иска частен канал — каза корабът.

— Добре, отвори го.

— Кайл? Това беше страхотно. Благодаря ти много за тази информация. Сега вече всички можем да видим срещу какво сме изправени. Някакви идеи как да се бием срещу това голямо червено нещо, което ни приближава?

Вражеският кораб, ако беше такъв, почти бе стигнал до ъгъла на стаята и излезе на предната стена, където се намираше нашият рояк от по-дребни метални пъпки. Далеч вляво бе гранитно сивият диск на Земята.

— Тъкмо се канех да те попитам същото, Джак.

— Е, може би корабите знаят какво да правят. Всички се събират и тръгват вкупом срещу него. Може да имат някаква автоматична защита, която ще започне да стреля.

— Ще ти съобщя, ако измисля нещо — рекох.

Преди да кажа на Аламо да прекъсне връзката, Кроу вмъкна още няколко бързи изречения:

— Предложението ми още важи, Кайл. И повишавам ранга ти. Искам те като лейтенант.

— Много щедро, Джак. Но нека първо да оцелеем.

— Разбира се. Дръж ме в течение.

Той прекъсна връзката и аз се втренчих замислено в екрана.

— Аламо, можем ли да стреляме по приближаващия вражески кораб?

— Врагът е извън обсег.

— А кога ще бъде в обсег?

— Неизвестно.

— Аламо, ако запазим досегашния си курс, скорост и ускорение — а също и врагът, — след колко време ще е в обсега ни?

— Осем минути.

— Аламо, в бъдеще, когато поискам предварителна оценка, използвай текущите сензорни данни, за да направиш изчислението. Не е необходима абсолютна точност.

— Параметрите на програмата са приети.

Усмихнах се сурово. Все едно работех със стар компютър, който използва интерфейс с команден ред. Трябваше да съм прецизен в инструкциите, иначе получавах грешки. Трябваше да върша всичко в правилната последователност, но можех да пригодя интерфейса към нуждите си, въвеждайки съкратени команди. Все пак не биваше да забравям, че с тази машина говоря, а не пиша на клавиатура, и че тя е далеч по-усъвършенствана от всичко, с което някога съм работил.

— Аламо, докато се озовем в обсег, на всяка минута ми докладвай оставащото време.

— Врагът ще бъде в обсег след седем минути — каза корабът.

В този миг, когато ми оставаха може би седем минути живот, се сетих за Джейк. Спомних си деня, когато за първи път го изведох да играем бейзбол. Беше само на четири годинки и му бях купил един от онези пластмасови тренировъчни комплекти с пружина, които изстрелват топката във въздуха. След няколко замаха той успя да удари една топка. Беше много сериозен, много съсредоточен. Когато най-после уцели, широката му усмивка ме накара да се усмихна в отговор. Не знам защо се сетих точно за това в този момент. Просто се сетих.

Споменът накара маймуната на надеждата да се размърда отново. Казах си, че пак ще играя бейзбол с Джейк у дома, след като спечелим тази битка. По някакъв начин. Залъгвах се и това ми харесваше. Не вярвах наистина, но беше хубава лъжа. Тогава разбрах, че маймуната на надеждата ме е спипала. Бях безпомощен в нейните лапи. Не можех да се изтръгна.

Тръснах глава и се опитах да си върна онова хладно, съсредоточено състояние на ума. Трябваше да забравя за децата и за всичко друго, което би могло да ме разсее. Поне за следващите седем минути.

— Кайл? — рече Сандра и посочи към ъгъла, привеждайки се напред, доколкото ѝ позволяваха малките черни ръце. — Какво е това?

От голямото червено нещо бе излязла малка червена искрица. Носеше се към нас. Беше не по-голяма от цент, но накара сърцето ми да се разтупти.

— Врагът ще бъде в обсег след шест минути — каза корабът.

— Аламо, идентифицирай онази нова вражеска единица.

— Това е приближаващ се вражески изстрел.

Преди искрицата да измине и половината разстояние до нас, още една излезе от големия ръждивочервен кораб.

— Те стрелят по нас, Кайл — каза Сандра. — Би ли направил нещо, моля те?

— Аламо, промени цвета на нашия кораб. Направи го зелен или оранжев, или нещо такова.

Един от корабите — който, слава богу, не беше на предната линия — стана меднооранжев.

Сандра си пое шумно дъх, когато малката червена точка стигна до един съд в края на формацията ни, в горната част на стената. Ракетата, ако това бе ракета, изчезна и златният кораб, който бе улучила, изчезна заедно с нея. Нямах никакви съмнения какво е станало. Нашата страна бе дала жертва.

— Аламо, начертай траектория, която да ми покаже къде ще удари следващият приближаващ се изстрел.

На стената се появи грубо начертана, трептяща, подобна на вена ръждивочервена линия. Видяхме я как се протегна към противоположния край на формацията. Втората ракета бе насочена надолу. Щеше да удари последния кораб в нашата редица, в долния край на стената, докато първият изстрел бе насочен към кораб в горния край.

— Стрелят по най-отдалечените ни кораби — казах аз. — Защо?

— За да не свалим ракетата? — предположи Сандра.

— Точно така — кимнах аз. — Аламо, отвори общия канал.

Заля ме силна гълчава. Осъзнах, че никога няма да успея да взема думата. Някои хора се опитваха да разберат кой е умрял, други обсъждаха как да накарат корабите си да подвият опашка и да побегнат. Вече бях осъзнал, че това няма да се случи. Ако бе възможно, досега някой щеше да е успял да даде съответната заповед. Корабите ни бяха взели и ни бяха домъкнали на тази разходка в космоса. Искаха да ги командваме, докато тя свърши. Може би изкуственият интелект бе достатъчно умен, за да знае, че не е тактически гений.

Сякаш мълния озари ума ми и изведнъж всичко ми се видя далеч по-логично. Защо ни бяха избрали според способността ни да оцеляваме? Защото, ако искаш съвет как да оцелееш, питаш специалист. Тези кораби ни бяха отсели безмилостно, търсейки хора с решителна нагласа. Бяха ни отвлекли, за да им помогнем да победят този враг.

„А какво ли ще стане — каза една малка частица от мозъка ми, — когато вече няма да имат нужда от нас?“ Сетих се за кентаврите, които бях убил, за да получа контрол над кораба.

— Врагът ще бъде в обсег след пет минути — каза „Аламо“.

Движението на вражеския кораб бе спряло. Явно мислеха, че няма защо да се приближават, след като вече бяхме в обсега им? Можеха просто да ни опушкат един по един.

— Аламо, отвори частен канал към „Бодлоперка“.

След кратко забавяне корабът отговори:

— Отворен е.

— Какво има, Ригс? Не разполагам с много време.

— Да не би да си измислил какво да правиш?

— Не, по дяволите. Говори.

— Голямата гад стреля по корабите в края на групата ни. Мисля, че се опитва да унищожи онези, които са отделно от останалите.

— И сам виждам, говори по-бързо.

В този миг втората ракета стигна до целта си. Още една калаена буболечка изчезна от стената. Приближаваха се нови две ракети. Пресметнах, че с тази скорост половината от нас ще бъдат унищожени, преди големият червен кораб да се озове в обсега ни.

— Накарай кораба си да начертае линия от приближаващата се ракета към кораба-цел. Предлагам да се съберем около мишената. Тогава комбинираният ни защитен огън би могъл да спре ракетата. Току-виж успеем да я унищожим.

— Това ли е най-добрата ти идея? — попита Кроу.

— Да.

— Корабите не летят, накъдето им кажем, всички вече сме го пробвали.

— Те не позволяват да бягаме и да се крием. Маневрирането, за да защитим някой от своите, е съвсем друга работа.

— Как да разберем кой е мишената?

Казах му да накара кораба си да оцвети своята точка в различен цвят.

— Онзи, който е на прицел, трябва да каже на всички останали. Така ще разполагаме с името на кораба-мишена. Останалите ще кажем на корабите си да се придвижат към него и да го защитят.

— Добър план, друже! — Кроу се изсмя отново. Само че смехът му вече не бе толкова груб и самоуверен. Звучеше малко нервно. Кой не би се изнервил при такива обстоятелства?

Чух го да крещи по общия канал. Даваше инструкции на хората, казваше им да се обадят, ако техният кораб е под прицел. Преди да успеем да организираме всичко, избухна и трети кораб, но накрая върху стените на всички имаше червени линии.

— Добре! — извика Кроу. — Говорете, хора, не се стеснявайте. Кой е следващият в списъка със смъртници?

Никой не отговори.

— Врагът ще бъде в обсег след четири минути — каза „Аламо“.

— По дяволите, отговорете, преди да ни е взривил всичките! — изкрещя Кроу.

— Джак? — обадих се аз.

— Какво има пак, Ригс?

— Ти оцвети ли своя кораб?

— Не, бях прекалено зает с шантавия ти план да…

— Джак, явно ти си мишената, щом никой друг не вижда да е на прицел.

Настъпи секунда тишина, а после се раздаде гласът на Джак:

— Всички, заповядайте на корабите си да се скупчат около „Бодлоперка“. Веднага!

— Аламо, приближи се до „Бодлоперка“ — казах. — Направи го колкото се може по-бързо.

Четвъртата малка червена ракета почти бе стигнала до нас. Видях как десетина кораба мудно запълзяха да прикрият точката, която трябваше да е „Бодлоперка“. Със Сандра се взирахме в стената, стиснали зъби. Надявах се, че догадката ми е правилна. Ами ако корабите ни не можеха да свалят приближаващите ракети? Ами ако вместо това експлозията на кораба на Джак отнесеше всички ни, защото сме били прекалено близо?

Не се наложи да чакаме дълго. Корабът ни затрепери. Познах усещането — така ставаше винаги, когато стреляше с онези свои лъчи.

— Нашият кораб ли стреля, или сме улучени? — попита Сандра.

— Мисля, че ако бяхме улучени, вече нямаше да ни има. Корабът ни стреля автоматично по приближаващата ракета.

Червената точка вече бе съвсем близо. Макар да нямаше смисъл, напрегнах всеки мускул в тялото си. Не можех да се спра.

Изведнъж усещането за стрелба изчезна, червената ракета — също. Сред гъмжилото от кораби не можех да преценя дали някой липсва.

— Джак? Джак Кроу, тук ли си още?

— Да, тук съм. Кой е следващият? Говорете ми.

— Врагът ще бъде в обсег след три минути — каза „Аламо“.

Продължиха да се обаждат още паникьосани хора. Заповядвахме на корабите си да се събират около всеки подред. Докато се приближавахме към врага, стрелбата му като че ли ставаше все по-учестена. Големият червен кораб започна да отстъпва, отначало бавно, но скоростта му се увеличаваше.

— Оттеглят се! Да ги подгоним! — извика Кроу. — Всички, заповядайте на корабите си пълен напред.

Устремихме се след врага, като продължавахме да взривяваме всяка изстреляна ракета. Загубихме само още един кораб — жена, която пищеше и виеше да се приближим. Но бе прекалено далеч, защото не се беше скупчила при останалите. Явно не бе изпълнявала нарежданията на Джак.

— Виждате ли? — каза Джак, когато точката ѝ изчезна и виковете ѝ за помощ секнаха. — Виждате ли какво става, когато не действаме всички заедно? Тя искаше да се оправя сама и сега е мъртва. Не можахме да я спасим, защото не работеше с групата.

Почти не го слушах. Бях се заел да създам програма за струпване на корабите около мишената. С внимателно подбрана поредица команди можехме да ги накараме автоматично да се придвижват така, че да я защитят.

Скоро големият червен копелдак се озова в обсега ни. За миг ми се прииска да разбера как точно изглежда. Корабът ни откри огън. Другите също, ако се вярва на пристигащите доклади. Обкръжихме врага. Той се опитваше да отстъпи, да побегне, но ние бяхме навсякъде. По някое време престана да пуска ракети. Ние обаче продължихме да го обстрелваме.

— Чудя се кой ли е на онзи кораб? — обади се Сандра. — Кого ли убиваме? Дали наистина сме добрите, или сме лошите?

— Да — казах аз, леко разтревожен. Ами ако онзи кораб бе дошъл да спаси Земята? Ами ако целта му бе да види сметката на тези кораби-лешояди, които ни бяха отвлекли? Може да беше пълен със справедливо разгневени кентаври, търсещи възмездие за онова, което нашите кораби са причинили на собствения им свят. Нямах представа и нямаше как да разбера.

След известно време вражеският кораб престана да отстъпва. Ние обаче продължихме да кръжим около него като пасаж пирани, ръфащи говедо. Всеки от нас открадваше своята хапка, а после се връщаше за още.

Когато той най-после се взриви, „Аламо“ се разтресе. Наклони се и спря да се движи. Стрелбата престана. Другите кораби също застинаха неподвижно.

Бяхме загубили общо шест кораба.

Но бяхме победили.

9.

— Ригс? Хей, Ригс?

Беше пак Джак Кроу. Звучеше доста доволен.

— Здрасти, Джак. Оцеляхме.

— И още как, умни ми приятелю. Ти оказа огромна помощ. Искам да те направя старши лейтенант, Ригс. Не, забрави това. Направо командир! Как ти звучи това, командир Ригс? Искам да знаеш, че ще бъдеш единственият човек с толкова висок ранг във флотата ми. Ще бъдеш мой заместник.

Аз се изкисках.

— Ако изчакам още един ден, ще ме направиш ли капитан?

— Хубаво, смей се — рече раздразнено Кроу. — За теб това е една голяма шега, нали? Но не забравяй, че аз създадох организация, която ни опази живи днес. Онзи кораб можеше да избие всички ни. Помисли си за това. Твоите идеи ни осигуриха победата, но без моята организация нямаше да можем да действаме заедно и всичко щеше да се провали.

— Тук си прав, Джак.

— Добре. Радвам се, че го признаваш. Аз не съм просто някакъв мегаломан, които иска да се нарече комодор.

— Какво е комодор? — попитах.

— Ранг между капитан и адмирал.

— Ти сега комодор ли си?

— Ами, осъзнах, че колкото повече кораби се присъединяват към нас, от толкова повече рангове имаме нужда. По-голяма йерархия.

— Разбирам — рекох ухилен.

— Но това няма значение. Искам да помислиш върху следното: какво щеше да направи този кораб, ако бяхме загубили битката? Ако бе успял да стигне до Земята?

— Не знам.

— Ами ако следващия път са десет такива кораба, или пък сто?

— Следващия път ли? — попитах учудено. Честно да си призная, изобщо не бях размишлявал за възможните усложнения от току-що състоялата се битка. Изведнъж се почувствах в небрано лозе. Нямах представа какво става тук. Разбирах, че от гледна точка на врага ние представляваме въоръжените сили на Земята. Дали току-що не бяхме въвлекли планетата си в някаква война? Отчаяно се нуждаех от повече информация. Щеше ли да има следващ път? Защо не? Войните обикновено не свършваха с една битка.

— Джак… искам да кажа, комодор Кроу. Разполагаш ли с по-подробна политическа информация? Земята във война ли е, или ние току-що обявихме война на съществата в онзи кораб, като помогнахме на нашите кораби да го унищожат?

— Чудесни въпроси. Присъедини се към нас и ще ти възложа да намериш отговорите. А аз ще се занимавам с набиране на нови членове и с организационна дейност.

— Какво, по дяволите, са правили твоите хора досега? — попитах. — Нима аз трябва да откривам всичко?

— Виж, Кайл, повечето параноици, които спят с пистолет под възглавницата, не са големи мислители. Тази организация не се състои от философи, дипломати и техници. Представлява по-скоро банда опортюнисти и убийци с хъс за оцеляване. Отрязани сме от останалите хора на Земята и нямаме много вяра на правителствата си. За нещастие командването на флотилия от извънземни кораби в космическа битка изисква нещо повече от бързи рефлекси и инстинкт за убиване. Започвам да осъзнавам, че си ми по-нужен от всеки друг в моята флота. За последен път те питам: ще се присъединиш ли към мен?

Замислих се дълбоко за няколко секунди. Хвърлих поглед към Сандра, която кимна решително. Въздъхнах и осъзнах, че вероятно са прави. Не ми харесваше мисълта да се присъединя към някаква независима организация от опълченски тип. Не беше в стила ми. Но при сегашното положение не виждах как можем да получаваме заповеди от Земята, а не исках някакви военни да се качат на борда и да ме изхвърлят от кораба. Саможертвата си има граници. Пък и откъде да знам дали Пентагонът може да управлява този кораб по-добре от мен? Дали те щяха да спечелят битката? Може и да надценявах уменията си в решаването на проблеми, но пък корабът имаше добра причина да ме избере.

— Добре, комодоре. Убеди ме. Засега влизам в организацията ти. Ще бъда командир, ако така искаш. Между другото, как наричаш флотата си?

— Размишлявах върху това. Какво ще кажеш за „Звездна армада“? Звучи доста добре, не смяташ ли?

Съгласих се. Наистина звучеше добре. Прекъснах връзката и погледнах отново към Сандра. Тя се усмихваше и си помислих, че досега не съм виждал много усмивки на лицето ѝ. Беше адски красива, но трябваше да я избавя от тези абсурдни кабели, които висяха на глезените ѝ като пранги. Може би трябваше да се подложа на инжекцията или каквото там искаше корабът от мен, за да позволи на хората да се движат необезпокоявани в мое присъствие. Трябваше да го разпитам за подробности. Добавих това наум към растящия списък от неща за вършене.

— Впечатлена съм — каза Сандра, като продължаваше да ми се усмихва.

Беше много привлекателна. Освен това бе много по-млада от мен, но колкото повече време прекарвах с нея, толкова по-малко ми пукаше. Естествено бях предпазлив, защото съм виждал как други професори поемат по този път с асистентки и тем подобни. Съществуваше една легендарна формула, която уж била измислена от някакъв стар, развратен професор. Тя описваше критичното съотношение в такава връзка. В нея влизаше числена оценка на младостта и привлекателността на студентката, съпоставена с дължината на неизбежно краткия брак. Зависимостта беше обратнопропорционална. Колкото по-хубаво бе момичето, толкова по-кратък бе бракът. Като гледах Сандра, очакваше ни най-много двегодишна връзка. Все пак щяха да са чудесни две години.

Обърнах се пак към измисления от мен екран, който вече обхващаше три стени. Златните точки, символизиращи приятелските кораби, се бяха раздалечили и се отправяха назад към тъмния полумесец на Земята. Бяха се появили нови златни светулки, които се носеха над повърхността на планетата. Това сигурно бяха корабите, успели да открият подходящ „команден персонал“. Едва не потреперих при тази мисъл. Колко ли хора бяха измъкнати от леглата си и избити? По един на минута, може би? Роякът от кораби бе безмилостен в издирването на някой, който да мине през тестовете им. Вече знаех, че са машини, състоящи се от нещо като течен метал. В сърцата им нямаше милост, защото нямаха сърца.

— Децата ми би трябвало вече да са съживени — казах на Сандра. — Обзалагам се, че се побъркват в лазарета, ако са били будни и са прекарали цялата битка вързани.

— Наистина звучи гадничко — рече Сандра. — Надявам се, че не са слепи и не пищят там вътре, както правех аз, преди да ме извадиш.

Поех си дълбоко дъх. Чувствах се добре, малко поотпуснат след дългата, тежка нощ, която със сигурност бе най-лошата в живота ми. Трудно беше да не се чувствам добре, след като бях спасил себе си и куп други хора, а може би и цялата Земя. Но на доброто ми настроение не бе съдено да трае дълго.

— Аламо, какво става с децата ми?

Отговорът бе бърз и унищожителен.

— Биологичните единици не можаха да бъдат съживени — каза корабът.

Вцепених се.

— О, не — промълви Сандра и посегна към мен. Една черна змиевидна ръка се стрелна, уви се около китката ѝ и я дръпна обратно. — Кайл?

В стомаха ми се оформи буца лед. Тя затрудняваше говоренето, мисленето, всичко. Предполагам, че хората биха го нарекли шок. Маймуната на надеждата ме бе спипала. Досега не бях признал колко здраво е впила зъби в мен. В ума ми децата бяха живи. Всичко изглеждаше толкова логично. Алесандра бе съживена и се намираше в чудесна форма. Бях предположил, че корабът ще сътвори същото чудо и с Кристин и Джейк. Като някой примитивен туземец, който вижда как чуждестранният доктор лекува смъртоносна болест с инжекция и си мисли, че за тази магия няма граници. Но логично погледнато, те бяха далеч по-мъртви от Сандра. Тя бе прекарала в студения океан само частица от времето, през което те бяха лежали с потрошени тела в двора на фермата ми. Клетките се разлагаха далеч по-бавно в ледената вода, отколкото на открито в топла пролетна нощ. Освен това Сандра не беше изкормена. Да зашиеш обратно няколко пръста не е същото като да възстановиш чревния тракт. Корабът бе закърпил Сандра, но не бе успял да стори същото с децата ми.

Тресях се от ярост. Този кораб бе убил децата ми, беше ме залъгвал, че ще ги съживи, а после ги бе убил отново — пък макар и да бяха живи само в съзнанието ми. Изведнъж ме връхлетя цялата скръб, която изпитвах по-рано, но бе оставена на изчакване. Потоп от емоции, сдържан досега от маймуната на надеждата.

— Искам да видя децата си — рекох задавено. — Донеси ми ги, проклет да си!

— Биологичните форми не са на борда.

— Къде са?

— Когато опитите за съживяване се провалиха, те бяха освободени.

— Искаш да кажеш, че си ги изхвърлил? Защо го направи?

— Всички отпадъци трябва да бъдат изхвърляни.

— Къде са?

— Неизвестно.

— Как така „неизвестно“? — изревах аз срещу стените. Тези вбесяващи, студени стени. — Къде ги изхвърли?

— Бяха освободени малко след началото на битката.

— Значи в космоса. Изхвърлил си ги в космоса. В орбита ли са? Телата, имам предвид?

— Предупреждение за предварителна оценка. Следните данни са само приблизителни: отпадъците бяха изхвърлени в снижаваща се орбита. Има голяма вероятност да са навлезли отново в атмосферата на планетата.

— „Отпадъците“ ли? Значи са изгорели при навлизането в атмосферата?

— Вероятността за това е над деветдесет и девет процента.

— Дори не ми остана какво да погреба — рекох глухо.

Сандра ми говореше нещо, но не чух нито дума. Дори не я погледнах. Отворих една кутия бира, която се търкаляше по палубата на кораба, и я изпих. Беше топла и имаше вкус на пикня, но я изгълтах бързо. После паднах на колене и я повърнах.

— Ето ти още малко човешки отпадъци — казах.

Тръшнах се отново на мокрия диван.

— Аламо. Закарай ме обратно до фермата ми.

10.

Сандра се опита да ме успокои. Честно казано, и през ум не ми бе минало, че е способна на такава грижовност. Изглеждаше толкова отракано и независимо — дори лошо — момиче, когато бе насочила пистолет към слабините ми само преди няколко часа. Но сега бе приятелка и се опитваше да облекчи мъката ми. Не можех да чуя думите, но долавях чувствата и намерението — това проникваше през черното ми отчаяние, нищо друго.

Маймуната на надеждата ме бе спипала. Всъщност направо ме беше смазала от бой. Мисълта, че съм ѝ позволил да ме докопа, бе по-унизителна от всичко. Изглеждаше абсурдно. Децата ми бяха умрели миналата нощ, а не сега. Бях ги гледал как умират. Бях надзърнал в мъртвите им очи, също както и в мъртвите очи на жена си Дона преди десет години. Скръбта не ми бе чужда. Познавах я добре. Но бях позволил на надеждата да възкреси децата в ума ми. Това ми даде възможност да изкарам няколко трудни часа, без да страдам от загубата им. А сега преживявах болката наново. Като отворена стара рана. Като счупена кост, която трябва да бъде наместена.

Изведнъж закрещях от ярост. Сандра, която ми говореше нещо, трепна и се отдръпна.

От устата ми се изля порой сквернословия. Очите ми пареха и едва ги отварях. Дишах тежко, сякаш бях преплувал шест обиколки под вода.

— Аламо, ти си убиец, мразя те!

Корабът не отговори.

— Аламо, какво ще направиш, ако ти заповядам веднага да се врежеш в някоя планина? С пълна скорост.

Сандра изглеждаше разтревожена, но не каза нищо. Мисля, че правилно прецени настроението ми. В момента беше най-добре да ме остави на мира.

— Тази заповед ще бъде невалидна при дадените обстоятелства — каза корабът. Гласът му ми се струваше почти весел и ми играеше по нервите. Това им е проблемът на компютрите. Когато си им неописуемо бесен, те не могат да проумеят ситуацията и пет пари не дават.

Поведох борба с чувствата си. Трябваше да забравя за всичко, което се бе случило, трябваше отново да разсъждавам трезво. Оцеляването беше на първо място.

— Имам нужда от малко въздух — казах аз. — Над фермата ли сме?

— Да.

— Отвори прозорец или нещо такова. Отвори три. Искам поне да помириша собствените си ниви, щом не мога да сляза долу.

В стената се отвориха кръгли дупки. Не се изненадах, когато в кораба нахлу дневна светлина. Тя ни накара да присвием очи. Денят изглеждаше и миришеше прекрасно.

— Мога ли да сляза и да се разходя из къщата си, Аламо? — попитах. Внезапно ме бе завладял копнеж да вляза в стаите на децата и да разгледам вещите им.

— Командният персонал не може да бъде излаган на враждебни биологични единици.

Значи така. Продължавах да съм затворник и не бях никакъв командир.

— Защо не?

— Ти си команден персонал. Не можеш да бъдеш излаган на опасност, освен ако не си минал през предпазна обработка или си в процес на замяна.

— Предпазна обработка ли? Говориш за онези инжекции, нали?

— Да.

— Какво точно има в тях?

— Ние.

Млъкнах. Със Сандра огледахме стените. „Ние“ ли? Какво, по дяволите, означаваше това? Корабът през цялото време бе говорил за себе си с царственото „ние“, сякаш бе някакъв император от деветнайсети век. Бях решил, че може би, след като поддържа връзка с другите кораби, се смята за множествено съзнание. Но всъщност сред цялата бъркотия и вълнения не бях отделил кой знае колко време, за да разсъждавам върху това. Сега обаче ми стана ясно, че той мисли за себе си като за многосъставна форма на живот. И искаше да инжектира това „ние“ в тялото ми.

— Видях очите на Сандра — казах аз на кораба, размишлявайки на глас. — Те бяха златни, огледални. Напълнил си я с някакъв метал, нали?

— Металното съдържание на инжектираното в биологичната единица Сандра беше приблизително седемдесет и два процента. Точните пропорции варират в зависимост от вида на инжекцията и целта ѝ.

— Аз съм пълна с метал, така ли? — попита тревожно Сандра. — Това не ми харесва. Повечето метали не са ли отровни?

— Изглеждаш ми добре — успокоих я аз. — Сигурно са те прочистили някак от тях. Помниш ли как ти се пикаеше, когато се съвзе? Аз ти направих тоалетна.

Тя кимна замислено, но на лицето ѝ бе изписано отвращение. Никой не иска да чуе, че е изпикал загадъчна локва течен метал.

— Аламо, дай да видим дали съм разбрал правилно. Ако ти позволя да ми сложиш тези предпазни инжекции, ще позволиш на Сандра да се движи по-свободно?

— Да.

— Кайл — обади се Сандра, — не го прави. В момента няма нужда от това. Кроу каза, че инжекциите са гадни.

— На теб не ти стана нищо.

— В момента не бива да вземаш важни решения. Разстроен си. Не разсъждаваш трезво.

Погледнах я. Знаех, че е права. А после изведнъж осъзнах за какво става дума. Фактът, че не го бях схванал веднага, доказваше правотата на Сандра. Аз бях компютърджия. Трябваше веднага да разбера за какво намеква корабът с тези инжекции.

— Аламо, ти каза, че инжекциите съдържат „нас“. Част от колективната ти същност, нали?

— Да.

— Този кораб всъщност не е кораб, нали? Той е рояк от наночастици. Това представляваш ти, нали, Аламо?

— Описанието ти е неточно, но отчасти вярно.

— Отчасти ли? Значи си нещо повече от обикновен сбор наночастици?

— Много от системите на кораба са направени от плътни вещества.

Замислих се за миг и попитах:

— Като например двигателите?

— Да.

Кимнах на себе си. Звучеше логично. Как можеш да изградиш горивна камера на двигател от милиарди миниатюрни роботчета? Те сигурно бяха много дребни и образуваха корпуса на кораба. А може би самият корпус не се състоеше от тях. Може би те просто изграждаха и премахваха стените и корпуса много бързо. Това бе течното трептене, което виждах, когато се отваряха и затваряха „врати“ между стаите.

— Кайл? — обади се Сандра.

— Да?

— Какво означава това, по дяволите?

— Нанороботи или нанити. Концепцията е толкова нова — и експериментална, — че дори ние, компютърджиите, още не сме се споразумели как да ги наричаме. Разбира се, не можем да построим нищо подобно на този кораб. Поне засега. Но по същество идеята е, че произвеждаш не един голям робот, а милиарди малки, толкова дребнички, че не можеш да ги видиш с невъоръжено око. Работейки заедно, тези нанити могат да построят неща, които не са по силите на човешки ръце.

— Казваш, че са ми инжектирали куп миниатюрни роботчета и те са възстановили пръстите ми и са задвижили отново сърцето ми?

— Да.

— Мисля, че ще повърна.

Посегнах да я хвана за дланта и три тънки черни ръце се подадоха от стените и стиснаха здраво китката ѝ. Едва тогава можах да я потупам леко. Въпреки това бе ужасно, защото виждах болката на лицето ѝ. Ръцете я нараняваха и превръщаха успокоителния ми жест в подигравка. Тя опита да ми се усмихне, за да не накърни чувствата ми.

„Това ли е моето бъдеще?“, помислих си. За да докосна някого, той ще трябва да е вързан? За да ходя отново по Земята, трябва да стана наполовина машина? И единственият начин да се спася от тази участ е като умра?

Затворих очи. В този миг реших да се опитам да превъзмогна смъртта на децата си. Да спра да мисля за тях, поне засега. Случваха се твърде много съдбоносни събития. Заради тези кораби в момента на Земята умираха хиляди хора. Трябваше някак да спестя на другите болката, която изпитвах сега. Една благородна цел поне можеше да впрегне скръбта ми за нещо конструктивно и да я направи по-поносима. Психолозите ми бяха предложили това, когато жена ми Дона умря.

— Аламо, да поговорим за вражеския кораб, който унищожихме преди малко. Кой беше на борда му?

— Врагове.

— Да — казах търпеливо, все още със затворени очи. — Онзи кораб приличаше ли на този? От нанити ли беше изграден?

— Не.

— Беше ли населен с… биологични единици, както ги наричаш — органични форми на живот, подобни на Сандра и мен?

— Не.

— Чудесно. — „Какво друго да те питам?“

— Значи те не са живи? — попита разтревожено Сандра. — Не са дори роботи? Че какво друго могат да бъдат? Да не са призраци?

Замислих се за миг.

— Аламо, враговете изобщо живи ли са?

Колебание.

— Неизвестно.

Сандра изсумтя недоволно. Разбирах я. Човек, без да иска, започваше да си мисли за космически зомбита.

— Да не би да са големи роботи? — попитах интуитивно.

Колебание.

— Да.

Кимнах, но не се усмихнах. Подозирах, че ще мине известно време, докато съм в състояние пак да се усмихвам. Но решаването на проблеми ми помагаше. Пречеше на ума ми да потъне в черно отчаяние или ярост. Имах нещо, върху което да работя, нещо, което не позволяваше на болката да ме погълне. Скръбта ми бе като пожар и засега бе овладяна.

— Разполагаш ли с някакво име за тези врагове, Аламо?

— Не.

— Как да ги наречем, Сандра? — попитах.

— Ами… Имаме наноси… какво ще кажеш за „макроси“?

Кимнах.

— Звучи добре. Аламо, кръсти тези врагове „макроси“ и ги наричай така отсега нататък.

— Преименуването извършено.

— Какво искат макросите от Земята?

— Суровини.

Това не звучеше добре. Със Сандра се спогледахме разтревожени.

— Ще се върнат ли скоро? — попитах.

— Да.

— Колко скоро?

— Неизвестно.

— Аламо, какво иска твоят вид? — попита Сандра. — Какво искат наносите от нас?

Нямаше отговор.

— Аламо — казах строго. — Искам да отговаряш на Сандра.

— Единицата Сандра не е команден персонал.

— Знам. Не е нужно да приемаш заповеди от нея. Само отговаряй на въпросите ѝ.

Колебание.

— Разрешенията въведени.

— Добре, сега отговори на последния ѝ въпрос.

— Първостепенна цел в момента: набор на команден персонал.

— В момента ли? — попита Сандра. — А каква беше предишната ви цел?

— Предишна цел: научно изследване.

Сандра кимна и се усмихна, явно горда от себе си.

— Виждаш ли? Тези копеленца са същите онези извънземни, дето правят клизми на хората и плашат всички ни от години.

Изсумтях, но трябваше да призная, че може да е права. Сетих се пак за децата си и ми стана трудно да се концентрирам върху нещо друго.

— Сега вече знаем какво е станало с всички отвлечени — рекох. — Мисля, че сме се забъркали в нещо, което не ни е по силите, и вероятно сме прецакани здравата. Не знам дали след час ще сме още живи.

— Слушай, Кайл — каза тя сериозно. — Трябва да поговорим. Виждам, че си съкрушен, но все още разсъждаваш сравнително ясно. Точно това е причината корабът да те направи командир. И затова предвождаш тази групичка оцелели.

— Нямам нужда от мотивационни речи.

— Напротив, имаш — настоя тя. — Ти си ни необходим. Необходим си на Земята. Вярно, страдаш. Много хора страдат. Аз даже умрях, за бога! Но това е по-важно от нас. Трябва да впрегнем всичките си сили, защото други освен нас няма. Ние сме цялата защита, с която разполага планетата ни. Ако не се справим, може всички да умрат.

Въздъхнах.

— Ако искаш да ме накараш да се почувствам по-добре, никак не ти се удава.

Тя се засмя. Знаех, че е права, но въпреки това имах други цели. Всъщност не го правех, за да спася Земята. Исках да разбера какво става, кой дърпа конците. Защото копнеех да го разкъсам. Можеше да ми отнеме години. Може би щях да умра, докато се опитвам. Но ако получех шанс да си отмъстя на някого, щях да го сторя, пък макар и да е някаква машина, която не чувства нищо и не ѝ пука дали я унищожавам. „Майната им на всички“, ето какво си мислех.

Вече не бях ядосан на „Аламо“. Той бе просто оръдие. Все едно да се сърдя на металния прът, който прободе жена ми. Исках да открия създанията, построили този кораб.

И именно жаждата за мъст щеше да ме тласка напред.

11.

Кроу се свърза с мен по частния канал.

— Ригс? Командир Ригс, там ли си?

— Да, Джак, казвай.

— Моля те, наричай ме „комодор“. Поне когато говорим по общия канал и другите ни слушат, става ли, командире?

— Ами хубаво — отвърнах.

— Вече имам някои нови хора. Цяла партида. Хвърли един поглед на екрана, който изобрети.

Погледнах и видях около дузина нови златни „буболечки“ да пълзят по лика на Земята. Новите попълнения се разпознаваха по склонността си да се мотаят безцелно, тъй като още не бяха овладели добре корабите си.

— Виждам ги. Присъединяват ли се към нас?

— Да. Всичко върви много добре. Останаха само няколко независими. След битката хората започнаха да гледат на нещата по моя начин. Всички кораби с човешки командири тръгнаха срещу врага, независимо дали хората го искаха, или не. Битката ми спести доста усилия по убеждаването. Сега те вече знаят, че не могат да останат назад и да се скрият. Екранът, който ти измисли, също помага за привличането на членове. След като им кажа как да изобразят цялата тактическа система върху стените на хола си, те схващат картинката — буквално. Казвам им да оцветят нас в зелено, а себе си в бяло. Така изпъкват и изглеждат самотни. Това кара повечето мърльовци моментално да се присъединят към нас. — Кроу млъкна и избухна в смях.

По някаква причина обаче аз не го намирах за особено забавен.

— Комодоре? Имам нова идея за теб.

Казах му за наносите и макросите. Казах му, че макросите ще се върнат и че търсят суровини.

— Това не е хубаво. Аз се опитах да говоря с тях, имам предвид с онези в големия червен кораб. Възложих на няколко от помощниците си да се опитат да установят контакт. Онези изобщо не ни обърнаха внимание.

— Може би сега, като взривихме един от корабите им, ще ни изслушат.

— Да се надяваме.

— Хрумна ми още нещо, Джак… ъъъ, комодоре.

— Слушам те.

Описах му друг екран — тактически, — който можехме да разположим на тавана или на пода на мостика. Ако бяхме в състояние да покажем визуално някой план, като например как трябва да се разположи всеки кораб, на всички щеше да им е много по-лесно да следват заповедите и да действат съгласувано. Този екран нямаше да показва къде се намират корабите, а къде искаме да са.

— Това е фантастична идея. Хайде да го направим веднага и да го изпробваме.

След около час имахме работеща система. Таванът беше най-удобен. Опитахме и с пода, но Кроу се оплака, че мебелите му се пречкали. Явно беше задигнал доста неща. По негово собствено признание, целият му под бил покрит с килими и разпилени вещи. Накрая се настанихме в удобни кресла и се втренчихме в тактическия екран на тавана. Открихме, че работи добре и лесно можем да обсъждаме и планираме стратегии. Можехме дори да задаваме на корабите си в какви формации да водят битките.

— Отново съм впечатлен, командире. Страхотен екип сме. Ще предам това на останалите и следващия път ще летим в организирани ескадрили — каза Кроу, но после се поколеба. — Наистина ли мислиш, че ще има следващ път? Имам предвид, скоро? Твоят кораб е казал, че ще се върнат, но той може да не знае разликата между ден, година и век.

— Мисля, че корабът наистина има предвид скоро, сър. Трябва да бъдем бдителни. Логиката подсказва, че тази заплаха още съществува и е истинска. Ако наносите се опитват да защитят Земята — по някакъв свой особен начин, — излиза, че за момента се престарават. Нима само един вражески кораб е дошъл на купона? Ние водихме битката с невежи командири и малко над четирийсет кораба и победихме с лекота. Ако това е краят, защо наносите са пратили тук над седемстотин съда?

— Тази работа не ми харесва — каза Кроу. — Обаче си прав, трябва да предположим, че ще се върнат скоро, и то в големи количества. Също така трябва да предположим, че водим пълномащабна война.

— Необходимо е да уведомим земните правителства за ситуацията — казах. — Те сигурно ни следят и са видели битката. Трябва да направят каквото им е по силите, за да мобилизират армиите си и да се защитят.

— С примитивната човешка техника едва ли могат да сторят кой знае какво.

— Някоя нация опитала ли се е да използва атомна бомба срещу тези кораби? Това вероятно би свършило работа.

— Доколкото знам, не. Но си прав. Трябва да говорим с тях, преди да прибегнат до крайности. Ще накарам един от офицерите си да се заеме с това. Разполагам с точния човек. Казва се Пиер и може да убеди всекиго да му даде портфейла си. Бивш измамник е. Има меден език.

— Бивш измамник ли? — попитах със съмнение. Наистина ли искахме един престъпник да ни представлява пред земните правителства? Предполагах, че повечето дипломати отговарят на това описание, но все пак…

— Е, може и да не е толкова бивш — продължи Кроу. — Доколкото разбирам, с години се е прехранвал с интернет измами. Винаги държал у себе си зареден пистолет, очаквайки някоя от жертвите му да го потърси за разплата. Това го спасило, когато корабът го грабнал.

— Разбирам. Е, щом за момента не разполагаме с нещо по-добро…

— От теб вероятно би излязъл добър посредник — рече Кроу, — ако за това си мислиш. Знам. Но не можеш да правиш всичко. Искам да си съсредоточен върху разгадаването на тези кораби — как работят и какво можем да правим с тях.

— Съгласен съм.

— Значи ти си прочутият комодор Кроу? — обади се внезапно Сандра. После ми се ухили. Бях изненадан, че успя да запази мълчание толкова дълго.

— Кой говори?

— Казвам се Алесандра, но ме наричат Сандра.

— Нима? На колко години си, Сандра?

— На двайсет и четири.

— Мнението ми за теб расте все повече, Ригс. Ах ти, негоднико! Трябва да ми кажеш как си успял да вмъкнеш една от студентките си на кораба. Всички, които аз качвах, моментално бяха подлагани на смъртоносни тестове.

Обясних му, че Сандра се провали на тестовете, но после е върната на борда. Не се бях замислял върху това, но предположих, че корабът я игнорира и я търпи, защото тя беше неуспяла кандидатка за командирския пост. Попадаше в някаква сива област. Не можеше да бъде подлагана на тестове, защото вече бе скъсана. Не беше враждебна, така че не трябваше да бъде убита. Вече беше изритана веднъж, затова не съществуваше неотложна нужда да я изритва отново. Бях сигурен, че нанокорабът би предпочел да я изхвърли някъде като биологичен отпадък, но моите заповеди го възпираха.

— Добра работа — рече Кроу. Замълча за малко и останах с впечатлението, че през ума му прелитат разни идеи. — Значи — продължи той замислено, — за да прибереш някого на борда, трябва да е минал през поне един от тестовете. Може би… ако аз… ние се приближим до Земята, грабнем някого, оставим го да се провали на някой тест, а когато го изхвърлим, падне в басейн или нещо такова? Тогава аз… ние бихме могли да го приберем отново и корабът няма да му обръща внимание…

— Самотен ли си, комодоре? — попита Сандра язвително. Хвърлих поглед към нея и забелязах, че е скръстила ръце. — Умишленото отвличане все още е престъпление, нали знаеш?

— Разбира се, миличка. Зная го отлично! Всички го знаем! Всички бяхме жертви на тези безсърдечни кораби. Ригс, трябва да измислиш някаква видеосистема. Много ми се иска да виждам с кого говоря.

Със Сандра се спогледахме. Комодорът не беше най-големият джентълмен. И по-рано ми бе минавало през ум, че в тази флота май са се събрали хора от кол и от въже. Сега осъзнах, че предположенията ми са били по същество верни.

— Ще видя какво мога да направя, комодоре — казах на глас.

Сандра извъртя очи.

— И, Ригс, вземи да си набавиш разни неща. Всичко, което мислиш, че ще ти е нужно. Просто увисни над някой мол и накарай голямата ръка да се спусне и да вземе каквото искаш. Храна, мебели, електроника и тъй нататък.

— Това не е ли пиратство, сър? — попитах.

— Много груба дума. Но сме принудени да правим каквото е необходимо, докато не установим съответните отношения със земните правителства. После вече ще можем да купуваме каквото ни трябва. Ще отнема повечко време, но пък всички ще се чувстват по-добре.

— Отношения ли? Да не би да искаш те да ни плащат?

— Помощи, нали така го наричате вие, янките, Ригс? Помощи в размер на милиарди, от това имаме нужда.

— На мен ми звучи като данък — рече недоволно Сандра. — Или откуп.

— Много си права, Сандра. Не е ли винаги така? Ние оказваме огромна услуга на Земята. Правим повече за тяхна защита от всичките им въоръжени сили, взети заедно. Трябва да разпуснат флотите си и да дадат финансирането на нас. С какво би помогнала, да речем, група самолетоносачи срещу онзи макроски кораб?

— Прав си — призна Сандра.

— Радвам се, че споделяш мнението ми. Е, достатъчно си бъбрихме. Имам много работа за вършене. Край.

— Не съм сигурна какво да мисля за него — каза Сандра, след като връзката прекъсна.

— Разбирам те, но може би светът в момента се нуждае от точно такъв безскрупулен, практичен човек като него.

— Може би, но не ми харесва как говори за Земята — за цялото човечество, — сякаш са някаква чужда сила. Не се чувствам толкова откъсната от тях.

— Разбирам какво имаш предвид, но за всеки от командирите на тези кораби откъсването е сурова реалност.

— Мислиш ли, че наистина ще се спусне и ще отвлече някое младо момиче за… ами, за спътничка?

Въздъхнах. Искаше ми се да кажа „не“, но не изключвах тази възможност. Какво всъщност знаех за този човек, с когото се бях съюзил? Свих рамене.

Сандра ме наблюдаваше внимателно.

— Ние също ли ще се спуснем долу да крадем?

Замислих се върху това. Имахме нужда от храна. Не можех вечно да вися над фермата си и да карам ръката да скубе неузрялото жито и да тършува слепешком през прозорците за разни неща. Неволно се зачудих какво ли си мислят от военновъздушните сили за моя кораб и манията му към тази конкретна точка от картата. Представих си как цял екип хора си блъскат главите над мистерията. Не можах да реша дали е смешно, или жалко. В каква ли паника бяха сега всички военни на Земята, след като не можеха да спрат тези странни кораби, обикалящи света. Те нямаха представа какво можем да направим в следващия момент. Дали в градовете имаше безредици, евакуация? Дали имаше паника и ако е така, колко бяха загинали?

Прекарахме известно време в разчистване на бъркотията, причинена от битката. Беше изключително удобно просто да кажеш на кораба да изхвърли всичко, което не желаеш — като например разлята бира, засъхнал боклук и тем подобни. Прахосмукачката бе останала в миналото. Накарах кораба да създаде още един килер, а също и лична стая за Сандра, свързана с тоалетната. Когато бе вътре, нямаше да ѝ се налага да търпи кабели около глезените си — нещо, което тя оценяваше.

След няколко часа огледахме критично свършеното от нас. Старите ми мебели контрастираха нелепо с гладките стени от блестящ метал. В очи се набиваше най-вече един предмет — стара лампа, която бяхме използвали в спалните на децата, докато бяха още бебета. Корабът сигурно я бе намерил на тавана. Лампата имаше формата на мече. Изглеждаше странно и жалко, поставена до лекьосания кожен диван. Всъщност цялата мебелировка беше, меко казано, опърпана. Знаех, че трябва да изхвърля лампата-мече и да накарам кораба да намери нещо друго, но след като вече бе тук, открих, че нямам сила да се разделя с нея. Само като я погледнех, и очите ми почваха да парят.

Сандра се престори, че не забелязва това.

— Сандра, кой ден сме? — попитах я, без да откъсвам поглед от лампата. Имаше лъскави черни очички, като мраморни топчета.

— Понеделник, струва ми се.

— Мисля, че ще се разходим до мола. В понеделник сутрин там няма много хора.

Тя присви неодобрително устни.

— Трябват ни завивки, мебели, дрехи, храна и електроника — настоях аз. — Да се надяваме, че няма да докараме сърдечен удар на някого.

— Ти си командирът — каза тя.

Извърна се и се зае с полуизядените кутии крекери и зърнени закуски. Отдавна не се бях намирал в домашна обстановка с жена, но разпознах поведенческите признаци. Не бяха добри.

— Какво има?

Тя се завъртя бързо към мен и сложи ръце на кръста си. Черните кабели, увити около глезените ѝ, трябваше да положат усилия, за да последват това нейно движение. Прекрасните ѝ тъмни очи пламтяха.

— Това ли ще правим, Кайл? Ще станем пирати?

Погледнах я.

— Не си ли уморена?

— Направо съм капнала.

— Е, този диван е мой. Няма да се откажа от него. Следователно можеш да спиш вързана за стената или върху металния под в онази стая, която създадох за теб… или да ми позволиш да открадна легло.

— Или можеш да ме оставиш долу.

Лицето ми посърна. Усетих, че ме жилва болка. Това първата ни кавга ли беше?

— Това ли искаш?

Тя се замисли. Поклати отрицателно глава и се ухили. Тази усмивка ме изненада. Сандра като че ли много бързо минаваше от усмивки към мръщене и обратно. Предположих, че се дължи на характера ѝ, с който още свиквах.

— Това е прекалено вълнуващо, нали? — попитах.

— Отчасти — призна тя. — Но и не ми харесва мисълта да те оставя тук горе да се сражаваш за мен — за нас, — без да има с кого да си говориш освен с онзи ужасен австралиец. След всичко, което преживяхме заедно, ще имам чувството, че съм те зарязала и не съм дала своя принос за спасяването на света.

— Какъв идеализъм! Радвам се да видя, че го използваш по предназначение.

Тя направи физиономия.

— Да, признавам. Преди обичах да се боря за разни каузи. Сега, когато се борим срещу възможното изтребление на човечеството, те ми се струват толкова далечни и глупави. Вече се запознахме с две могъщи, ужасяващи раси от роботи, които имат по-добра технология от нас. В сравнение с това всяка заплаха за Земята, за която съм се притеснявала по-рано, ми изглежда абсурдна. Но все още не съм особено въодушевена от мисълта да крадем разни неща заради собствения си уют.

— Бихме могли да си направим душ — казах изкусително. Очите ѝ се вдигнаха рязко да срещнат моите и се разшириха. Бях привлякъл вниманието ѝ.

— Как?

— Трябва да започнем с воден резервоар. Мога да накарам кораба да затопли водата в него. Не искаш ли да си измиеш ръцете? Мога да добавя мивка и душ-кабина в малката ни баня. Колко дълго смяташ да изкараш тук без съвременни удобства? Та ние нямаме дори тоалетна хартия!

Тя присви устни. Стори ми се, че идеята за душ я изкушаваше по-силно от всичко друго, което бях споменал.

— Е, може би е допустимо да задигнем някои неща — рече тя.

Бих се усмихнал, но още не бях съвсем готов за това. Знаех, че я манипулирам. Сандра беше полезна за мен. Караше ме да продължавам напред. Трябваше да продължавам, да мисля и да работя, ако исках някога да стигна до дъното на всичко. Не исках други хора на Земята да преживеят онова, което бях преживял аз.

И все още исках своето отмъщение.

12.

Бях нервен. Чувствах се като хлапе, което краде от магазина, защото приятелите му са го предизвикали да свие една близалка.

Отначало всичко вървеше добре. Долетяхме до най-големия мол в Мърсед, който всъщност не бе чак толкова голям, но разполагаше с онова, от което имахме нужда. Търбухът на кораба се отвори и черната змиевидна ръка се спусна надолу. Бях му заповядал първо да намери легло, така че увиснахме над магазина за мебели. Аз стоях на вратата между мостика и трюма, откъдето излизаше ръката. Тя се подаваше от тавана и се спускаше надолу като гигантска лиана.

От отвора в лицето ми лъхаше горещ въздух и познати миризми. Погледнах през рамо и видях Сандра, която също се бе привела напред и душеше. Дългата черна коса се развяваше около лицето ѝ.

Взрях се с присвити очи към един паркинг. Всичко изглеждаше толкова нормално. Имаше доджове и фордове. Много пикапи и джипове. Няколко хубави коли, няколко таратайки. Стъклата им отразяваха светлината на късното следобедно слънце и тя блестеше в очите ми. Как ми липсваха в този миг откритият простор и слънцето! Днес трябваше да бъде един прекрасен ден, точно преди лятото. Аз трябваше да работя във фермата или да седя във вътрешния двор на университета, или пък да изнасям лекция.

Под нас, на паркинга, първоначалната реакция бе предвидима. Колите започнаха да се изнасят с пълна скорост. Чуха се няколко трясъка, пищене на гуми, викове. Не видях никой да катастрофира, но предположих, че някои шофьори са го направили, докато са извивали вратове към ужасяващия кораб, затъмнил небето.

Опитах се да изхвърля от ума си бягащите граждани. Съсредоточих се върху познатото чувство на уют, което мястото предизвикваше у мен. Ето за това копнеех. Миризмата ме обсеби най-силно. Горещ асфалт. Прах. Разцъфтели дървета. Дори бензиновата миризма на изгорелите газове бе успокоителна и ме изпълни с копнеж по стария ми живот. Тогава осъзнах колко стерилен е този кораб. Бях прекарал в него по-малко от два дни, а нормалният свят вече ми се виждаше толкова различен. В кораба бе като в салона на пътнически самолет. Въздухът бе затворен и застоял — без аромати. Светлината бе приглушена и нямаше видим източник.

Поех си дълбоко дъх, наслаждавах се на бриза и на миризмите на дома. После забелязах, че леглото е започнало да се издига.

— Този кораб има вкус — обади се Сандра зад мен. Малките ръце я държаха, но тя се бе привела напред.

Погледнах какво държи корабът в странната си метална ръка. Леглото бе голямо, старомодно, с четири колони и балдахин, който се къдреше на вятъра. Изсумтях. Не се усмихнах, но бузата ми трепна леко.

Докато леглото се издигаше, осъзнах нещо, което Сандра изказа на глас.

— Прекалено голямо е — рече тя.

Така си беше. Корабът разшири максимално отворите между трюма, мостика и стаята на Сандра, но не внимаваше с неудобния товар. Едната колона избумтя в корпуса. Ръката бе прекалено силна, за да забележи това, и просто издърпа леглото. Чу се пращене. Част от колоната се отчупи и падна на паркинга. Твърдото парче дърво проби посребреното от слънцето стъкло на една кола, покривайки го с мрежа от пукнатини. Надявах се, че вътре няма никого.

— По дяволите! — каза Сандра.

Отстъпихме и се приведохме, докато леглото заплува над нас към нейната стая.

— Много е изтънчен този кораб, а? — рекох сухо.

Чу се трясък от падането на нещо. Беше лампата-мече на децата. Отидох и я вдигнах. Бях накарал кораба да направи контакт в стената, с кабели и истински разклонител от дома ми. Кабелите се издигаха нагоре до две ивици трептящ метал, сякаш жиците за плюса и минуса бяха свързани със замръзнали живачни дъги. Не знаех как корабът захранва тези кабели, без да изпържи миниатюрните роботчета, които образуват връзките, но не го и питах.

— Как е лампата? — попита Сандра.

Тя знаеше, че тази лампа е на децата ми.

— Добре е — казах. — Крушката е счупена, но можем да накараме кораба да намери нова.

— Да бе, да — рече скептично Сандра, гледайки към леглото си. Беше доста хубаво, но единият му край, със счупената колона, бе провиснал. — Да вземем да му кажем и да я завинти.

Разперих ръце. Трябваше да правим каквото можем.

Около половин час висяхме над Мърсед и крадяхме разни неща. Тъй като действахме на сляпо, беше малко като риболов. Взехме и дрехи, случайни купчини ризи и панталони, които не ни бяха по мярка. Взехме храна, мебели и цели три хладилника. Първите два бяха безнадеждно смачкани, но третият пристигна в работещо състояние, само с няколко вдлъбнатини върху двойната врата от неръждаема стомана.

— Хубав е — отбеляза Сандра.

— Ще го запазим — съгласих се. — Какво имаме да сложим в него?

— Ами… — Тя огледа хранителните продукти. — Този кораб изглежда обича пържоли. Имаме купища от тях. И хляб. И адски много оранжада.

— Звучи добре. Следващия път ще потърсим консервирани храни.

— И кутии бира — подсказа ми Сандра.

— Точно така.

Заехме се да напълним един килер и да включим хладилника в страховита на вид черна ръка, която, по неизвестен за мен начин, провеждаше ток.

След още няколко курса с хранителни продукти дойде бедата. Не разбрах точно как се случи. Най-доброто предположение, което ми хрумна впоследствие, бе, че на някой полицай му е дошло до гуша. Вероятно е стоял там от самото начало и е имал заповеди, но е решил да не ги спазва и е стрелял по кораба. Изобщо не чух изстрела му, но чух реакцията на „Аламо“.

Лумна ослепителна зелена светлина, която изпълни очите ни, главите и умовете ни. Сандра изпищя. Закрих лицето си с ръце и почти моментално съобразих какво става.

— Аламо! Прекрати огъня! Те не са заплаха!

— Забелязан е вражески огън.

Лазерът угасна, но остатъчните образи още танцуваха в ума ми. Отворих едното си око и погледнах към предната стена с металния радарен екран, който бях създал. Там се виждаха хората и колите. Всичките. Сигурно бяха хиляди. Неравна линия от точки ни ограждаше на известно разстояние. Без съмнение полицията бе отцепила района, но хората бяха дошли да позяпат увисналия над града им кораб, който тършуваше из магазините и крадеше разни неща с голямата си черна ръка.

Ръката се прибра и отворите изчезнаха. Надявах се, че е свършило, но Сандра извика нещо и посочи екрана.

Погледнах отново натам. Две от точките бяха станали червени. След малко почервеняха и трета, и четвърта. Бяха разпръснати по края на златните буболечки, символизиращи цивилните граждани.

Корабът стреля отново. Една от червените точки изчезна, после и друга. Това трябваше да са полицаи, които бяха почнали да стрелят по кораба, когато той откри огън по тях. Глупаци! Не можеха да му причинят нищо. Стори ми се, че чух куршум да рикошира в корпуса. Зачудих се колко ли е дебел металът.

Златните буболечки вече бягаха във всички посоки. Някои спряха, явно бяха паднали. Други се намираха прекалено близо до червените буболечки, които изчезваха една по една почти със същата скорост, с която се и появяваха. Ченгетата изглежда бяха открили огън във верижна реакция. Всеки от тях бе обозначаван като мишена и изпепеляван миг по-късно. От тяхна гледна точка те бяха чули стрелба на други оръжия и корабът изведнъж бе започнал да стреля по тълпата. Заедно с червените точки изчезваха и скупчените около тях златни. Хората умираха с десетки.

— Не съм в никаква опасност, престани да стреляш!

— Командният персонал е в опасност. Налага се отбранителен огън.

— Тогава лети нагоре! Нагоре! Изведи ни в орбита веднага!

Усетих как подът се надигна към мен и залитнах. Успях да се добера до едно от откраднатите кресла. Потърках лицето си, очите ме боляха. Колко ли души бе убил корабът? Отворих една бира и я изгълтах. Със Сандра почти не си говорихме през следващия час. Тя отиде в стаята си и стената се затвори.

Странно, но аз заспах в откраднатото кресло. Не бях мигнал от много време. Изобщо не възнамерявах да заспивам, просто се случи. Чувството бе задушаващо, сякаш някаква огромна ръка се спусна и сви около мен, за да ме угаси, като пръсти, гасящи пламъчето на свещ.

13.

Когато се събудих, се чувствах по-добре, но после си спомних всичко и пак ми стана гадно. По някаква причина бях сънувал хубави неща за Дона и слънчеви дни. Сънищата ми липсваха, затова се облегнах в креслото, зареях поглед в металния таван и се опитах пак да заспя. Опитах се да се върна в щастливите сънища, но не можах. Накрая се отказах и се надигнах с пъшкане.

Сандра не беше на мостика. Значи трябваше да е в стаята си. Може би също спеше. Порових за храна, после се измих в банята, която бях успял да снабдя с мивка и течаща вода. Водата беше студена и още нямаше душ, но на този етап дори студената вода и сапунът по лицето ми бяха приятни.

Когато свърших, видях, че Сандра ме гледа. Сега имаше клуп от черен кабел около шията си, вместо около глезените. Приличаше на затворничка. Въздъхнах. И двамата бяхме затворници.

Тя посочи кабела около врата си и каза:

— Това е гадно.

— Съжалявам. Какво стана с онези около глезените?

— Подремнах в стаята си, а ти беше казал на кораба да ги маха, когато съм сама, помниш ли? Той така и направи, защото те нямаше наоколо. Но когато се приближих до теб, просто посегна и сграбчи каквото му попадна. В случая — шията ми.

Ако се чувствах по-добре, щях да се засмея.

— Така по-хубаво ли е, или по-лошо от глезена?

— Ами — рече тя замислено, — всъщност по-лесно ми е да се движа, не боли и засега корабът много внимава да не ме задуши. Но е толкова унизително!

— Искаш ли да го променя?

— Не, засега е добре.

— Мога да го сложа около кръста ти. — Заповядах на кораба да премести кабела около кръста на Сандра. Така ми изглеждаше далеч по-естествено. Приличаше по-скоро на обезопасително въже, а не на робски нашийник.

— Благодаря — каза тя, дишайки вече по-леко.

Поколебах се.

— Дали да не си направя тези инжекции? Мисля, че рано или късно ще ми се наложи. Не мога да живея така вечно.

— Не го прави само за мое удобство. Не знаеш какво може да стане. Просто ще продължа да се правя на държанка в харем още някой ден.

Заехме се със закуската. Зачудих се кое време е. Погледнах към стената и осъзнах, че се намираме високо над планетата, но не толкова, че да не чувстваме гравитацията. Запитах се колко ли дълго сме стояли тук и дали изобщо още сме над Калифорния. Животът в космоса бе доста по-различен от този на Земята. Правеше мозъка ти на каша. Всички нормални денонощни цикли — на ядене и спане — бяха нарушени. Предположих, че е същото като да прекарваш дълго време в подводница или в подземен рудник.

— Знаеш ли какво правят хората, за да не разстройват жизнения си ритъм, когато са на подводница или космически кораб? — попитах Сандра.

— Какво?

— Нямам представа — казах. — Търся идеи.

— Е, можем да се опитаме да поддържаме що-годе нормален цикъл с часовници.

— Съгласен съм — отвърнах. После поговорих малко с „Аламо“ и му дадох инструкции да обявява на глас часовете, ако не спим. Наредих му също да усилва или отслабва сиянието на стените в ритъм с нормалния слънчев цикъл. Нагласихме се по калифорнийско време. Вероятно щяхме да го чувстваме най-естествено.

По-късно ми се обади Кроу и говорих с него по този въпрос. Той каза, че те вече го правели, но трябвало да настроя часовника си по гринуичкото време, което ще рече да живеем по времето във Великобритания. Ако всички се водехме по този стандарт, щяхме да сме в синхрон и да координираме по-добре действията си. Съгласих се — това беше най-простата система, а той, като офицер, не искаше да го търсим денонощно.

Кроу обсъди с мен плана си да постави кораби на пост около Земята. Ако използвахме шест кораба — два над полюсите и още четири около екватора, можехме да получим по-ранно предупреждение, ако се появи нов вражески съд.

— Добра идея — казах аз.

— Радвам се, че ти харесва. Ти си назначен на Северния полюс, на дванайсетчасова смяна. Вземи дневната. Искам да си буден и да мислиш за нови начини да накараме тези кораби да работят за нас.

— Добре.

— Бих те сложил да командваш ескадрила и да упражнявате бойни строеве, но мисля, че вместо това ще бъдеш нашият едночленен изследователски екип. Успя ли да претарашиш няколко магазина и да направиш кораба си по-уютен?

Разказах му за касапницата в мола на Мърсед. Той зацъка разочаровано с език.

— Виж, не го взимай много присърце. Това си е била тяхна грешка, не твоя. Не бива да се чувстваш виновен. Те знаят какво ще стане, ако стрелят срещу тези кораби.

— Да, но според мен само един човек си изтърва нервите и стреля, корабът отвърна на огъня, а после останалите решиха, че сезонът е открит, и…

— Да, да. Знам какво е станало. Това далеч не е първият случай. Но те трябва да се научат, пък ако ще и по трудния начин.

Не ми хареса отношението му. Ама никак.

— Говорим за човешки същества. Онези, които уж трябва да пазим.

— Все още имаме някои проблеми за изглаждане. Работя по въпроса. Накарал съм дипломатическия си екип…

— Говорим за Пиер, интернет измамника, нали?

— Посланик Пиер Гаспар. Постарай се, ако имаш някакви контакти със земните правителства, да го наричаш „посланик“. Изобщо не трябваше да ти казвам за миналото му.

— Не се засягай. Добре, той е нашият посланик. Как се справя?

— Ами доста добре. Използвайки твоята гениална схема за крадене на млади жени…

— Намерението ми не беше такова!

— Няма значение. Във всеки случай тази сутрин успях да хвана една американска сенаторка по хавлия във Вашингтон. Тя, разбира се, се провали още на първия тест — сещаш се, теста за находчивост, където трябва да яхнеш ръката, за да излезеш от стаята?

— Спомням си го много добре.

— Както и да е, само след минута беше изхвърлена на моравата си. Корабът ми се намираше на два метра над земята. Накарах го да я хване пак и да я донесе на мостика. Имах чувството, че жената ще получи сърдечен удар, но тя оцеля и аз я предадох на кораба на Пиер, за да започне преговори.

— Чакай малко — казах, — тя се е провалила на тест на твоя кораб, но наносите са я допуснали на борда на кораба на Пиер?

— Да, изглежда, след като бъдат белязани като некадърници, те си остават такива за всички наноси.

— Много ти благодаря — намеси се Сандра.

— Хей, Сандра. Не исках да те обидя.

Сандра напусна мостика с вирната глава.

— Как се казва сенаторката? — попитах.

— Ким Багър.

— Наистина ли? Сенатор Багър не председателства ли Комисията за външна политика?

— Може би. Не следя американската политика, а футбола. Онзи, дето се играе с крака. Както и да е, в момента тя разговаря надълго и нашироко с Пиер. Искам да кажа, посланик Гаспар.

— Трябва да говоря с нея. И с двамата.

— Мисля, че можем да го уредим. Но се постарай да не казваш нищо смущаващо или прекалено разкриващо, става ли? Това е сериозна работа.

— Да, сериозно изнудване.

— Ето, това имам предвид. Ние не сме пирати, друже! Ние сме сериозна политическа сила. Едва вчера загубихме няколко кораба и екипажите им, бранейки Земята. Ако можем да получаваме продоволствия по почтен начин, на твоя кораб няма да му се налага да убива хора в моловете другата седмица, когато ти свърши храната.

Поех си дълбоко дъх. Беше прав за набезите: те представляваха опасност за хората долу. Трудно ми беше да приема нашата групичка от отрепки за политическа сила, но ние наистина представлявахме отделна нация. Бяхме затворени в корабите си, знаехме неща, които никой друг на Земята не разбираше. Мисията ни беше на живот и смърт — и то не само за нас, а може би за цялото човечество.

— Добре — казах. — Обещавам да играя ролята на командир от Звездната армада. Ако ни вземат насериозно, нещата ще минат много по-гладко за всички.

— Точно така. Радвам се да го чуя.

— Какво щеше да направиш, ако не се бях съгласил, Джак.

Комодор Кроу изсумтя.

— Нямаше да ти дам името на кораба на Пиер.

Усмихнах се. Първата ми усмивка след смъртта на децата. Трепнах при тази мисъл. Хлъзгавото поведение на Кроу бе разведрило малко деня ми. Изведнъж ми хрумна нещо.

— Кроу?

— Да, друже?

— Ти не си бил капитан в австралийската флота, нали?

Той си пое дълбоко дъх.

— Никога не съм казвал, че съм бил. Или поне не точно капитан. Дръж го в тайна, става ли, професоре?

— Разбира се. — Говорех сериозно. — А сега ще ми дадеш ли името на кораба на французина?

— Кой казва, че е французин?

— Ами, предположих…

— Канадец е.

— А, разбирам. Значи говори свободно английски, така ли?

— И още няколко езика.

— А името на кораба е…?

— „Версай“ — каза Кроу с оттенък на извинение в гласа.

— Кръстил е кораба си на дворец?

— Да. Ами… той вярва в традициите. Както и да е, свържи се с него, ако се нуждаеш от прясна информация за политическото положение. Оставям те в неговите вещи ръце. Край.

14.

Както бе заповядал Кроу, заех позиция на около осемдесет хиляди километра над Северния полюс. Тогава се сблъскахме със съвсем нов проблем — безтегловността. Отначало ни беше забавно. Сандра ми се присмя, когато отлетях от креслото си. Аз накарах кораба да ме привърже с една от своите мигновено израстващи ръце. Тънкият кабел, който се уви около кръста ми, беше топъл. Усещането бе зловещо, защото знаех, че той се състои от милион мънички, пъплещи нанити. Само мисълта за това предизвикваше у мен сърбеж всеки път, когато ръцете ме докоснеха. Имах чувството, че са съставени от бълхи, които са сплели крачета, образувайки верига от телата си.

Не се засмях, но по устните ми плъзна лека усмивка. В безтегловност със Сандра бяхме равни — корабът ни държеше на каишки. После забелязах, че всички течности в чашите и кутиите наоколо плуват заедно с нас. Трябваше ни известно време да разчистим и подредим. Нанитите не се справяха много добре с течностите. Можеха да образуват твърди повърхности от своя течен метал или да отворят пори в пода и да ги изсмучат, но просто не умееха да ловят течности във въздуха.

След няколко часа висене в орбита започнахме да свикваме и нещата придобиха почти нормален вид. Виждах обаче, че ще имаме проблеми с течностите. Нямахме достатъчно шишета, които могат да се стискат, и нямаше начин да готвим като хората. Слава богу, че се очакваше да висим на пост тук само през половината денонощие. Още преди първата ни смяна да свърши, с нетърпение чаках да се върна към познатия ни гравитационен кладенец.

— Не трябва ли да се обадиш на този Пиер? — попита Сандра, докато плуваше над новия диван с руло хартиени кърпички. Бе забелязала едно последно мехурче оранжада, носещо се във въздуха, и бе твърдо решена да го хване, преди да е оцапало дивана.

— Трябва — казах аз, — но по някаква причина не изгарям от нетърпение да го направя. Честно казано, освен че бях зает с друго, съм и малко смутен.

— Защо?

— Ами, доколкото разбирам, той е някакъв интернет мошеник. Кой знае какви ги е надрънкал на сенатор Багър. Просто всичко ми изглежда толкова непрофесионално. Те сигурно ни мислят за шайка откачалки, а ние засега се държим като деца, които случайно са докопали ядрено оръжие.

— За първи път ли ще говориш със сенатор?

— Определено. Ама че начин да започна политическата си кариера!

— Просто го направи и да се свършва.

— Ще го направя — след като измисля какво ще обядваме.

Този ден обаче така и не опряхме до обяд. Аз успях да набутам една летяща порция замразен ориз в микровълновата и захлопнах вратичката, преди да е отплувала. В този момент „Аламо“ заговори отново, изричайки думите, от които се ужасявах.

— Засечени са вражески кораби. Получен е спешен сигнал. Започва събиране.

Знаех какво предстои, затова се опитах да сграбча ръката-кабел, която ме държеше, и да се издърпам към пода. Успях да го направя, но бях сбъркал в предположението си. Този път таванът беше под. Всичко започна да пада или да се плъзга към него.

— Аламо, закрепи всичко, което можеш!

От стените изникнаха ръце, но в повечето случаи беше прекалено късно. Бутилки се счупиха и съдържанието им се заизлива с бавно бълбукане. Хладилникът се плъзна по стената, на която бе опрян, и се тресна в тавана с такава сила, че покривът му се вдлъбна.

— Аламо, нова постоянна заповед: Когато се готвиш да ускориш поради някаква тревога, първо закрепвай всичко.

— Програмата отхвърлена. Противоречи на предишно програмиране. Не са зададени параметри.

Заскърцах със зъби.

— Аламо, когато получим сигнал за тревога, възможно най-бързо закрепи цялото оборудване и персонала.

— Програмата приета.

— Освен това обърни ни с правилната страна нагоре.

— Неясна формулировка. Заповедта е отхвърлена.

— Завърти кораба така, че ускорението да ни притиска към палубата, която беше под.

— Заповедта приета.

Отново се чуха звуци на плъзгане, последвани от няколко трясъка. Поех въздух през зъби и закрих главата си с ръце. Микровълновата се размина с мен, както и хладилникът, но купичката с ориз ме улучи по опакото на дланта. Все още беше замразен и доста ме заболя. Сандра извика нещо откъм мостика, но не чух какво.

— Добре ли си? — извиках в отговор.

— Стига си си играл с кораба! — извика тя.

Не изглеждаше да е наранена, затова насочих вниманието си обратно към „Аламо“.

— Аламо, къде се намират вражеските кораби? В нашия сектор ли са?

— Не.

— Колко са на брой? Покажи ги на предния екран.

— Корабите са три. Показвам ги.

Излязох с олюляване от кухнята на мостика. По средата на предната стена се виждаше тъмен кръг, изобразяващ Земята. Взирах се в продължение на няколко секунди, преди да забележа ръждивочервените точки. Едната беше на стената вляво, другата — на стената вдясно, а третата пълзеше по пода. За малко да я настъпя.

Корабът се ускоряваше все по-бързо. Стори ми се, че в началото бяхме подложени на половин гравитация — ускорение от половин g. Но сега беше цяло g, а може би и повече.

— Този път се приближават от различни посоки, Кайл — рече Сандра. — Това не ми харесва.

И на мен не ми харесваше. Взирах се в стените и се мъчех да осъзная ставащото. Благодарение на разположените постове от съгледвачи, този път бяхме предупредени по-отрано. Имахме и повече кораби. Но веднага видях, че нещата не вървят добре. Корабите, намиращи се около екватора, се бяха устремили право към най-близкия вражески съд. Щяха да стигнат до него и да бъдат унищожени, преди останалите да ги догонят. Още по-лошо, всичките ни кораби се насочваха на случайно разпределени рояци към най-близкия враг.

— Повикване от „Бодлоперка“.

— Отвори канала — казах.

— Командир Ригс? — извика Кроу. Звучеше, сякаш е получил сърдечен удар.

— Нещата са зле, комодоре.

— И сам виждам. Какво мислиш, че трябва да направим?

Започнах да работя по тактическия екран на тавана, сочейки местата, където исках групи от кораби. „Аламо“ вече бе обучен да реагира на такива неща и покорно разположи групите златни буболечки в указаните точки.

— Нека просто се разделим на три групи по двайсет кораба, да ги подредим в сфера и да атакуваме едновременно.

— Не, прекалено е рисковано — каза Кроу.

— Как така „не“? Ти какво искаш да направим?

— Да се струпаме около единия кораб, да го взривим, а после да направим същото и с останалите.

— Ако направим това, два от корабите ще стигнат до Земята.

— Да, ще стигнат, преди да им видим сметката. Но не искам да деля силите си, след като не съм сигурен колко кораба са нужни, за да унищожат един от вражеските.

— Слушай, Джак — казах разтревожено. — Не можем да вземем такова решение сами.

— Тук няма никой друг, Кайл.

Поех си дълбоко дъх и погледнах към Сандра. Тя отвърна на погледа ми, очите ѝ бяха ококорени и пълни със страх. Не мисля, че до този момент бях виждал страх в тях. Подозрение, тревога, гняв — да. Но не и открит страх. Тя знаеше какви са залозите.

— Ригс, ще се опитам да отзова съгледваческите кораби, които се канят да се самоубият срещу врага. Обади ми се, като ти хрумне по-добра идея. Край.

Обърнах се пак към големия екран, търсейки тази магическа „по-добра идея“. Нашите постове ни бяха спечелили малко време. Намираха се далеч от планетата и този път бяха забелязали врага отрано, така че разполагахме може би с половин час, преди да стигне до Земята. Проблемът беше да убедим някой от корабите, че отстъплението не е бягство от врага, а по-скоро престрояване, за да можем да спечелим битката. Докато мислех върху това, ми хрумна първата идея.

Свързах се с Кроу.

— Какво? — изрева той.

По движението върху екрана виждах, че не е успял да спре корабите. Най-близките бяха забавили малко главоломния си устрем, но не бяха обърнали назад, не бяха се изтеглили, за да се прегрупират. Сега макросът се приближаваше към тях. Радвах се, че този път враговете не дойдоха откъм Северния полюс. Тогава „Аламо“ без съмнение щеше да се втурне нетърпеливо към най-близкия от тях.

— Джак, кажи на съгледвачите да заповядат на корабите си да атакуват врага от другата страна на планетата. Така пак ще атакуват, но ще могат да избегнат този, който…

— Разбрах! Край.

Знаех защо прекъсна толкова бързо. Корабът, патрулирал над Африка, вече почти бе стигнал до големия червен копелдак, носещ се към него. Приближих се към тази част на битката. Намираше се на дясната стена, точно над креслото ми. Да, ето го. Видях как малко сребърно петънце излетя от нападателя и се превърна в червена точка.

— Мамка му, стреляха — промълви Сандра.

— По дяволите! — извиках аз и заблъсках по стената. Усещах малките, твърди издутини на метала под юмрука си. Както можеше да се очаква, ударите ми не дадоха никакъв резултат. След трийсет секунди загубихме първия си кораб в тази битка.

Отидох до срещуположната стена. Кроу бе успял да се свърже навреме с тези съгледвачи. Те бяха обърнали назад и се отдалечаваха. Явно нашите кораби бяха по-бързи от врага.

Обадих се пак на Кроу.

— Спаси двама от тях.

— Да — каза той. — Всичко ще е наред, друже. Не се притеснявай. Какво друго си измислил, освен да погубиш цялата ми флота, разделяйки я на три?

— Това ще прати по двайсет наши кораба срещу всеки от техните — казах аз. — Може да спечелим и трите битки.

— А може да загубим и трите битки, както и войната.

— Разполагаме с шейсет кораба. Колко от тях си склонен да загубиш, за да узнаеш нещо важно?

Кроу обмисля това няколко секунди.

— Зависи. Продължавай да говориш.

— Знаем, че около четирийсет кораба могат да победят един от техните, правили сме го вече. Всъщност при по-добра организация би трябвало да не загубим никого при четирийсет кораба. А останалите можем да си позволим да пратим срещу втория кораб.

— Ами третият?

— Ще оставим врага, идващ откъм Южния полюс, да се приближи. В Антарктида няма кой знае какво за унищожаване. Докато стигне до Аржентина или Южна Африка, или Австралия, ако такива са намеренията му, главните ни сили ще са приключили битката и ще можем да го нападнем вкупом.

— А какво искаш да разбереш, като пращаш двайсет кораба срещу един?

— Дали могат да победят. Помисли, Джак: те загубиха последната битка, нали, затова утроиха броя си. Ако загубят и тази, следващия път ще пратят девет кораба.

— Откъде си толкова сигурен?

— Не съм. Но те са машини. Склонни са към повторения и следване на еднакви схеми.

Той помълча за секунда.

— Ще пратя десет. Десет кораба в гъста формация. Ако ги унищожат, ще знаем нещо.

— Защо десет?

— Защото горе-долу по толкова ще имаме срещу всеки от техните, ако следващия път пратят девет.

Потрих врата си и се отпуснах в креслото. Ускорението си казваше думата. Съгласих се с плана му. Можехме да загубим десет кораба, но ако десет от нашите не бяха в състояние да свалят един техен, вероятно така или иначе бяхме мъртви.

15.

Отначало битката вървеше по план. С Кроу уточнихме детайлите върху тактическите екрани на тавана, после ги предадохме до всички във флотата. Пратихме главната група кораби срещу врага, насочил се към Европа. Кроу и аз също потеглихме с тях. Друга група от десет кораба се отправи към втория враг, който беше над Хаваите, или някъде там. Явно противникът разделяше своите сили с надеждата да се промъкне през защитата ни. А далеч на юг щеше да успее. Това бе корабът, за който се притеснявах най-много: онзи, който пълзеше като хлебарка по пода към Южния полюс, а оттам — незнайно накъде. Нямах представа какво ще направят тези кораби, щом стигнат до планетата, но не мислех, че са изминали целия този път, за да ни донесат лекарство срещу рака.

Нашите петдесет атакуваха самотния кораб, движещ се към Европа, и свалиха всички ракети, които той прати срещу нас. Бях чул от Кроу, че това действително са ракети. Някои от нас следяха земните новинарски станции и наблюдателите долу го бяха потвърдили. Радвах се, че не са някакви шантави свръхнапреднали джаджи, с които човешката технология не би могла да се справи. Радвах се също да чуя, че Земята наблюдава открито тези битки. Току-виж някой ден започнат да ни ценят.

С петдесет кораба срещу един битката беше неравна. Унищожихме го бързо, макар че той се опита да обърне и да побегне. Но когато се взриви, се намирахме много далеч от първоначалната си позиция и ни бе нужен около час, за да се върнем и да помогнем на останалите кораби.

Това бе един от най-дългите часове в живота ми. Вторият макрос над Хаваите не се даваше толкова лесно. Докато нашите кораби бяха по-надалеч, успяваха да свалят всяка приближаваща се ракета, но щом скъсиха разстоянието, имаха по-малко време да стрелят по ракетите, преди те да са улучили нещо. Виждахме как всеки изстрел стига все по-близо до гъстата групичка от десет кораба.

А после бедата дойде от неочаквана посока. Корабът над Южния полюс, който през цялото време се бе носил с пълна скорост, доближи Земята. Но бе изменил леко курса си. Новата му цел скоро стана ясна.

— Това не е ли Южна Америка? — попита Сандра.

Кимнах. Ако не друго, поне на Джак не му се налагаше да се тревожи за близките си. Всъщност изглеждаше логично. Защо да не се насочат към най-близкия масив от суша с най-голямо население.

— Кайл — обади се Сандра. — Мисля, че той изстрелва нещо.

Гледах онемял, с пресъхнала уста. За първи път виждах извънземен кораб да стреля срещу планетата ни — ако не броим наносите. Някак си се чувствах отговорен. Не можех да повярвам, че моите командирски решения са довели до този резултат. Беше ми горещо и ми се гадеше. Не бяхме успели да защитим нашия свят.

— По какво стрелят? — попита Сандра и приклекна до големия тъмен кръг на Земята. — Ракетите изчезват над Антарктида.

— Там има бази. Научни инсталации, управлявани от различни държави. Извънземните определено действат щателно, нали? Само ако…

— Кайл! — извика Сандра. — Виж десетте, които прати срещу другия кораб.

Погледнах и едва не се задавих. Очаквах да видя, че са унищожени, но не бяха, поне засега. Само че това, което видях, в известен смисъл беше по-зле. Три от корабите се бяха отделили от групата. Вече не атакуваха зададената им цел. Бяха се обърнали и се насочваха надолу по стената към кораба, приближаващ южния край на Южна Америка.

Гласът на Кроу заръмжа по общия канал.

— Бунт! Връщайте се към целта! Проваляте плана!

Не звучеше много професионално, но бе по същество. Трите кораба не му обърнаха внимание и продължиха да се отдалечават от възложената им битка.

Отворих канал към Кроу.

— Комодоре. Изтегли всички. Прати и десетте към кораба над Южна Америка.

— Какво правят, по дяволите?

— Не се подчиняват на заповедите.

— Трябва да оставя да ги взривят.

— Може и така да стане. Мисля, че ще стигнат до южноамериканския кораб преди твоята група.

Раздаде се неприятен смях.

— Пада им се! Дезертьори.

— Може да имат роднини на този континент.

— Да, или са решили, че единственият начин да избягат е като постоянно сменят мишените.

Замислих се над това. Не ми хареса. Членовете на нашата флота не бяха дисциплинирани, а просто банда от оцеляващи. Бяха научили нов начин да избегнат битката, така че можеха да оставят някой град да изгори, за да се спасят.

— Да се надяваме, че този път съм прав — казах.

— Във всеки случай мисля, че си прав за начина, по който трябва да реагираме. Изтеглям корабите от втората цел. Всички заедно ще ударим третата, а втората ще остане за после. Не ми харесва, че стрелят по Земята.

Заех се да направя предвиждане с помощта на „Аламо“. Установихме, че корабът, идващ откъм Южния полюс, ще стигне до Сантяго, Чили, или до Буенос Айрес, Аржентина, преди да сме се добрали до него. Вражеският кораб се озова над сушата и спря над един скалист регион далеч на юг. Малко по-късно продължи нататък, но остави зад себе си някаква купчинка. Изглеждаше, сякаш е снесъл яйце.

— Какво е това, по дяволите? — попитах.

— Не знам — рече Сандра.

— Аламо, какво спусна онзи кораб?

— Предупреждение: това е предварителен анализ, който не се базира на сигурна информация.

— Просто ми кажи.

— Вероятностите сочат, че става дума за десантен отряд.

— Десантен отряд ли? От какво? От гигантски роботи?

— Изразът е неясен.

— Макросите спускат войски, това ли искаш да ми кажеш?

— Да. Войски и преработващи системи.

„Те идват за суровини“, спомних си аз. Взирах се в стената, покрита с трептящи частици метал. Моретата не бяха сини, а сребърни. Сушата бе с цвят на графит. Но въпреки всичко това беше моят дом. Почувствах страх и паника — а също и ужас.

Когато корабът се приближи до група големи градове, снесе още едно „яйце“ от войски, машини, или каквото беше там. После стреля около пет пъти. Ракетите полетяха и изчезнаха над няколко от най-големите градове на Земята. Не се и съмнявах, че има огромно количество жертви.

Преглътнах тежко, докато се носехме към вражеския кораб. С гордост видях, че тримата, които се бяха отделили от групата, за да поемат към Южна Америка, не са дезертьори. Те бяха пристигнали първи. Двама загинаха, докато се приближим достатъчно, за да им помогнем, но поне единият оцеля. Помислих си, че може би са постъпили правилно. Бяхме загубили два кораба, но отвлякохме вниманието на макросите и им попречихме да унищожат повече градове.

Струпахме се около вражеския кораб и го свалихме без повече загуби.

— А сега какво? — попита Сандра.

Знаех какво има предвид. Дали да отлетим да видим сметката на кораба над Хаваите, или да останем, за да се справим с войските, или каквото там беше? Виждах, че те също се движат, макар и много бавно. Скоростта им бе като на минутната стрелка на старите часовници, но все пак се движеха. Осъзнах, че на планетата това би трябвало да е наистина висока скорост — поне колкото на кола, пътуваща по магистрала.

— Хей, флота — обади се гласът на Кроу. — Искам всички да ударите по кораба над Хаваите. Можем да се върнем и да атакуваме наземните сили по-късно. Според „Бодлоперка“ ще са им нужни часове, за да стигнат до големи селища.

Никой не възрази. Всички се понесохме ниско над океана в посока северозапад. Копнеех да обърна една бира, но се въздържах. Казах си, че ще изпия цели шест, когато и последният макрос на моята планета умре.

Последният кораб така и не стигна до Хаваите. Беше близо и даже изстреля една ракета, която, както разбрах по-късно, унищожила град Хило. Ракетите били ядрени, което не бе изненадващо. Всяка носела по една бойна глава от десетина мегатона смърт и унищожение. За щастие този враг не успя да се приближи достатъчно до сушата, за да спусне десантен отряд.

Когато полетяхме обратно към Южна Америка, двете червени точки, представляващи наземните отряди, се бяха разпрострели като петна от боя. Корабите ни се приближиха и спряха над тях. Усетих как „Аламо“ стреля отново и отново. Ухилих се свирепо на Сандра. Явно ги изтребвахме наред.

Тогава обаче се разнесоха панически гласове по общия канал. Съобщаваха, че нещо ни обстрелва. Трудно бе да се каже кой умира, защото златните ни кораби кръжаха един през друг върху екрана, търсейки и унищожавайки враговете.

После видях как улучват един от нашите, недалеч от собствената ни точка. Опитах се да отворя канал към комодор Кроу. Трябваше да се махнем оттук. Той обаче пренебрегна повикването ми и закрещя по общия канал:

— Назад! Всички да се изтеглят в орбита. Корабите ще ни го позволят, те нямат нищо против да отстъпваме от наземна битка. Повтарям, заповядайте на корабите си да се издигнат в орбита.

Вкупом последвахме заповедите му. Втората битка на Звездната армада с макросите бе приключила. Но сухопътната война за Земята едва сега започваше.

16.

На петия ден на борда на „Аламо“ вече сериозно се нуждаех от бръснене. Помислих си, че може би затова едновремешните пирати винаги са изобразявани с буйни рошави бради — защото не са имали лесен начин да се обръснат.

Пиер беше… интересен събеседник. Забавен. Беше душата на купона. Представяше всичко в най-добрата му светлина, дори и разрастващата се война в Южна Аржентина и Чили. Наричаше го „поучително преживяване“ и казваше, че е полезно за човечеството.

— Тази война ще сложи край на всички останали, казвам ти — рече той по частния канал между корабите ни. — Защо ли? Защото човек няма да се бие с човека, щом там някъде съществуват далеч по-страшни неща, които искат да изтребят всички ни.

Пиер често говореше така: първо задаваше въпрос, а после сам му отговаряше. Трябваше да призная, че този подход върши работа. Всички го смятаха за убедителен.

— Добре, Пиер, не ми излизай пак с тази теория.

— Теория ли? Ти му викаш теория? Не, това е очевиден факт, а не теория. Дори в този момент сили, които допреди седмица отказваха да се признаят взаимно, се съюзяват срещу тази извънземна заплаха. Отколешни врагове застават рамо до рамо и се сражават до смърт с тези машини.

— Убеди ме, човече. — Не ми се спореше повече. — Хайде да поговорим за голямата среща.

— Ще се състои днес, в шест часа. Аз ще се срещна насаме с представителя на американското правителство.

— Само един човек, нали?

— Точно както говорихме. Сенаторката — Ким Багър — се съгласи. Ще прати само един човек. Трябва да ни признаят за нова суверенна нация. Трябва да установим официални отношения със земните правителства.

— Не бива да се срещаш с него сам, Пиер — обади се Сандра.

— Не се тревожи за мен, прекрасна Сандра.

Хвърлих поглед към нея. Не бях сигурен как Пиер е разбрал, но днес тя изглеждаше още по-добре от обикновено. Чистите дрехи и къпането бяха свършили чудеса. Косата ѝ бе чиста и лъскава. Досега я бях виждал само мърлява. Бях успял да стъкмя онзи душ, който ѝ обещах. Няколкото нощи здрав сън също не ѝ се бяха отразили зле.

— Ако ти трябва подкрепление, Пиер — казах, — ние ще сме само на няколко километра от теб.

— Не ги плашете! Не знам колко високопоставен ще е въпросният човек, но трябва да има пълномощия да говори от името на правителството. Ще дойде сам и невъоръжен. И сигурно е смел, щом рискува да се подложи на тестовете на кораба.

— Колко смел? Бил е инструктиран какво да прави. Когато се провали, корабът просто ще го изхвърли на тревата на един парк в Александрия, а после ще можеш да го прибереш пак.

— Ние с теб го знаем, командире — рече Пиер. — Но нашият храбрец не го знае. От негова гледна точка той влиза в леговището на лъва. Не си ли спомняш колко те беше страх, когато корабът те вдигна в извънземната си хватка за първи път? Не може да си забравил този ужас.

— Ами всъщност през цялото време бях бесен.

Пиер се разсмя непринудено. Това бе още един от неговите навици. Когато разговорът поемеше в посока, която не му се нрави, той се разсмиваше, после сменяше темата.

— Командире, моля те да стоиш по-надалеч. Дай на дипломацията малко простор, за да може да диша.

— Това си е твоето шоу, Пиер. Аз съм само зрител.

Пиер се засмя нервно.

— Имаш чудат начин на изразяване. Е, сега трябва да се приготвя за госта си.

Прекъснахме връзката.

— Той разчита твърде много на бързия си език — рече Сандра. — Смята, че може да се измъкне от всяка ситуация с приказки.

— Може и да може — казах аз. — Все пак убеди Кроу да го направи посланик, нали?

Двамата се върнахме към гледането на новините. Хубаво беше да имаш сателитна телевизия на борда. Новините обаче не бяха толкова хубави. Всъщност, доколкото си спомням, никога не са били по-лоши. Бяха лоши на Земята, а не в космоса. Горе в небето всичко бе зловещо тихо. Не се бяха появили нови нападатели. Някои от нас започнаха да подхвърлят, че космическото нашествие сигурно е свършило, че макросите ще изчакат да видят дали сухопътните им войски могат да ни ликвидират сами, преди да рискуват други свои кораби в атака срещу Земята. Аз лично не се хващах на тези приказки. Десантните им кораби може да бяха свършили, може и да не бяха. Но бях сигурен, че докато има начин, тези роботи ще продължат да ни нападат. Компютрите са упорити. Давах на студентите си следния пример: пуснете нещо малко, например молив, между отворените врати на асансьор. Вратите ще се опитат да се затворят, но ще усетят молива и ще спрат. Ако се върнете след час и никой още не е махнал молива, те ще продължават да опитват да се затворят. Никога няма да се откажат. Точно така очаквах да се държат и макросите. Не биха отстъпили за нищо на света.

Наблюдавахме ги вече няколко дни. Благодарение на предавания по интернет от портативни компютри видяхме няколко битки. Макросите представляваха пълна противоположност на наносите. Бяха огромни. Най-едрите — създадени за битка — бяха високи над трийсет метра. Но като цяло макросите не си приличаха нито по размери, нито по форма или функция. Много от тях бяха по-дребни и извършваха други задачи, които все още не разбирахме съвсем. Повечето вървяха на шест крака като гигантски безглави насекоми, само че бяха от метал и високи колкото сграда. Имаха добра противовъздушна защита, за лош късмет на нашата Звездна армада. Можехме да ги унищожаваме, но ни излизаше прекалено скъпо. Когато прелитахме над тях, корабите ни автоматично откриваха огън с всички оръжия, но макросите носеха на гърбовете си ракети земя-въздух и след първите няколко схватки осъзнахме, че губим кораби със същата скорост, с която те губят своите великански ракоподобни роботи.

Отказахме се от идеята да водим директна битка с тях. С Кроу решихме, че работата на Звездната армада е да унищожава макросите, преди да кацнат. При неуспех, на земните войски, кораби и самолети се падаше да свършат останалото.

Засега макросите се справяха значително по-добре от нас в унищожаването. Аржентинската армия бе оформила голям отбранителен пръстен около южния крайбрежен град Трелю. Битката там бушуваше цял ден. Докато гледах видеоматериала, бях принуден да заключа, че нашата страна е напълно разбита. Хората долу просто не разполагаха с достатъчно тежко въоръжение. Имаха нужда от бронирани дивизии, и то модерни.

Аржентина никога не бе разполагала с кой знае каква флота, но въпреки това корабите им обстрелваха макросите със снаряди, докато не бяха потопени. Във въздуха се справяхме малко по-добре. Успяхме да взривим няколко макроса. Една група самолетоносачи, пратени от Съединените щати, бе стигнала до региона. Подкрепяха ги няколко британски кораба.

Международните отбранителни действия продължаваха. Земните военни нямаха никакво доверие в нас, както личеше от новинарските емисии. Наричаха ни „първата вълна на нашествието“ или „космическите разбойници“. Доверие бе възникнало обаче между някои от паникьосаните земни правителства. Пиер се оказа прав за това. Всички пращаха въздушна подкрепа според възможностите си. Китайците, НАТО и дори няколко руски самолета се бяха включили в битката. Ескадрили бомбардировачи и хеликоптери, водени предимно от американците, се сражаваха ожесточено. Но щяха да минат седмици, преди Земята да струпа достатъчно сухопътни сили на мястото. Дотогава врагът щеше да се е придвижил на север, към сринатите градове Сантяго и Буенос Айрес.

За мен обаче най-страшни бяха загадъчните куполи. Информацията за тях бе твърде оскъдна, но личеше, че са нещо специално. Макросите ги оставяха зад себе си, докато напредваха. Никой не знаеше защо. Те бяха огромни бели куполи с размер на футболен стадион. Формата им беше параболична и приличаха на бели купи, захлупени върху плоски и открити местности. Знаехме, че в тях става нещо, но нямахме представа какво.

Пиер се свърза с мен още веднъж тази нощ. Обаждането дойде, докато наблюдавах как огромни, покрити с шипове крака събарят последните горящи сгради на Трелю. Все едно гледах филм за Годзила, само че срещу нас имаше сто метални Годзили — и никакви готини чудовища на наша страна, които да ги спрат.

Бях престанал да мисля за Пиер и неговата дипломация, докато той не ме потърси. „Аламо“ ме попита дали искам да приема частно повикване от „Версай“, и аз, разбира се, казах „да“. Само че не се обади никой. Чу се само някакъв странен трясък. Последваха още звуци. Нещо като дращене и тежко тупване.

— Пиер? Какво става?

Нямаше отговор.

Очите ми се стрелнаха към големия екран. Корабът на Пиер си беше още там — златна буболечка, съвсем близо до метално-кехлибарената точка, обозначаваща собствения ми кораб.

А после по канала се разнесе шепот. Гласът ми беше непознат.

— Компютър, изключи всички комуникации.

— Командата е неясна — каза корабът на Пиер.

Със Сандра се спогледахме. Който и да беше в другия край на линията, не знаеше как да се обръща към кораба.

— Чуваме те. Ти си убил нашия посланик, нали? — попита Сандра. Взираше се в стените наоколо, като че ли собственикът на гласа можеше да се крие зад тях.

— Мамка му — прошепна убиецът.

— Чувам те — казах аз. — Какво направи с Пиер?

— Кораб, преименувам те „Делта“. Отговори — каза непознатият. Едва различавахме думите. Убиецът говореше тихо. Не бях никак изненадан.

— Преименуването извършено — каза корабът, който вече не беше на Пиер.

— Който и да си — казах аз, — гарантирам ти, че няма да преживееш следващата битка.

— Делта, прекъсни всички комуникации — изсъска непознатият глас и това бе последното, което чухме от него.

През следващите десет минути Сандра крачеше гневно по мостика. Не я обвинявах. Аз самият бях потънал в мрачен размисъл. Проблемът беше, че не можехме да направим кой знае какво. Не бихме могли да спасим Пиер, дори и да искахме. Моят кораб не би ме пуснал навън да му помогна и не би стрелял по един от своите. Значи сега имахме предател в редиците си. Някой, на когото не му беше мястото тук. Узурпатор.

Убиец.

Казвах си, че е едно да бъдеш прибран от някой от тези кораби и да си принуден да минеш през тестовете на сляпо, а съвсем друго да се промъкнеш на борда под измислен предлог, като предварително знаеш как да излъжеш въпросните тестове. А накрая, като последно престъпление, този човек бе убил предишния собственик с пълното съзнание, че краде кораба.

— „Аламо“, приближи ни до „Версай“. Следвай го където и да отиде.

Двете точки се сляха на големия екран. Корабът, сега преименуван на „Делта“, не бе помръднал. Убиецът явно откриваше, че не е толкова лесно да разговаряш с тези машини. Разполагахме с малко време, но не кой знае колко.

— Кайл — рече Сандра, втренчена в мен, — трябва да съобщиш на Кроу.

— А какво ще направи той, освен да ми каже да зарежа тая работа.

— Не знам.

Бях в мрачно настроение. Напоследък често ми се случваше. Не приемах добре такива гадости — и никога не съм ги приемал. Какво си въобразяваше правителството? Ние им предлагахме помощ в междузвездна война. Те нямаха други съюзници. Вярно, бяхме обрали няколко мола и няколко души бяха загинали, стреляйки по корабите ни, но това бе нищо в сравнение с макросите. Тези машини се бяха заели да ни изтребват. Щяха да убият милиони, а може би и повече.

Зачудих се какво се случи? Ким Багър ли бе заповядала това? Съмнявах се. Да не би на някаква независима група агенти изведнъж да им бе щукнало нещо? Може би. Или може би един-единствен агент бе решил да открадне някой от корабите ни. Не знаех какво е станало, но колкото повече мислех, толкова повече нарастваше безпокойството ми. Това убийство означаваше, че вече не можем да вярваме на Земята. Нямаше да мога да се върна у дома, както и да свършеше всичко.

Тогава реших да открия какво, по дяволите, става.

— Аламо — казах високо. — Искам да се подложа на инжекциите.

— Какво? — извика Сандра. — Какви ги вършиш, Кайл?

Моментално пет черни змиевидни ръце се стрелнаха към мен. Три изскочиха от тавана, а другите две — от пода. Омотаха се около крайниците ми, а последната се уви около врата ми, но не толкова стегнато, че да ме задуши.

— Това е единственият начин, Сандра — казах тихо.

— Не го прави!

— Виж, аз не мога дори да те докосна. Не мога да изляза от този кораб. Не искам да живея така. Ще приема инжекциите и ако са наистина ужасни, може би ще се удавя или нещо такова.

Тя ме изгледа странно.

— Не го правиш заради мен, нали?

— Не ти ли омръзна да носиш каишка? — попитах я с лека усмивка.

Петте ръце се стегнаха и втвърдиха. Извих силно шия, за да видя какво правят. По някаква причина бях очаквал от тавана на кораба да се спусне спринцовка с капеща от нея течност. Но не стана така. Вместо това по ръцете-кабели, които ме държаха, изникнаха сребристи върхове. Осъзнах, че те са спринцовките. Че защо не? Ръцете бяха изградени от нанити, а целта бе нанитите да бъдат инжектирани в тялото ми. Така че защо просто да не образуват връх, да втечнят определено количество от себе си и да пробият кожата ми?

Надявах се, че няма да боли много. Надеждите ми бяха слабички. Пет инжекции? Иглите ми изглеждаха дебели като отвертка. Искаше ми се да се затърча, но не можех.

— Този процес временно ще изключи командния персонал на кораба. Нужно е потвърждение.

Поколебах се.

— Нямам вяра на наносите, Кайл — каза Сандра. Беше се приближила и корабът я държеше. Беше ми дошло до гуша от това.

— Ще намерим начин, Кайл — каза тя, доближавайки лицето си до моето, колкото корабът ѝ позволяваше. — Някой ден ще правим любов, ако това е, което искаш.

Поех си дъх и я погледнах. Наистина я желаех, но това не бе единствената причина да приема инжекциите.

— Един правителствен убиец завладя кораба на Пиер. Земята ще се опита да избие всички ни и да ни замести със свои верни хора. Ако този път им се размине без последствия, ще го сторят. Не можем да им се дадем толкова лесно. Трябва да действаме, и то веднага!

Очите ѝ се разшириха. Видях, че започва да схваща размерите на плана ми.

— Ти… ще се качиш на кораба на Пиер? Ще се опиташ да се справиш с убиеца? Та ти дори нямаш пистолет!

— Пожелай ми късмет — казах и откъснах очи от лицето ѝ. Ужасеният ѝ поглед никак не засилваше увереността ми. — Аламо, потвърждавам заповедта. Продължи с инжекциите.

Почувствах силна пареща болка. Светът се размъти.

Можех да виждам и да пищя, преди ръката, увита около шията ми, да обгърне брадичката и черепа ми. Мисля, че инжекцията в шията бе най-гадна. Иглата се впи в плътта ми и продължи да потъва навътре, гърчейки се като червей. Най-болезнено бе не парещото вещество, което навлизаше в мен, а петте гърчещи се игли. Усещах как всяка от тях се извива в тялото ми в пет различни точки. Като комплект от стоманени пипала, те търсеха широка артерия, в която да се забият.

Усещах как по цялата ми кожа се стича кръв и пот. „Аламо“ бе машина, не разбираше от нежност и от деликатност. Нито пък от милост.

Вече не можех да отворя уста, за да крещя, но устните ми трепереха от тежкото ми дишане. Пухтях през ноздри, издавайки дълги свирещи звуци. Усещах вкуса на метал в устата си и аромата му в синусите си. Болката продължаваше, разпростирайки се из тялото ми на тъмна пареща вълна.

Усетих, когато стигнаха до гръбнака ми. Бяха като хиляди мравки с електрически шипове вместо крака. Усетих, когато стигнаха и до стомаха ми. Изпълниха ме литри кипяща кръв.

Най-накрая усетих как стигнаха и до черепа ми. Пред очите ми заплуваха блестящи петънца, зрението ми помръкна и аз загубих съзнание.

17.

Събудих се нов човек. Това може да звучи хубаво, но не беше. Чувствах се различен, сякаш бяха отрязали с трион части на тялото ми и ги бяха пришили обратно. Кожата ми бе различна. Усещах я твърда — а когато се размърдах и изстенах от неудобство, тя се възпротиви на движението ми. Имах чувството, че нося водолазен костюм. Водолазен костюм от твърда, неподатлива материя.

Вдигнах ръце към лицето си. На всяка от предмишниците ми имаше бяло кръгче. Кимнах мрачно. Нанитите бяха закърпили направените от тях дупки, но бяха оставили странните си издайнически белези, също като на пръстите на Сандра.

Огледах се за нея. Още лежах в креслото си, където напоследък прекарвах твърде много време. Сандра не беше в стаята. Намръщих се. Колко ли време съм бил в безсъзнание? Отворих уста да попитам „Аламо“.

„Два часа и двайсет и шест минути.“

Подскочих. Озърнах се наоколо, въртейки очи. Това бе „Аламо“ и гласът му бе прозвучал в главата ми.

„Аламо, чуваш ли ме?“, помислих си.

„Да.“

Много стряскащо. Не бях сигурен, че това ми харесва. Нима вече представлявах част от някаква нанитска нация? Дали можех да ги чуя какво си мислят? Те явно ме чуваха.

— Това телепатия ли е? — попитах на глас.

„Не. Инсталирахме в мозъка ти вериги за интерпретация на мисловните сигнали. Електрическите импулси в мозъка ти се превръщат в радиосигнал за вътрешна връзка между единиците.“

— Благодаря, че ми каза за това предварително.

„Не са правени никакви опити да бъдеш информиран.“

Въздъхнах. Реших, че сарказмът винаги ще е безполезен срещу машините. Те просто нямат чувство за хумор.

Чух нещо да пада на пода и преди да се усетя, бях скочил на крака.

— Буден си! — каза Сандра зад гърба ми. — И се движиш много бързо. Тревожех се за теб. Мислех, че ще вземеш да умреш и ще ме оставиш сама на този проклет кораб. Това случайно да ти е минавало през ума?

Погледнах я. Беше излязла от кухнята с бира в ръка, но сигурно я бе изпуснала, като ме видя. Осъзнах, че бирата е издала звука, който ме накара да скоча. Кутията се търкаляше по палубата и пенливото ѝ съдържание се изливаше с бълбукане, само че не оставяше петна по пода. Още преди дни бях програмирал „Аламо“, когато изпуснем някакви течности, да прави пода пропусклив, за да изтекат навън. Като разхвърлян човек, намирах това за много удобно.

Бях озадачен обаче от скоростта, с която рипнах на крака. Едва ми мина през ума да стана и вече бях скочил. Чувството бе странно, като че ли не мускулите ми бяха свършили тази работа. Сякаш някаква друга сила ме бе изстреляла — все едно бях кукла на конци.

— Разля си бирата — казах на Сандра. Опитах да се усмихна. Не ми беше лесно, но реших, че тя заслужава една усмивка.

Тя вдигна кутията и ми я подаде полупразна.

— За теб е.

Пресуших я.

— Точно от това имах нужда. — Погледнах Сандра и тя се усмихна почти срамежливо. Направи крачка назад. Нещо в нея беше различно.

После загрях. Около тялото ѝ вече нямаше увити змиевидни ръце. За първи път, откакто корабът я бе съживил, тя беше свободна да се движи наоколо и да прави каквото си поиска. Нищо чудно, че се усмихваше.

Тогава изпитах друг импулс. Импулсът да я сграбча в обятията си и да я целуна. Странно как се държат хората, когато са затворени заедно и подложени на стрес. Сближават се. Предполагам, че е естествено. Бяхме преминали през сражения и бяхме оцелели. Живеехме заедно от дни, така че бяхме виждали много части от телата си и бяхме станали интимни по дузина начини.

Тя ми се усмихна с половин уста. Приех го като покана.

А после тялото ми се метна към нея.

Мисля, че едва не я убих. Малко оставаше. В секундата, когато осъзнах, че летя във въздуха, прекосявайки с един скок делящото ни разстояние, си заповядах да спра, за да не се блъсна в нея.

Отлетях като зашлевен от огромна ръка към стената встрани, по която пълзяха златните буболечки на корабите. Ударих се в нея и ме заболя, но само малко. Нещо бе смекчило сблъсъка. Извърнах глава да видя какво е, но там нямаше нищо, само метала на корабния корпус.

— Добре ли си? — попита Сандра, приближи се и посегна да ме хване за ръцете. — Какво беше това, по дяволите?

— На какво ти приличаше? — попитах, опипвайки предпазливо тила си, където се бях праснал в стената. В косата ми имаше малко кръв. Докоснах с пръсти корпуса. Изобщо не ми изглеждаше мек.

— Ти изведнъж скочи към мен — рече Сандра. — Беше изумително. После някак си смени посоката във въздуха и се блъсна в стената като изстрелян от оръдие.

„Аламо — помислих, — когато не съм в бойна ситуация, моля те, притъпи малко тези подобрени рефлекси. Не искам да нараня собствените си хора.“

„Настройките могат да бъдат променяни само от оператора.“

Супер. Трябваше да използвам самоконтрола си. Направих опит да стана, като почти очаквах да се изстрелям към тавана. Но този път нещата минаха далеч по-гладко. Забелязах, че Сандра се отдръпна от мен, докато се изправях. Наблюдаваше ме с разширени очи.

— Добре съм — казах ѝ. — Мисля, че инжекциите са ме направили по-силен.

Тя кимна и присви устни. Тръгнах бавно и сковано към нея.

Тя ме наблюдаваше.

— Сега го контролирам. Това е нещо ново за мен. Ще се опитам да те докосна колкото мога по-нежно, става ли?

Тя премигна и протегна ръка към мен.

„О, супер — помислих си. — Сега пък я плаша.“ Идеалният романтичен момент бе съсипан.

Поех ръката ѝ и я целунах нежно.

— Виждаш ли? — рекох. Огледах лицето ѝ, търсейки признаци на болка. Дали не стисках пръстите ѝ прекалено силно? Дали не смазвах костите ѝ? Почти не усещах дланта ѝ в моята.

Тя ми се усмихна в отговор и каза:

— Добре. Имам една идея. Просто стой така. Затвори очи, опитай се да не реагираш.

Направих каквото искаше от мен и тя ме целуна. Беше хубаво. Първата целувка бе последвана от още. Бяха нежни, по-плахи и гъделичкащи, отколкото си ги спомнях. Кожата ѝ ми се струваше тънка и деликатна като хартия. Казах си, че трябва да я карам много полека. Трябваше да се контролирам.

Целувахме се около две минути, но ми се искаше да го правим два часа. Накрая много нежно, но решително я отблъснах.

„Аламо — помислих си, — още ли следваме кораба, който сега се нарича «Делта»?“

„Да.“

— Трябва да вървя — казах на Сандра.

— Недей.

— Затова ли ме целуваш? За да ми отвлечеш вниманието?

Тя сви леко рамене.

— Може би. Не искам да ме оставиш тук и да отидеш да те убият.

— Не мисля, че сега мога да умра лесно — рекох.

Тя кимна.

— Предполагам, че си прав. Какво ще правиш, като го хванеш… ако го хванеш?

— Не съм сигурен — излъгах.

— Разбирам.

— Аламо — рекох на глас, най-вече заради Сандра. — Какво прави „Делта“?

— „Делта“ е зает с първостепенната си задача.

— Все още търси команден персонал?

— Да.

— Добре. Когато спре над някоя сграда и прати главната си ръка долу да хване някого, искам твоята ръка да ме остави там. Искам „Делта“ да вземе мен.

Корабът се поколеба.

— Инструкциите ти ще поставят командния персонал в голяма опасност.

— Тези инструкции противоречат ли на програмирането ти?

— Не. Не пряко.

— Тогава следвай инструкциите, Аламо.

— Влез в помещението, наречено трюм.

Изправих се и целунах Сандра още веднъж.

— Искам да знам едно нещо — рече тя. — Как ще се върнеш на борда на този кораб?

— Вече мога да комуникирам директно с него. Това е част от подобренията ми.

Тя кимна впечатлена.

— Върви тогава — каза и най-после отдели ръце от мен. — Онзи кораб продължава да убива хора там долу. Може би ще успееш да спасиш някого, ако побързаш.

— Да не би да си размислила?

— Така или иначе ще го направиш. Виждам го. Просто върви.

Пристъпих в трюма и дебелата черна ръка увисна от тавана. Вратата в пода на кораба се отвори и ме лъхна ароматът на лятна нощ във Вирджиния. Въздухът бе освежаващ, изпълнен с влага и миризми на живи създания.

Виждах кораба на Пиер да виси съвсем близо до нашия. Не ни обръщаше внимание. Беше се посветил изцяло на задачата да бърка през разбитите прозорци. Някакъв човек бе издигнат към търбуха на кораба. Сърцето ми се разтуптя силно, но знаех, че няма начин да го спася. Той трябваше да падне, а аз щях да съм следващият, ако се намирах наблизо.

Сандра се появи зад мен.

— Гледай да се върнеш и да не ме оставиш затворена тук — каза тя.

— Аламо — казах, — ако бъда убит, остави Сандра внимателно на земята.

— Програмата е приета.

— А сега ме свали на покрива на жилищната сграда пред нас.

Ръката се раздвижи и трите черни пръста ме сграбчиха. Бяха дебели като пожарникарски маркучи. Спусках се към покрива с обезпокоителна скорост, все едно скачах с бънджи.

Докато летях надолу, ми хрумна тревожна мисъл. Ами ако снайперисти наблюдаваха кораба? Или пък ако някакъв хеликоптер ни следваше? Нямах причина да мисля, че убиецът е действал сам. Пентагонът или агентите му можеше да са решили да ни ликвидират с всякакви възможни средства. Надявах се, че не им се пъхам сам в ръцете.

След стремглавото спускане, от което едва не ми призля, краката ми издумкаха върху покрива от цимент и насмолена хартия на голяма сграда. От всички страни ме заобикаляха тухлени комини. Вдигнах поглед към двата кораба. Оттук изглеждаха съвсем еднакви.

Поех дълбоко дъх и се усмихнах сурово. Дори да ме чакаше скорошна смърт, поне имах щастието да стоя още веднъж в собствения си свят, под нощното небе. Бях прекарал цяла седмица затворен на борда на „Аламо“. Реших, че въпреки изтърпяната болка засега инжекциите си струваха.

Но още не знаех всички подробности.

18.

Нощното небе беше топло и влажно като горещ дъх. Дори ветрецът бе топъл и влажен. Като човек, отраснал в сухата вътрешна област на Калифорния, не бях свикнал с летата на Източния бряг. Обаче се наслаждавах на това усещане за живот във всичко. Имах чувството, че току-що са ме пуснали от болницата или се връщам от продължително пътуване с подводница.

Отидох до ръба на покрива и погледнах надолу. Вестта вече се бе разнесла и всички бягаха от черния кораб, надвиснал над тях като ангел на смъртта. Някаква бабичка носеше по една котка под всяка мишница и още една, притисната към гърдите си. Майка теглеше пищящо дете след себе си, сякаш бе парцалена кукла. След това навън изтича мъж с по един пистолет във всяка ръка и блъсна старицата. Тя изтърва едната котка и продължи разплакана без нея. Жителите на сградата се изсипваха през всички изходи.

— Хей, ти, шантаво копеле! Бягай оттам!

Човекът, който ми крещеше отдолу, беше в униформа. Реших, че е полицай. Махнах му безгрижно.

— Този е биткаджия — рече мъжът с пистолетите. — Няма да отстъпи. Просто забрави за него.

И двамата не губиха повече време с мен, а се втурнаха да бягат. Тълпата по асфалтовото шосе се стопи, изчезвайки зад дървета и сгради. Скоро корабът нямаше да може да намери повече жертви тук и щеше да е принуден да продължи. От собствени наблюдения знаех, че тези кораби пътуват надалеч. Този щеше да поеме в случайна посока и да спре на стотици километри от това място, за да потърси нови жертви. Щеше да продължи да прилага суровите си тестове, докато не получи правилно формулирана заповед да престане. Явно убиецът още не бе дал такава. Може би не знаеше как или дори не знаеше, че е нужно.

Имах време да помисля за промените, които сигурно бяха връхлетели Земята в мое отсъствие. Значи сега имаше хора, наричани „биткаджии“? Вероятно полупобъркани, които позволяваха на корабите да ги хванат. Дали биткаджиите бяха хора като мен, които търсеха възможност да минат през смъртоносните тестове на корабите, като стояха на покривите? Това ми се видя интересно. Ако не друго, хората със сигурност бяха непредвидими. Замислих се и върху реакцията на полицая. Той не се бе притеснил за по-младия мъж с пистолетите. Не се бе опитал да спре кораба. Не бе прекъснал бягството си, за да помогне на някого. Осъзнах, че пристигането на тези кораби е променило силно обществените нрави, и то за нула време. Вече около половината от тях си бяха намерили „команден персонал“. Това ни даваше потенциална флота от стотици съдове, но означаваше също, че хиляди хора продължават да се провалят и умират всеки ден на борда на останалите кораби. Наносите бродеха свободно по света, събирайки опитни екземпляри, като човек, който жъне безкрайна нива с пшеница.

Стоях на покрива от няколко минути. Започнах да се надявам, че последната жертва някак си е успяла да победи. Може би бе стигнала до мостика.

А после едно тяло полетя от търбуха на кораба. Дългата му коса се развяваше като знаме. Беше млад мъж, без риза и с атлетична фигура. Тялото мина с трясък през клоните на един ясен и падна на тревата близо до главния вход на блока.

Вдигнах очи и си поех дълбоко дъх. Както и очаквах, скоро ръката се спусна. Не трепнах. Бях изпълнен с решимост. Този младеж вече бе мъртъв при падането си. Лесните тестове не те убиваха, преди да те изхвърлят — правеше го само тестът с двубой. Убиецът, завладял кораба на Пиер, продължаваше да убива.

Може пък да му харесваше. Може би умишлено не бе изключил автоматичните тестове на кораба. Може би се забавляваше.

Лицето ми бе застинало в безизразна физиономия, докато трипръстата ръка се уви около кръста ми и ме издигна в небето. Надявах се, че тъпканото ми с нанити тяло ще поднесе на онзи негодник изненада, каквато не е и сънувал.

Стигнах до кораба и бях оставен в първата безлична стая. Заех се да минавам методично през тестовете. Чудех се дали някой друг ги е преодолявал така спокойно и хладнокръвно. Корабът на Пиер бе пълно копие на моя. Чувствах се като у дома си.

Оставаха още няколко теста, когато вратата към мостика се отвори. Зачудих се на кой ли тест корабът мисли, че ме подлага в момента: този за лидерски способности или този за агресивност? Нямаше значение. Така или иначе щях да убия онзи, когото заваря вътре.

Бях решил да отхвърлям новото име на кораба, както отхвърлях и новия му собственик. Това беше „Версай“, а не „Делта“. Стъпих на мостика на „Версай“ и почти се усмихнах. Пиер не си бе губил времето. Стаята беше пълна с плячка. Имаше даже три различни орнаментирани златни кресла. Реших, че и трите по някое време са изпълнявали ролята на трон. Имаше купища персийски килими, нахвърляни един върху друг на пода. Диваните бяха тапицирани с червено кадифе и изглеждаха безумно скъпи. По стените се редяха картини, които ми се сториха стари и безценни. Това Ван Гог ли беше? Май го бях виждал в една книга за живопис, която ме караха да чета в колежа. Дори ниската масичка за кафе бе от тик и инкрустирана със златни дублони.

Насред стаята стоеше друга изненада. Жена. Беше млада и хубава по един суров начин. Взираше се безизразно в мен, а в ръката ѝ имаше пистолет. Не се бе прицелила, но имах чувството, че умее да го използва. Изгледах замислено оръжието. Приличаше ми на 9-милиметров глок. Знаех, че съм пълен с нанити, но предполагах, че куршумите все пак ще ми причинят болка, ако не и нещо повече. Засега нанитите не показваха никаква грижа за моето удобство, а само за оцеляването ми.

— Значи мина през тестовете? — попита жената със спокоен глас.

— Познавам ги добре.

Тя впи очи в мен.

— Кой си ти?

— Командир Кайл Ригс.

— Какъв командир?

— От Звездната армада.

Тя се изсмя.

— Вие пиратите така ли се наричате?

— Не сме пирати.

Тя изсумтя презрително и махна с ръка към заобикалящите я доказателства. Вдигна нещо, което подозрително приличаше на яйце на Фаберже, и присви устни с отвращение.

— Добре де — казах, — не всички сме пирати. И правим нещо повече от това да крадем разни работи. През изминалата седмица на два пъти спасихме човешката раса.

— Само не го казвай на аржентинците.

— Ако всички онези големи кораби се бяха промъкнали покрай нас, човечеството нямаше да има никакъв шанс.

— Вие не сте професионалисти — рече тя. — Нямате право на такава власт. Никой не ви е назначил. Никой не е гласувал за вас.

— Корабите ни избраха.

— А сега този избра мен.

Замислих се върху това за секунда. Беше права. Нима всички ние не бяхме убивали, за да получим контрол над корабите си?

— Коя си ти? — попитах. — Кой те прати тук?

— Никоя — каза тя.

— Ти си убийца. Правителствен агент. Цялото правителство ли участва в това, или само една паникьосана групичка? Или си решила да опиташ на своя глава? Да не си от онези, на които им викат „биткаджии“?

Тя се усмихна сковано.

— Има ли някакво значение какво ще ти кажа? Избери което ти харесва.

Кимнах и скръстих ръце. Това движение, колкото и бавно и безобидно да беше, я накара да се напрегне.

— Някой те е пратил — казах аз. — Не ми изглеждаш като човек, който действа сам. Освен това не е било цялото правителство. Там навън не се виждат никакви подкрепления. Няма хеликоптери. Няма агенти. Ти почти не познаваш тестовете и още не можеш да управляваш добре кораба. Бих казал, че те е пратила някаква паникьосана групичка.

Тя сви рамене.

— За нещастие разговорът вече ми омръзна. Ако ми кажеш как да накарам кораба да престане да ми води опитни екземпляри, които да убивам, ще спасиш няколко живота.

— А моя?

Тя поклати глава.

— Невъзможно. Поне дотолкова знам правилата. Само един от нас може да напусне тази стая жив.

Кимнах. Следващата изненада дойде, когато тя остави пистолета на инкрустираната с дублони масичка за кафе. Празен ли беше?

— Днес не сме в настроение за стрелба, а? — попитах.

— Ако тези тестове продължат, ще трябва да си пестя куршумите. А за теб няма да са ми необходими. Прочетох досието ти. Колежански зубър. Невъоръжен и с много слабо бойно обучение.

Тя направи крачка към мен.

Усмихнах се и по лицето ѝ пробяга лека несигурност. Може би очакваше да реагирам по-уплашено.

Първият ѝ ритник бе насочен ниско, към коленете. Можеше да ме осакати, ако нямах нова твърда повърхност под кожата си. Мисля, че я заболя кракът.

Тя отскочи назад, изпухтя и нанесе удар с юмрук. Почувствах слаба болка в носа и замахнах в отговор. Беше много бърза. Блокира удара ми и само благодарение на това не пое пълната му сила. Въпреки това залитна назад с изражение на болка и изненада. Юмруците ми бяха по-твърди и по-бързи от преди.

Тя се хвърли отново към мен. Беше мускулеста и по-силна, отколкото изглеждаше. Обсипа лицето ми с удари. Кожата ми се сцепи на няколко места и дори ме заболя.

Опитах се да я сграбча. Не съм сигурен какво исках да направя. Вече не ми се щеше просто да я убия. Дали защото беше жена, или защото Пиер толкова очевидно бе крал всичко, което не е заковано към добрата ни майчица Земя. Тя с право ни мислеше за пирати. Нанокорабите бяха избили много хора. Може би някой от тях бе погубил семейството ѝ и тя бе дошла да си отмъсти.

Увих ръце около нея. Бях прекалено силен. Тя ми нанесе десетина удара с лакти и колене, но със същия успех можеше да налага и тиковата масичка за кафе.

По-рано, когато притежавах силата на недодялан джентълмен-фермер, тя би се освободила с лекота. Но нанитите определено ми бяха направили нещо. Жената ме удряше и се извиваше, но не можеше да се откопчи от мен.

Тогава тя ме изненада. Този път с внезапна, страстна целувка. Това ми подейства. Отпуснах се за няколко секунди и замигах изненадано насреща ѝ. Да не би да се канеше да ми отхапе устните? Тези тревоги ми попречиха да се насладя на целувката.

Тя измъкна едната си ръка и успя да се извърти настрани. Отпуснах хватката си, колкото да ѝ позволя да се изплъзне донякъде. Посегнах да я хвана пак, но тя вече посягаше към масичката за кафе. Не разбрах какво прави, докато не стана прекалено късно.

Тя докопа 9-милиметровия пистолет, завъртя го бързо и го насочи в лицето ми. Стреля три пъти.

Политнах назад, вдигнал ръце към лицето си. От него течеше кръв и висяха парчета кожа. Помислих, че съм мъртъв — но не бях.

Погледнах я, дишахме тежко. Не съм сигурен кой от двама ни беше по-потресен. Сигурно не съм изглеждал особено добре.

— Ти не си човек — каза тя.

— И ти си доста впечатляваща.

Тя се взря в лицето ми. Сега в очите ѝ имаше отвращение.

— Под разкъсаната кожа се показва метал. Да не си робот?

— Не, но бях модифициран. Не можеш да ме победиш.

— Улучих те в окото. Сега то изглежда сребристо, с пурпурно отдолу. Това не е човешко око. Свали ме от този кораб. Не искам да стана като… като теб. Искам да се махна.

Поклатих глава.

— Първо трябва да ми дадеш някои отговори.

Скочих срещу нея. За първи път използвах цялата скорост, на която съм способен. Блъснах се в жената, сграбчих я и притиснах ръцете ѝ към тялото. Тя стреля още няколко пъти надолу. Усетих пареща болка, когато оловото се заби в стъпалото ми. Разтърсих я, докато изпусна пистолета.

Тя престана да се бори, когато ѝ стана ясно, че е безпомощна. Бяхме близо един до друг. Лице в лице. Както бе потна и изплашена, ми изглеждаше по-млада и по-хубава.

— От мен няма да излезе добра пленничка, извънземно.

— Аз съм човек, не извънземно.

— Никой човек не може да се движи толкова бързо. Ти си изчадие — каза тя. — Няма да стана като теб.

Чу се хрущене. Погледнах лицето ѝ и разбрах какво е направила. Беше счупила нещо със зъби.

— Защо не ми кажеш поне името си? — попитах.

— Есмералда — прошепна тя и изгуби съзнание. Задържах дъх и отскочих назад. Не ми бе приятно да я оставя да се свлече върху персийските килими и да умре на пода, но не исках да вдишам от онова вещество. Не бях сигурен дали нанитите знаят как да оправят бели дробове, пълни с цианид.

Втренчих се със съжаление в трупа ѝ. Някак си ликвидирането на убиеца на Пиер не се оказа толкова приятно, колкото се бях надявал.

Малки черни ръце повлякоха Есмералда към едно място на металната палуба, където нямаше персийски килими. Тя се хлъзна през пода като през вода и изчезна. Корабът я бе „освободил“. За него тя вече бе просто биологичен отпадък.

— По дяволите — прошепнах на празната стая.

19.

Сега, когато имах слой от нанити в себе си, можех дори да вървя през стените на кораба. Имах чувството, че тялото ми минава през сапунен мехур. Предполагам, че нанитите ме смятаха за един от своите — а може и да бяха прави.

Когато корабът на Пиер посегна да сграбчи нова жертва, аз се плъзнах по дългата черна ръка и прелетях оставащите шест-седем метра до земята. Ръката не ми обърна внимание. Човекът, който се издигаше нагоре, изглеждаше ужасѐн. Усмихнах се, щом го познах. Това бе ченгето, което ми бе извикало да бягам, докато стоях на покрива на блока. Лицето му изразяваше преди всичко ужас.

— Просто не спирай и следвай тестовете, за които говорят по телевизията — извиках нагоре, свил ръце край устата си. — Горе не остана с кого да се биеш. Ще се справиш.

Зачудих се какво ли ще направи корабът, след като на борда не остана никой, с когото кандидатът да се бие. Дали основните тестове щяха да са достатъчни, за да го приеме за командир? Или щеше да го сложи в клетка и да го използва, за да тества другите? Не знаех. Не знаех даже дали чу съвета ми.

Разходих се няколко минути из парка. Лятна нощ във Вирджиния! Наоколо нямаше жива душа, което не бе изненадващо. Няколко жълто-зелени светулки блещукаха призрачно в храстите.

Спомнях си за други такива дни в парка, разходки в летните вечери с децата… и с жена ми Дона. Сега всички те бяха мъртви. Това още ми тежеше. Понякога имах чувството, че са ме натоварили със задачата да спасявам света, който ми е отнел всичко скъпо.

Не повиках „Аламо“, знаех, че Сандра вероятно се побърква от тревога, но исках да се поразходя пак по земната твърд. Хубаво ми беше да я усещам под краката си. Сетих се за гласа на Пиер — никога не бях срещал надутия мошеник. Сетих се за лицето на Есмералда, истинското ѝ лице, което бе заменило суровата маска накрая. В последните си мигове тя бе много повече човек, отколкото се чувствах аз.

Тази умиротворителна разходка в парка продължи само няколко минути. Не ме бива много в самоанализите и самосъжалението. Имах да водя война. Независимо дали ми харесваше, аз бях командир от Звездната армада. Няма значение, че тази организация бе създадена преди броени дни от няколко световно неизвестни личности. За мен всичко това ставаше все по-реално. Спомних си нещо, което сержантът бе казал на уплашения редник в един стар военен филм. Когато онзи го попита: „Защо ние?“, сержантът отговори: „Защото ние сме тук и други няма.“ Това сякаш обобщаваше моята ситуация. Защо аз, от всички хора, се борех с убийци и извънземни? Защото „Аламо“ ме бе избрал. Все трябваше да е някой — и този път беше моят ред.

„Аламо, ела да ме вземеш“, помислих.

„Приблизително време на пристигане: деветдесет секунди.“

Не чух приближаването му. Нанокорабите бяха изумително тихи в нощното небе. Разнесе се пукот на два счупени клона, когато дебелата черна ръка се спусна през дърветата зад мен. Не се обърнах и дори не вдигнах поглед. Виещите се кабели-пръсти ме сграбчиха през кръста и ме издигнаха към търбуха на кораба.

Докато се носех нагоре към „Аламо“, вдишвах свежия въздух с пълни гърди. Слушах приглушените звуци на нощта и оглеждах всяко дърво, пейка и улична лампа. Миг по-късно, докато стоях в трюма, усетих нещо в косата си. Посегнах и напипах листо. Беше голямо, ако не се лъжа от чинар.

Отидох на мостика и Сандра нададе радостен вик, щом ме видя.

Забърза усмихната към мен, но лицето ѝ посърна. Видя настроението ми и разкъсванията по кожата — а вероятно и блестящия метал под нея.

Вдигнах ръка към лицето си, за да прикрия лявото си око. Това място май бе смутило най-много Есмералда, затова се опитах да го скрия от Сандра.

— Ранен си — каза тя.

— Да. Сигурен съм, че нанитите ще го оправят. Дори в момента ги усещам как работят и съшиват клетките.

— Наритаха ти задника, а? — попита тя.

Опитах се да пусна една усмивка.

— Нещо такова. Виж, донесох ти подарък.

Подадох ѝ зеленото листо от чинар. Тя го взе и се усмихна. Пристъпи към мен и ме прегърна. Останахме така известно време. Сандра бе опряла глава на дясното ми рамо, за да не гледа нараненото ми лице и особено лявото ми око.

Докосвах я съвсем нежно, сякаш държах крилца на пеперуда между върховете на пръстите си. Бях нащрек за някакви признаци на болка, но тя не показа такива. Това ме накара да се поотпусна малко. Бях искал да я освободя от оковите на кораба и ето че той вече не я държеше на каишка. Но ако пак нямаше да мога да я докосвам от страх да не я нараня…

Е, това щеше да е още по-зле.

Хрумна ми, че може да имаме проблеми в бъдеще, ако искаме да сме… интимни. В моменти на страст всеки мъж понякога губи контрол. Жените можеха да издържат нормален мъж, но какво да кажем за подобрен мъж като мен? Това бе ужасна мисъл и ме караше да се движа крайно предпазливо в близост до нея. Мисля, че тя знаеше, че се сдържам, и това я възбуждаше.

Преди да стигнем по-далеч обаче, тя ми развали настроението.

— О, за малко да забравя. Кроу те търси. Не можах да отговоря — „Аламо“ не иска да ме слуша, дори когато теб те няма. Този компютър е голям инат — или пък милиард мънички инати, предполагам. Както и да е, Кроу не знае какво ти се е случило. Знае само, че Пиер е изчезнал, а после е загубил връзка и с теб. Трябва да му се обадиш.

Казах на кораба да установи връзка и Кроу отговори незабавно.

— Ригс? Наистина ли си ти?

— Да, сър — казах аз на стените. Със Сандра бяхме седнали на новия диван. Това положение ми харесваше повече. Можех да релаксирам, а тя да седи близо до мен или да човърка раните ми, ако иска. В момента правеше и двете, изглежда бе превъзмогнала странната гледка на проблясващ метал между почти безкръвните разкъсвания по кожата ми. Извади аптечката, която бяхме докопали при „пазаруването“, и сложи лепенки на най-лошите рани.

Описах на Кроу последните събития. Той знаеше, че Пиер е мъртъв, но не бе разбрал, че съм отишъл да уредя нещата лично.

— Значи наистина го направи, друже? — попита той и подсвирна. — Прие инжекциите? И как са?

Описах накратко усещанията си.

— Мислех, че вече сте го направили, сър — казах накрая.

— Не — отвърна той. — Казах, че е гадно, защото го бях чул от друг член на флотата, но аз така и не се осмелих да се подложа на това.

— Кой беше другият?

— Няма значение. Загубихме го в космоса при първата атака на макросите. Бедният момък. Сигурно е мъртъв. Искрено се надявам нанитите да не го съживяват там в ледената пустош отново и отново. — Той се изсмя.

Не оцених шегата му. Понякога чувството за хумор на Кроу граничеше със зловещото.

— А кой друг го е направил? — попитах.

— Никой, доколкото знам. Ние сме хора, които умеят да оцеляват, не сме герои или експериментатори. Доколкото ми е известно, ти си единственият жив човек, пълен с нанити.

Поговорихме още малко, но Кроу беше зает. Каза ми да се свържа със сенаторката и да поискам обяснение. Решихме, че вече ще допускаме на корабите си само познати личности — хора, които сме виждали по новините. Това трябваше да сложи край на опитите за покушение.

— Защо изобщо да се опитваме пак? — попита Сандра. — Те показаха, че са подли и не заслужават доверие.

— Права си — рече Кроу, — но въпреки това трябва да си сътрудничим с тях. Коя нация е възникнала, без да ѝ се налага да се защитава? Напълно естествено е да ни смятат за бунтовници и терористи. За да е достойна за дипломатически отношения, всяка група трябва да докаже, че има достатъчно сили да бъде независима. Мисля, че току-що направихме една крачка в тази посока. Разбира се, ще им вдигнем скандал. Може да поискаме извинение или нещо такова, но след известно време ще трябва да се погодим. Нито те, нито ние имаме истински избор, освен ако не сме способни да победим другата страна.

Накрая Кроу ме назначи да отговарям за дипломатическите връзки. Мен най-трудно можеха да ме убият, а и бях единственият от флотата, който е в състояние да напуска кораба си. Преди отговарях за тактиката, но в момента макросите кротуваха и не бяха предприели нови космически атаки срещу Земята.

След като прекъснахме връзката, Сандра ме целуна няколко пъти.

— Искам да ти се извиня — каза тя. — Съжалявам, че се отдръпнах от теб, когато се върна… у дома.

— Няма нищо. Убийцата също си изкара акъла от вида ми.

— Едно ме тревожи — рече Сандра, приключвайки с нежностите. — Ами онези кентаври, с които си се бил, когато за първи път се качи на кораба? Защо не са били пълни с нанити и непобедими?

Замислих се, но не ми хрумна никакъв отговор. Знаех обаче кой може да ми даде такъв. Докоснах лицето си, покрито с лепенки и обилно намазано с антибиотици.

— Аламо, тези… хм… биологични единици, които се намираха на борда на кораба, когато пристигнах за първи път, бяха ли подлагани на инжекциите?

— Да.

— Тогава как успях да ги победя? Не ми изглеждаха особено бързи или силни, или с метален слой под кожата.

— Не, не бяха такива, каквито описваш.

— Значи нанитите са ги напуснали? Обърнал си процеса от инжекциите?

— Да.

— Защо?

— Защото се провалиха в мисията си.

Усетих хлад. Със Сандра се спогледахме. Може би някой ден щяха да решат да изключат и моите нанити и да ме отрежат.

— Как се провалиха, Аламо? — попитах, без да съм сигурен, че искам да чуя отговора.

— Расата им се провали. Тяхната планета бе завладяна от макросите. Сега са изтребени.

— Не са ли останали няколко живи в корабите, които още обикалят да търсят команден персонал?

— Да.

Сандра ме побутна.

— Трябва да накараме наносите да спрат да използват тези същества за тестовете си. Не можем да избием последните представители на една разумна раса! Те се борят за собственото си оцеляване.

Кимнах, но не се сещах как да постигнем това. Какво можех да сторя?

— Вероятно бихме могли да ги пленим — рече Сандра.

— Мога да се опитам да се кача на някой кораб и да ги пребия до безсъзнание или нещо такова — казах замислено. — Ако успеем да измъкнем от корабите поне няколко двойки за чифтосване, може да не измрат до крак.

Сандра се намръщи. Изведнъж идеята бе престанала да ѝ харесва.

— Не искам ти да го правиш. Имаш други задачи. Защитата на Земята е на първо място.

Погледнах я.

— Преди минутка искаше да спасим кентаврите.

Лицето ѝ стана сурово.

— Да, ако можем. Но не искам да го правиш лично. Вече свърши достатъчно. Аз… предполагам, че се привързвам към теб.

Взрях се в нея. Очите ѝ бяха с бадемовидна форма. От онези, които дори нямат нужда от грим. Беше прекрасна. Помислих си за легендарния професор и неговата формула за дълготрайността на подобни връзки. Дори не се опитах да се разубеждавам. Беше ми ясно, че каквото и да има между нас, накрая неизбежно ще свърши, но това нямаше значение. Когато необвързан мъж на трийсет и няколко срещне секси мацка на двайсет и няколко и тя проявява силен интерес към него… ами, той е обречен.

Въздъхнах вътрешно. Поне щяха да са много хубави две години.

20.

Когато научих как Пиер е водил дипломацията си, едва не се разсмях на глас. Беше го правил по интернет, използвайки гласова система, която позволява двупосочна комуникация. Познавах добре този софтуер, защото студентите ми го ползваха за връзка с хора по целия свят — най-вече за онлайн игри.

Трябваше да призная, че методът си има някои предимства. Като използваш безжичен интернет и софтуер за предаване на глас, не се налага да звъниш на хората и да знаеш телефонните им номера. Също така бе малко по-трудно за проследяване. Но главната причина да го сметна за толкова забавно беше, че Пиер със сигурност бе използвал същата система, за да измъква парите на хората. Имейли, за да ги зариби, а после: безличен, непроследим безплатен глас по интернет, който да ги убеди да се включат в измамната схема. Естествено беше подходил по същия начин и в общуването с чуждите правителства. Неволно се зачудих дали не е направил още нещо, което не е трябвало да прави — нещо, което е вбесило грешните хора и го е погубило.

Размишлявах известно време, като държах в ръце мъничкия компютър на Пиер. Нещо ми подсказваше, че преди да се опитам да говоря с хората на правителството — същите, които бяха убили предишния ни посланик, — имам нужда от някакво предимство. Някаква разменна монета. Можех да се свържа с тях и да ги нарека убийци, фашисти и тем подобни. Само че бях голям човек. Знаех как стоят нещата. Колкото и да не им харесваше да общуват с нас, когато на карта бе заложено бъдещето на света, щяха да подходят сериозно. За щастие аз също.

Изчаках Сандра да ме остави сам и да тръгне да разглежда кораба. Често го правеше, тъй като бе едно от малкото неща, които „Аламо“ ѝ позволяваше. Аз също го бях правил, но не колкото нея през последната седмица. В кораба имаше няколко палуби и на всяка от тях — десетки стаи с различни размери. А на горните палуби открихме купища странно оборудване, чиято цел все още бе загадка за нас.

— Аламо, искам да говоря с теб.

Корабът не отговори. Нямаше нужда. Можех да му предавам мислите си, но това още ми се струваше неестествено.

— Аламо, какво ще стане, ако този кораб претърпи повреди? Може ли да се поправи сам?

— Да.

— Може ли да поправи главните системи на борда си?

— Да.

— Всички важни компоненти? Дори двигателите и оръжията?

— Да.

Изсумтях доволно и се облегнах в креслото. Точно на това се бях надявал. Щом корабът можеше да поправи лазерно оръжие, защо да не създаде и съвсем ново, ако разполага с нужните материали? Ако можеше да поправи двигател, защо да не построи още двигатели? Но най-важното бе кой компонент на борда се занимаваше с конструирането на двигатели и лазери. Ами ако можеше да създаде копие на самия себе си?

— Аламо, разполагаш ли с нещо като ремонтен цех?

— Има ремонтна машина за едрото оборудване.

— Ако тя бъде повредена, може ли да се поправи сама?

— Да.

— А може ли да създаде свое копие?

Колебание.

— Може би.

— Защо не със сигурност?

— Някои от суровините са изключително редки.

Кимнах, умът ми работеше усилено.

— Аламо, отведи ме до тази ремонтна машина.

В стената на мостика се отвори врата. Не бях сигурен, но ми се струваше, че това конкретно място не се е отваряло преди. Наложи се да се наведа, за да вляза. Таванът тук бе по-нисък. Освен това стаята имаше странна форма — приличаше на пирамида, полегнала на едната си страна.

Влязох, плъзгайки се по събиращите се метални стени. Все едно се намирах върху наклонен стоманен покрив. Оказа се, че това не е самият ремонтен цех. Корабът ме поведе през поредица странно изкривени стаи. Качих се една палуба по-нагоре, а после още една. Помислих, че сигурно се намирам доста високо, близо до горното лазерно оръдие. През изминалата седмица бях придобил по-добра представа за структурата на кораба, поради многото грижливи проучвания, извършвани от хората. По телевизията и интернет не даваха почти нищо друго. Само документални филми и новини за наносите и макросите. Бяхме научили, че тези кораби имат две главни оръжейни системи с идентичен дизайн. Лазерите бяха разположени отгоре и отдолу и всяка установка можеше да се върти, осигурявайки голяма зона на обстрел.

Накрая стигнах до едно място с тръби, които водеха надолу към носа на кораба. Те стигаха до сфероид от матов метал. Диаметърът му бе около три метра. „Аламо“ посочи, че това е машината. Не ми изглеждаше кой знае какво.

— Какво има в тези тръби?

— Нищо.

Въздъхнах.

— Какво има в тези тръби, когато машината работи?

— Суровини.

— Аха. Значи тръбите излизат от външната страна на кораба?

— Когато работи, да.

— И голямата ръка ги захранва с подходящи материали?

— Да.

Започнах да почуквам по тръбите и запълзях из тясното пространство, като търсех изходен отвор, но такъв нямаше. Това не бе изненадващо. Наносите можеха да правят отвори в предметите, когато им потрябват.

— Аламо, това е много интересно. Искам да направиш нещо за мен в тази машина.

— Разрешението отказано.

— Аламо, аз съм команден персонал.

— Ти си команден персонал — съгласи се корабът.

— Трябва да спася тази планета. Това е задачата ми. Промени разрешенията, за да мога да си изпълня задачата.

Колебание.

— Разрешенията не са променени.

— Не мога ли да променя разрешенията на тази машина? — попитах, разсъждавайки усилено като хакер.

— Нямаш правомощия да променяш разрешенията на тази машина.

— Аламо — казах замислено, — твоята задача е да спреш макросите, нали?

— Да.

— Моята задача също е да спра макросите. Използването на тази ремонтна машина ще ми позволи да изпълня задачата си, а също и ти да изпълниш своята. Ти ще промениш разрешенията, използвайки собствените си правомощия. Промени ги, за да можем и двамата да изпълним задачите си.

Колебание.

— Разрешенията са променени.

Потрих ръце. Както при всяка сложна система, имаше околен път.

— Искам да конструираш нещо дребно за мен. Трябва ми преносима версия на лазерите от въоръжението на този кораб.

— Искането не е достатъчно конкретно.

— Добре — казах, разтривайки тила си. Беше започнал да ме боли от стоенето в тази теснотия. — Просто направи миниатюрна версия на лазерите на кораба. Нека са в мащаб едно към десет — не, едно към двайсет.

— Нужни са суровини.

— Заеми се със събирането на суровини. Но не убивай никого! — побързах да добавя.

— Програмата се изпълнява.

— Приблизително време за завършване?

— Неизвестно.

— Коя част от процеса е най-голямата променлива?

— Откриването и осигуряването на суровини с правилния размер и форма.

— Добре… ако разполагаш с тези суровини в момента, колко време щеше да ти е необходимо да произведеш оръжието?

— Приблизително шест минути. Предупреждение: това е насилена преценка и може да не е точна.

— Няма нищо, Аламо — казах аз, потупвайки по стените, сякаш успокоявах развълнувано животинче. — Знам колко мразиш да даваш приблизителни оценки. Справяш се добре.

Промъкнах се обратно до мостика, като оставих на „Аламо“ инструкции да ми достави лазера, когато свърши с изработката му.

Сандра ме подложи на жесток разпит. Обясних ѝ с какво съм се занимавал и тя каза, че никога не е виждала тази машина.

— Не мисля, че „Аламо“ иска да я виждаме. Аз самият разбрах за съществуването ѝ чрез дедукция. Едно време, когато корабите тръгвали на презокеанско пътуване, трябвало да носят със себе си всичко необходимо, за да може екипажът да построи наново кораба, ако се наложи.

— Защо?

— Често се случвало корабът да претърпи повреда. Екипажът оставал заседнал на някакъв остров или бряг, зад който се простирала само джунгла. Нямало кой да им помогне. По онова време не разполагали дори със свестни средства за комуникация като радиото, за да повикат помощ. Екипажът трябвало да е в състояние да поправи всичко, иначе можело да умрат.

— Затова реши, че този кораб трябва да разполага със същата възможност?

— Да, стори ми се доста вероятно. Щом могат да възстановяват телата ни, построяването на един двигател не би трябвало да ги затрудни особено.

Тя кимна бавно.

— И какво можем да направим с това нещо?

— Ако съм прав, то ще бъде отговорът на всичко.

Едва на следващата сутрин „Аламо“ най-после протегна ръка през стените, за да ни подаде предмета, който бе изработил. Оставих купата със зърнена закуска — която все още ми бе любимата, въпреки че можех да избирам от всички храни на света, — и огледах какво ми бе доставил корабът. Бе отнело повече време, отколкото очаквах, но резултатът ме впечатли. Приличаше на луксозна химикалка, но с размерите на фенерче. Имаше кристален връх, който вероятно не бе пълен с мастило.

Не можех да открия обаче никакъв начин да стрелям с него. Нямаше спусък.

— Аламо, как стреля това нещо?

— Въпросът е твърде неясен.

— Искам да стрелям с това нещо. Дай ми инструкции как да го направя.

— Свържи устройството с източник на енергия. Насочи върха към мишената. Включи енергията.

Най-сетне разбрах. Бях помолил кораба да направи миниатюрна версия на собствените си оръжия. Неговите лазери нямаха спусъци или батерии. Те бяха свързани със самия кораб и стреляха, когато енергията бе включена. Все едно да държа електрическа крушка и да питам защо не свети.

Все пак мислех, че ще ми послужи. Това бе разменната ми монета. Сложих го в скута си и реших, че е време да се обадя на сенатор Ким Багър.

С помощта на малкия портативен компютър на Пиер се свързах към един сървър. Някой долу на Земята сигурно бе получил радостната задача да следи сървъра денонощно, защото моментално ме повикаха. Поколебах се, но влязох в частна чат-стая, за да говоря с тях. Радвах се, че Пиер е задал на системата си да помни всички пароли.

— Ало? — казах.

— Пиер? — обади се един глас.

Кимнах на себе си. Възможно ли беше дори да не знаят, че е мъртъв? Или нарочно се правеха на ударени?

— Знаете, че не е Пиер — казах аз.

— С кого говоря?

— Командир Ригс.

— Вие сте командир на извънземните кораби?

— На Звездната армада, да. Свържете ме със сенатор Ким Багър, моля.

Това го смути за секунда.

— Ще ви свържа с началниците си, сър.

Трябваше да мина през още няколко души, но след половин час стигнах до сенатора. Първият ми директен разговор с Багър бе, меко казано, неловък. Реших да не я щадя.

— Сенаторе — казах сурово, — съжалявам, че посланик Пиер Гаспар няма да може да се среща повече с вас.

— О, неприятно ми е да чуя…

— За нещастие той беше убит от вашите правителствени агенти. Сигурен съм, че са ви уведомили за това, тъй като вие самата уредихте срещата.

— А… какво? Бил е убит?

— Да, сенаторе. Убиецът ви успя. Наложи се лично да се справя с нея.

— С нея?

— Беше убийца, сенаторе — казах.

Хвърлих поглед към Сандра, тя изглежда се наслаждаваше на смущението на сенатора.

— Командир Ригс, нека ви уверя, че не знаех нищо за това…

— Ама разбира се, госпожо сенатор — прекъснах я аз саркастично.

Гласът ѝ се промени и усетих голяма нервност в него. Все пак тя говореше решително.

— Трябва да разберете, командире, че правителството ни е поставено под огромно напрежение. Не всички мислят по един и същи начин. Не можем да защитим гражданите си. Вашите кораби убиват хиляди всеки ден.

За първи път се поколебах. Смятах да продължа да я въртя на шиш, да я обвиня, че самата тя е виновна за всичко, само дето не е дръпнала спусъка. Но думите ѝ ме спряха. Корабите, които убиваха, не бяха нашите, но от тяхна гледна точка сигурно изглеждаше, че са. Всички кораби бяха еднакви. Откъде да знаят кои контролираме ние и кои още нямат екипаж? Някои от нас крадяха разни неща, може би дори хора. Половината кораби обикаляха Земята, тестваха и отхвърляха негодни екземпляри. Имаше достатъчно смърт и омраза за всички.

— Корабите, които продължават да тестват хора, не са под наш контрол. Те не са наши кораби. Ние не сме извънземни, а просто граждани на света, въвлечени в това против волята си. Също като всички останали.

— Не точно като всички останали. Не разбирате ли колко объркани могат да са хората тук долу? Как могат да възникнат… определени фракции и да им щукнат разни идеи?

— Добре, сенатор Багър — казах. — Да речем, че е възможно Есмералда да е била просто самотна убийца. Биткаджийка, ако употребим новия разговорен термин.

— Есмералда ли? — попита тя.

— Името на убийцата, сенаторе.

— Знаете името ѝ?

— Да, тя ми го каза в последните си мигове.

Последва продължителна тишина. Сенаторката трябваше да натисне бутон, за да предава, а в момента не го натискаше. Зачудих се каква ли суматоха цари в другия край. Бях сигурен, че Багър не е сама. Вероятно бе обградена от множество хора, които си водеха бележки и ѝ подаваха предложения. Фактът, че бях говорил с тяхната убийца, бях научил истинското ѝ име и я бях убил собственоръчно, явно не се приемаше добре. Сигурно вече бяха прибрали тялото ѝ и можеха да се убедят поне в част от думите ми.

Замислих се за онова, което Кроу бе казал за спечелването на независимост. Никоя политическа групировка не би получила такава, освен ако не е достатъчно силна да се бие за свободата си. Този урок се срещаше навсякъде в историята и изглежда сега го повтаряхме. Справянето с тяхната убийца и извличането на информация от нея трябваше да ги впечатли.

— Командир Ригс — рече сенаторката предпазливо. — Трябва да си сътрудничим за доброто на човечеството. Как да започнем на чисто?

— Като начало ще се съгласим да разпространите публична версия, която спестява неудобства и на двете страни. Предлагам да извъртим нещата така: Правителствена агентка се е опитала на своя глава да завземе един от корабите ни. Чула е, че корабът на Пиер ще бъде лесна мишена, и е пристъпила към действие без знанието на началниците си.

— Точно такава е позицията на моето правителство — рече сенаторката, — защото това е истината.

— Естествено — казах аз. — Въпреки тази тежка провокация ние няма да прекъснем дипломатическите си отношения с вас. Но сигурно разбирате, че трябва отново да спечелите доверието ни и че отсега нататък мерките ни за сигурност ще бъдат максимално затегнати. В бъдеще ще приемаме на корабите си само известни обществени фигури на изборна длъжност. Никакви асистенти, бодигардове или предмети, по-големи от химикалка, няма да бъдат допускани заедно с вас.

— С мен ли?

— Да. Естествено, сенаторе, надявах се да се изявите като доброволка. Имам нещо, което много бих искал да ви покажа. Произведение на извънземната технология, което може да спечели сухопътната война с макросите.

Тя се поколеба.

— Налага ли се да съм аз?

— Не съм убиец, Ким — казах меко. — Есмералда ме нападна и аз се защитавах.

Отново колебание.

— Ще дойда на борда. Чела съм профила ви шест пъти. Не ми приличате на типичен убиец, командир Ригс. Надявам се, че не сте се променили.

Уговорихме час. Щяхме да обядваме заедно. Аз щях да осигуря храната.

21.

„Съюзите винаги се коват в огъня на необходимостта, а не се леят от сладкото вино на любовта.“ Спомнях си, че съм чел някъде този цитат, и днес той ми изглеждаше особено подходящ.

Истината бе, че когато се срещнах за първи път със сенатор Багър, и двамата не бяхме особено щастливи от ситуацията. Аз я смятах за съучастница в убийството на човек, който ми бе ако не точно приятел, то поне боен другар. С Пиер се бяхме сражавали заедно и по някакъв начин, когато се биеш на живот и смърт редом с друг човек, това ви свързва завинаги на едно първично ниво. Да загърбя всичко това заради дипломацията бе трудно, но необходимо.

— Сенаторе, добре дошли на борда на кораба ми — казах.

Багър изгледа предпазливо протегнатата ми длан. След пътуването с дългата черна ръка хората никога не са в добро настроение. Предполагам, че външността ми също имаше заслуга. Бях си помислил дали да не скалъпя една превръзка за лявото си око, защото то все още изглеждаше странно. Но Сандра изтъкна, че така съвсем ще приличам на пират. Затова предпочетох чифт слънчеви очила.

Багър най-после се отпусна, пристъпи напред и пое ръката ми. Постарах се ръкостискането ми да е колкото се може по-нежно. Не исках да откъсна ръката на сенаторката веднага след запознанството ни. Устните ѝ се усмихваха, но челото ѝ бе сбърчено. Тя разговаряше с предполагаем убиец на правителствени агенти, който носеше слънчеви очила в слабо осветена стая и почти не помръдваше мускулче, докато си стискаха ръцете.

— Благодаря… командир Ригс?

— Да, това съм аз.

Точно тогава се появи Сандра — излезе от една врата, която допреди секунда не съществуваше. Отворът изчезна зад нея толкова бързо, колкото се беше и появил.

Сенатор Багър огледа Сандра и околната обстановка.

— Тук е доста по-различно от кораба на Пиер.

— Структурата им е еднаква — казах, — но аз съм го обзавел по мой начин.

— Разбирам — каза тя, наблюдавайки Сандра.

Сандра не харесваше Багър. Беше ми го казала съвсем ясно преди тази среща. Аз ѝ предложих да изчака в стаята си, но не хранех големи надежди, че ще изпълни молбата ми. Сега стоеше със скръстени ръце, облегната на една стена. Не беше промълвила и дума. Гледаше някак безизразно.

— Сенаторе, ще желаете ли нещо освежително? — попитах. — Имаме богат асортимент от напитки. Кажи-речи, всичко, което се предлага в кутии.

— О, разбира се — каза сенатор Багър и пусна една усмивка, примигвайки към Сандра.

— Това е Сандра, моя спътничка — казах аз.

— Приятно ми е да се запознаем, Сандра — рече сенаторката.

Сандра продължи да се взира в нея, скръстила ръце.

— Може би ще ни донесеш по едно питие, Сандра? — попитах. Очите ѝ се плъзнаха към мен, после се втренчиха отново в сенаторката.

— Няма значение — казах. — Имам нещичко тук. Заповядайте, сенаторе, седнете.

— Наричайте ме Ким — отвърна тя, като се настани в другия край на дивана. Избра възможно най-отдалеченото от Сандра място на целия мостик.

Намерих кутиите и ги отнесох до масичката за кафе. Бяха топли, но не исках да оставям двете жени насаме, докато донеса лед.

Масичката ми привлече вниманието на сенаторката. Никак не приличаше на тази на Пиер. Не беше от тик и злато, а представляваше компютърна система — една от онези мултитъч джаджи, която бяхме задигнали, докато търсехме обзавеждане. Използвахме я за работа в мрежата.

— Не съм работила с такова нещо — каза тя, почуквайки по нея.

— Ето така можете да изкарате браузър — рекох аз и ѝ показах.

Тя го повтори и нададе одобрителен звук при резултата.

— Трябва да си взема една такава за срещите в офиса.

Седнах срещу нея. Синкавата светлина от плота между нас озаряваше лицата ни с меко сияние.

— Сенаторе, хайде да се залавяме за работа.

Тя кимна.

— Казахте, че имате да ми покажете нещо?

Усмихнах ѝ се. Беше трудно, но го направих. В отговор тя ме дари с неуверено бялване на зъбите. Чудех се дали не смята, че се готвя да я убия. Може би подозираше, че моята „изненада“ ще е свързана с насилие. Странната ми външност и враждебното поведение на Сандра определено не я успокояваха.

Извадих лазерното оръжие, произведено от кораба, и го оставих внимателно върху сияещата повърхност на компютъра между нас. Той бе настроен да реагира на предметите, когато не е зает с друго, затова образува къдрещи се светли вълнички, които се разбягаха от лазера, сякаш го бях сложил в локва виртуална вода.

— Какво е това.

— Миниатюрна версия на един от лазерите, с които е въоръжен този кораб.

Тя вдигна бързо поглед към лицето ми.

— Защо ми го показвате?

— Не ви го показвам. Подарявам ви го.

— Извънземна технология?

— Да. Извънземно оръжие. Не е кой знае колко екзотично, но е по-добро от всичко, което можем да правим в момента. Мисля, че ако произведем достатъчно такива и снабдим войниците с източници на енергия… ами, мисля, че тези неща могат да нанесат на макросите повече вреда от обикновените експлозиви.

— От името на нашето правителство ви благодаря за този дар. Очаквах да чуя списък с искания и обвинения, а не да получа безценен подарък.

— Радвам се, че ви изненадах, сенаторе. Целта ми беше да ви покажа, че сме организация, която прави нещо повече от това да плячкосва планетата. Настоявам да съобщите публично за този дар.

— За подобряване на имиджа ви.

— Точно така.

— Ще направите ли нещо за мен, командир Ригс?

— Само кажете.

— Ще ми покажете ли какво има зад тези слънчеви очила?

Докато се взирахме един в друг, Сандра се отдели плавно от стената. Беше стояла безмълвно там по време на целия разговор, но сега седна в креслото ми. Ръцете ѝ още бяха скръстени, но излъчваше леко задоволство. Подозирах, че иска да види по-добре шока на сенаторката, когато разкрия лицето си.

— Сигурна ли сте, че го искате, сенаторе?

— Аз съм старомодна. Трудно ми е да преговарям с някого, ако не му виждам очите.

Сандра се изсмя при тези думи. Сенатор Багър я стрелна с особен поглед, след което се втренчи отново в мен.

Въздъхнах тихо и свалих очилата. Част от клепача ми бе пораснала отново и можех да затварям това странно ляво око, но все още се виждаше сребристо-пурпурен процеп.

Сенаторката пое рязко дъх.

— Нашата агентка ли направи това?

— Да — казах аз и си сложих отново очилата. — Боя се, че да.

— Искам лично да ви се извиня за този ужасен инцидент, командире. Уверявам ви, че подобно нещо няма да се повтори.

— Радвам се да го чуя, сенаторе.

— Моля, наричайте ме Ким. И нека ви уверя отново, че нямам нищо общо с това погрешно решение.

— Разбирам ви, сенаторе — казах. И наистина я разбирах.

Просто не ѝ вярвах.

— Има ли нещо друго, което бихте искали да ми покажете или да ми кажете?

— Да — рекох аз. — Искам да проучите този лазер. Кажете ми от каква енергия се нуждае, какъв волтаж, ампераж и така нататък. Искам да създам преносим енергиен източник за него. После ще произведа хиляди от тези оръжия. Армия, въоръжена с тях, ще има много по-голям шанс в битката с макросите.

Тя килна глава настрани, сякаш не можеше да повярва.

— Как можете да произведете хиляди?

— Всеки от нашите кораби е в състояние да се саморемонтира и да произвежда разни неща. Ако разполагаме с достатъчно суровини, нанокорабите могат да правят такива оръжия, и то бързо.

— Какво искате от нас в замяна?

— Освен договор за съюз, искаме мир и уважение. И още нещо. Много важно.

— Кажете.

— Оперативна база. Място, където да складираме провизии, да набираме персонал и така нататък. А също и бюджет, разбира се, за да купуваме каквото ни е необходимо. Трябва да сложим край на набезите. Не е хубаво за имиджа ни.

Сенатор Багър се взираше в лазерното оръжие, което продължаваше да лежи на масичката-компютър.

— Суверенна територия? Къде? — попита тя.

Вдигнах ръце.

— От законова гледна точка вероятно трябва да е нещо като посолство или сградата на ООН. Що се отнася до местоположението, какво ще кажете за парцел държавна земя в Средния запад? Или по-добре островна база, от която никой не се нуждае особено.

Тя кимна.

— Ако трябва да ви пращаме голямо количество провизии, един остров с пристанище ще е най-подходящ. Ще помисля по въпроса. Нали осъзнавате, че аз не притежавам властта да изпълня тези искания? Трябва да говоря с администрацията.

— Разбира се.

— Имам още един въпрос. Защо избрахте мен? Защо настояхте да дойда тук?

— Вас ви познаваме. Трудно бихте могли да ни пратите двойник, който всъщност е убиец. Освен това исках да променя мнението ви за нас. Исках да разберете, че сте допуснали грешка, че трябва да ни сътрудничите, а не да се опитвате да ни подчините.

Тя кимна бавно.

— Добре, командире. А вие имате ли други въпроси?

— Да. Вие сте в Комисията по международни отношения. Искам да чуя поверителната информация за войната в Аржентина. Видях пропагандата и истеричните твърдения по интернет. Двете си противоречат. Как всъщност върви войната там?

Тя облиза устни.

— Губим я. Всеки ден губим все повече земя, а от онези куполи излизат все повече машини.

— Тактически ядрени оръжия?

— Разрушихме няколко десетки, но после те издигнаха някакво защитно поле. Вече свалят всичко, което пратим срещу тях, понякога даже и артилерийските снаряди. В момента правим ядрени мини, но…

— Колко бързо напредват?

Настъпи тишина. Сенаторката се взря в лазера върху масата. От него все още се стелеха сияйни сини вълнички. Тя не вдигна очи, докато отговаряше.

— Ще бъдат в Бразилия след три седмици. Ще завладеят цяла Южна Америка до три месеца, а може и по-скоро.

Кимнах. Нищо чудно, че макросите не се бяха върнали с още кораби. Явно смятаха, че вече са спечелили.

22.

По-малко от десет дни след разговора ми със сенаторката Звездната армада вече имаше официална главна база на Земята. Очаквах да ни набутат в някоя пустиня… в Ню Мексико, може би. Но не стана така. Дадоха ни остров Андрос — прекрасно тропическо кътче в Карибско море. Размерите му бяха повече от достатъчни — над пет хиляди квадратни километра, малко по-голям от Делауеър. Мисля, че ни го дадоха, защото бе разположен точно между напредващите макроси и Флорида. Също така, за моя изненада, бе ненаселен. Бяха евакуирали около десет хиляди души за малко повече от седмица, за да ни предоставят празен, обрасъл с джунгла рай. Преди да стане наш, беше принадлежал на Бахамите. Дори не знам какво са им дали САЩ за него. Не исках и да питам. Може изобщо да не са им оставили избор. Заплахата от глобално изтребление бе направила световните суперсили доста безцеремонни в дипломацията.

След като влязохме във владение, бързо се спуснахме долу. Първия ден накарахме десетина от корабите да изтръгват дървета с дългите си ръце. Събрахме хиляди и ги натрупахме в огромни стени от дънери по края на терена. Не беше екологично, но беше бързо.

Когато разчистихме достатъчно земя, пренесохме с корабите сглобяемите стоманени сгради от Флорида, където ги бяхме поръчали. Имахме намерение по-нататък да построим постоянни бетонни сгради, но в момента нямаше време за капризи. Стоманени корпуси с набързо излети бетонни основи — това бе всичко, което успяхме да скалъпим. Американските инженерни войски помогнаха за останалото, като ни построиха пристанище с изумителна скорост. Когато то бе готово, започнаха денонощно да пристигат товарни кораби с фантастично количество стоки. Имахме толкова много от всичко, че се наложи на няколко пъти да разширяваме границите на базата. След като се убедиха, че искаме да им помогнем, земните правителства ни засипаха с доставки, с надеждата, че това ще помогне във войната. Предполагах, че подобни складове се трупат и някъде по бреговете на Бразилия. Тамошните войски може и да губеха от макросите, но не беше поради липса на снабдяване.

Повечето стоманени сгради, които пренесохме по въздуха от Щатите, се използваха като складове, но някои бяха квартири за доставчици и друг персонал, докаран от целия свят. Бях сигурен, че много от тези „доставчици“ са шпиони, затова установих още една база, дълбоко във вътрешността на острова. Втората база — тайната — се състоеше от десетина стоманени сгради върху разчистено от дървета парче земя. Във всяка от тези сгради разположих по една от машините, които постепенно конструирах, заедно с редици генератори, за да я захранват, и група нанокораби, които да я снабдяват със суровини. Пастта на всяка фабрика стърчеше от покрива на сградата като комин — само че тези комини поглъщаха, а не изпускаха. С големите си черни ръце корабите ги захранваха с материали, като майки, които хранят с лъжичка множество ядрени бебета.

„Аламо“ беше прав, като каза, че построяването на производствена машина е трудно. Те използваха огромно количество радиоактивни материали. Списъкът със специалните изотопи и сплави бе дълъг и екзотичен. От друга страна, мозъчните кутии, които изпълняваха ролята на централен процесор за наномашините, се правеха лесно. Нанитите се подреждаха в неврални вериги, което водеше до самозараждащ се машинен интелект. И което бе още по-хубаво, умееха да се възпроизвеждат сами. Доставчиците на компютърни части бяха разочаровани, че не поръчваме много от техните продукти. Имахме си по-добри.

Минаха няколко седмици, през които строяхме толкова бързо, колкото можехме. Работех по шестнайсет часа без прекъсване и в края на всеки ден бях капнал. През повечето време програмирах машините и разработвах логистиката на захранването на фабриките. Торий и паладий се намираха по-трудно, отколкото би трябвало, и подозирах, че някой на континента бави доставките ми. Също така все по-често спорех с Кроу за моите планове.

— Не разбирам логиката ти, Ригс.

— Искам независими фабрики на Земята…

— Ей това е! Тази е лошата думичка — прекъсна ме Кроу. — „Независими“. Това е много лоша дума, Ригс. Не ми харесва. Хайде да строим всичко на корабите. Ако направим на Земята фабрики, способни да произвеждат всичко, което и ние, някой ден може да ни ги вземат. Тогава вече няма да имат нужда от нашата досадна пиратска шайка.

С времето той бе станал малко по-властен. Сега имаше повече хора, за които да се тревожи, и с всеки нов подчинен, влязъл във флотата му, ставаше все по-сприхав. Звездната армада бе нараснала до близо четиристотин кораба. Много от новите попълнения бяха биткаджии — хора, които търсеха корабите, а понякога даже ги преследваха с кола или хеликоптер, за да застанат на изкусително близко разстояние. Въоръжени до зъби, те или умираха, или се присъединяваха към нас.

— Разбирам какво имате предвид, сър — казах с най-спокойния тон, който успях да докарам, — но не можем да позволим на макросите да спечелят тази война.

— Разбира се, но какво общо има това? Можем да изработим предостатъчно оръжия за прахоземците, без да им оставяме фабрики, които да завладеят.

„Прахоземци“, помислих си. Вече се наричахме с разни прякори. Напоследък чувах все по-често тази дума в разговорите си с хората от флотата. Аз лично предпочитах термина „планетен жител“, който бях започнал да използвам свободно. Звучеше далеч по-приятно от „прахоземец“ или „сухоземец“, които показваха презрение и за нещастие бяха по-често употребявани. Съмнявах се обаче, че моите предпочитания ще попречат на хората да използват тези унизителни прозвища. Зачудих се какви ли интересни думички са измислили прахоземците за нас. Вероятно нещо от рода на „крадливи космически пирати“.

— Ами ако се появи флота на макросите? — попитах аз. — Корабите ни до един ще полетят срещу нея. Можем да загубим повечето от тях или дори всичките. Може да ни унищожат до крак. Това ще означава край на лазерните пушки.

— Ако флотата ни бъде унищожена, Земята така или иначе е обречена.

— Не мислиш в достатъчно голям мащаб, Джак.

Кроу зарева от смях.

— За първи път някой ми казва такова нещо, друже.

— Имаме нужда от фабриките, за да освободим корабите си. Те могат да произвеждат каквото поискаме — могат да произвеждат още фабрики. Могат дори да произвеждат още кораби!

Това го накара да замълчи.

— Мислиш ли?

— Да, парче по парче можем да произведем всички масивни компоненти. После ще накараме нанитите да се самовъзпроизведат в достатъчни количества, за да образуват корпуса на кораба. И хоп — ето ти нов кораб.

— „Хоп“ ли? Колко бързо е това?

— Ами смятам, че на десет фабрики, заредени с всичките необходими материали и енергия, ще им е нужен около месец да построят нов кораб.

Той изпръхтя презрително.

— Мисли на едро, Джак — настоях аз. — Ами ако имаме петдесет фабрики? Това ще означава повече от кораб на седмица.

Той се умълча за няколко минути.

— Добре, направи го. Но сложи кораби да ги пазят. Недей да губиш никоя от тези фабрики. И се погрижи прахоземците да разберат, че не бива да припарват на по-малко от осемдесет километра от твоята база.

След като вече разполагахме с работещи бази, насочих усилията си към производството на малки оръжия. С голяма помощ от Пентагона и различни промишлени доставчици стъкмихме лазерна система, която един войник би могъл да носи. Лазерните оръжия не бяха единствените продукти, които фабриките ми трябваше да произвеждат. Всъщност най-важен бе енергийният източник, побиращ се в раница. Той представляваше малък ядрен реактор, свързан посредством специален кабел със спусъчен механизъм и пластмасова ръкохватка. Лазерът се вграждаше в тази ръкохватка и оръжието бе готово. Земните фабрики произвеждаха раниците за реактора, както и пластмасовите ръкохватки със спусъчния механизъм. Моите машини създаваха лазерните тръби, реакторите и черните кабели. Кабелите трябваше да пренасят невероятно количество енергия и подозрително приличаха на малките змиевидни ръце, които моят кораб образуваше при нужда.

Отне ни месеци да изкараме на бойното поле първата дивизия американски морски пехотинци, екипирани с новите оръжия. Елитни подразделения от целия свят тренираха заедно с тях, но все още не бяхме произвели достатъчно лазери, за да въоръжим всички. Бях ангажирал всичките си наземни фабрики със задачата да строят още фабрики, което щеше да увеличи продукцията ни експоненциално с течение на времето. Корабите, които не бяха заети с други задачи, се рееха над Андрос и произвеждаха стотици лазерни пушки.

Въпреки скоростта, с която работехме, врагът сякаш се придвижваше по-бързо. Техните войници никога не се уморяваха. Биеха се денем и нощем, докато не бъдат унищожени. Докато се подготвим да тръгнем срещу тях, вече бяха стигнали до басейна на Амазонка и бяхме загубили почти половината континент. За щастие теренът ги забави малко. Бяха завзели Сао Пауло, Рио и голяма част от източното крайбрежие на Бразилия. Но джунглите, реките и особено планините ги бавеха.

Сандра и Кроу не харесаха идеята ми да отида до фронтовата линия с нашите нововъоръжени войски, но аз настоях. Можеше и да умра — ако десантчиците ме прострелят вкупом в гърба. А вселената щеше да разполага със сигурно доказателство, че расата ни е прекалено тъпа, за да оцелее. Тръгнах, защото исках да видя срещу какво сме изправени. Исках да видя как работят новите оръжия и какви промени бих могъл да внеса в конструкцията им, за да ги направя по-ефикасни. Все още никой друг във флотата не се бе научил да програмира машините да произвеждат нови неща, а не позволявахме на сухоземците да експериментират с тях. За да мога да внеса подобрения в оръжията, трябваше да видя лично как се представят.

Натоварихме хората — по цяла рота наведнъж — в големи стоманени контейнери. Нищо не можеше да придвижи войниците по-бързо от нанокораб, понесъл ги в гигантската си ръка. Като в някакъв шантав хеликоптерен десант, откарахме хиляди мъже до сборното място. Летяхме много ниско и кацнахме на около трийсет километра северно от сражението, за да не ни свали противовъздушният огън на врага. Всеки купол имаше ракетна установка, която можеше да се издига и да улучва с голяма точност летящи обекти, а и всеки голям макрос носеше подобна система на гърба си.

Планът беше да вкараме в боя първите големи групи въоръжени с лазери войници точно след като макросите попаднат на закопаните тактически ядрени мини. Всеки от подразделението имаше защитно облекло: костюм от кевлар с оловен слой за цялото тяло, а на гърба си носеше кислороден апарат и енергиен източник. Имаха и специални шлемове с потъмнени очила. Чух, че първите доброволци, които стреляли с моята система, ослепели и получили изгаряния поради силното инфрачервено лъчение. Ретините им бяха изгорели още в първата секунда. Вече бяхме създали работещи оръжия, но те все още бяха грубички. Целият комплект тежеше близо петдесет килограма, поради което войниците не можеха да носят много други неща. Отсега ми беше ясно, че ще трябва да намалим теглото. Аз самият нямах големи проблеми с раницата и защитния костюм, понеже силата ми бе увеличена от нанитите в тялото ми. Но тежките костюми удвояваха ефекта от задушаващата жега в джунглата и изминаването на всеки километър се превръщаше в истинско изпитание.

Войниците се отнасяха странно към мен, защото знаеха, че съм от загадъчната флота. Някои ни смятаха за врагове, но повечето оценяваха факта, че току-що ги прекарахме по въздуха до позицията им, на хиляди километри на юг, за броени часове. Нещо, което никой хеликоптер не би могъл да стори. Бяха впечатлени, че съм долу с тях. Смятаха ме за истински офицер — флотски командир, което съответстваше на подполковник в армията — и се отнасяха към мен като такъв, което бе приятно. Или може би се държаха почтително, защото ги плашех. Понякога се чувствах като голяма, опасна змия, на която са принудени да козируват.

— Командир Ригс, сър? — обади се ефрейтор Йенсен, който бе назначен за мой адютант. Той беше върлинесто хлапе с широки рамене и рижи бакенбарди, които изглеждаха малко по-дълги от допустимото по устав. Реших, че са го прикрепили към мен най-вече за да се увери, че няма да създавам проблеми, но все пак се радвах, че го имам.

— Да, ефрейтор?

— Време е да влезем в бункерите, сър. Врагът ще попадне на огнената ни стена всеки момент.

„Огнена стена“ войниците наричаха редицата ядрени мини, разположени в тропическата гора на юг. Намирахме се край устието на широка, бавно течаща река, която малко по-нататък се вливаше в Амазонка. Калните кафяви брегове от двете ѝ страни бяха осеяни с бункери и окопи. Яркозелената растителност на джунглата сякаш притискаше лагера ни и изглеждаше зловещо гъста и влажна. Човек очакваше всеки момент от дърветата да изскочи нещо огромно и ужасяващо.

Кимнах и последвах ефрейтора. Той обаче ме спря и ме упъти в обратната посока.

— Не, сър, вие трябва да отидете в командния бункер. Там ще ви чакат. Ще участвате в брифинга.

— Благодаря, ефрейтор — казах и свих в указаната ми посока.

— Командире? — обади се Йенсен.

— Да?

— Наистина ли вие сте направили тези оръжия? — попита той, като надигна своето.

Кимнах.

— Аз го проектирах, с малко помощ от Пентагона.

— Много са яки, сър.

— Благодаря.

— Мислите ли, че ще спрат макрос, сър?

— Надявам се, ефрейтор.

Продължих по посока на командния бункер. Опитвах се да се държа небрежно, но не се чувствах в свои води. Не бях свикнал на военни лагери. Струваше ми се, че всеки освен мен знае какво става и къде трябва да бъде. Те бяха участвали в подобни маневри, а може би и в истински битки. А аз, като компютърен техник в Средния изток, не бях видял много военни действия. Единствената си сериозна битка бях наблюдавал от креслото в тенекиената кутия, която наричах „Аламо“.

Открих командния бункер и спрях за малко пред него. Огледах бразилската джунгла. Трудно е човек да опише тропическите гори. Те са едновременно прекрасни и отблъскващи. Когато се озовеш там като войник, с петдесет килограма екипировка на гърба, оловен защитен костюм и усещаш нервния гъдел на пот под мишниците, тя не ти изглежда особено привлекателна. Но ако я гледаш така, застанал насред лагера, докато всички бързат да се наврат в подземните бункери, е безспорно красива. Бял пясък, блестяща синя вода, слънчево небе. Птици чуруликат и крякат. Хиляди мънички животинки пълзят по всяка педя земя под ботушите ти.

Неволно се зачудих колко ли животни ще измрат в тази джунгла само за да можем да убием няколко гигантски робота. Това не изглеждаше справедливо към дивата природа. Поех си дълбоко дъх. Поне щеше да е бързо.

Спуснах се по стълбите към тежките врати на бункера и ги отворих.

23.

Разговорите заглъхнаха до тихо мърморене, когато влязох в бункера. Всички се обърнаха към мен. Отметнах качулката и свалих очилата си, защото всички други бяха направили така. Не обърнах внимание на настойчивите погледи, а пристъпих към голямата маса-компютър по средата на стаята. Всички се бяха събрали около нея.

— Добре дошъл, командире — каза генерал Кер без усмивка или намек за топлота.

Козирувах му. Всички ме зяпнаха за момент, после генералът отвърна на поздрава ми. Знаех, че някои са на мнение, че не съм заслужил ранга си, нито правото да стоя сред тях. Преструвах се, че не забелязвам… или че не ми пука.

Върху плота-екран бе изобразена карта на региона. Заобикаляха ни притоци на огромната Амазонка. Между виещите се линии на реките имаше яркозелени области — милиони дървета. Ние бяхме синьото петно на север. Дузина други сини петна, изобразяващи струпвания на войски, се редяха по линията на фронта срещу стотици настъпващи червени точки. Пред очите ми червените точки се местеха с по пиксел-два на север всяка минута.

Между нас и макросите имаше гъста линия от жълти знаци за радиационна опасност. Нямаше нужда да питам какво представляват.

Видях как макросите дори в момента подминават някои от жълтите знаци. Очаквах да избухнат и ми се видя странно, че още не сме закопчали костюмите, но редицата продължаваше да напредва, а бомбите стояха бездействащи.

— Има ли въпроси? — попита генералът накрая. Нямаше. — Ами вие, командир Ригс?

Вдигнах поглед от бойния екран.

— Само един — казах. — Защо не изпарим макросите сега? Виждам трима, които вече са подминали мините.

Той ми се усмихна, без помен от дружелюбие или веселие.

— Искаме няколко от тях да са от нашата страна, преди да ги задействаме. Одобрявате ли?

Свих рамене.

— Това си е ваша работа, сър.

— Много добре. Е, както се изразихте, време е да ги „изпарим“. Не е за вярване, че се движат през тази гъста растителност с почти петдесет километра в час. Това само показва колко е хубаво да имаш огромни метални крака. Могат да вървят през джунглата като човек, крачещ през гъсто засята нива. Други въпроси?

Вдигнах пак ръка. Генералът ми кимна.

— Как ще ги настигнем, сър? — попитах.

Той ме дари с нова снизходителна усмивка.

— Не се тревожете. Ще дойдат право при нас. А започнат ли някоя битка, не оставят живи цели. Няма да мирясат, докато не ни избият… или ние тях.

— Да разбирам ли, че сте се били с тях и преди, сър?

— Да, последната част под мое командване бе включена в състава на сили за бързо разгръщане в Аржентина. Ние бяхме сред първите, влезли в битка с врага.

— Радвам се, че сте оцелели, генерале.

— Малцина от нас оцеляха.

— Аз обаче съм виждал макросите да отстъпват, генерале. Възможно е. Бил съм се с тях и унищожих четири техни кораба в орбита. Накрая те се опитаха да отстъпят.

Сега вече всички ме гледаха.

— Ще го имам предвид. Трябва да призная, че тук долу никога не сме ги уязвявали толкова силно, че да минат в отстъпление.

Кимнах доволен. В този миг зави предупредителна сирена, всички отидоха до стените и се подготвиха. Сложихме си качулките и зачакахме.

Ярката светлина дойде преди всичко останало. Макар че се намирахме в плътно затворен бункер, тя някак проникваше вътре. Екраните, предаващи образи отвън, също побеляха, което усили ефекта. На повърхността пламтеше светлината на милиони слънца. Зачудих се колко ли време е минало, откакто за последно сме правили това — да взривим бомба на земната повърхност.

Не след дълго ни озари нов проблясък, след това трети и четвърти. После първата звукова вълна заля лагера. Бяхме прекалено далеч, за да усетим сеизмичната вълна, прекалено далеч, за да почувстваме самия взрив, но достатъчно близо за ураганния вятър.

Последваха още проблясъци. Още тътнежи. Стените се тресяха. Всяка песъчинка до ботушите ми трепереше на милиметър над пода. В бункера се стелеше прах — торбите с пясък се бяха разместили и освободили част от съдържанието си.

Накрая прозвуча сигналът за отбой. Генералът размаха ръце.

— Всички горе! Да видим какво сме свършили днес.

Излязохме на песъчливата почва и зяпнахме небето. На юг се простираше редица от около десетина гъбовидни облака. Не, трябваше да са близо двайсет. Залових се да ги броя и ги изкарах деветнайсет, макар че вече бяха почнали да се сливат.

— Ами радиацията, сър? — попита един полковник. За първи път някой от другите офицери дръзваше да зададе въпрос. Бях останал с впечатлението, че генерал Кер не обича много въпросите.

Генералът изсумтя.

— След три-четири дни горещите зони ще са годни за живот, стига да носим костюмите си. Мисля, че го споменах при предишните брифинги.

— Да, сър, но дали радиацията няма да дойде насам?

— Не, освен ако метеоролозите не са пълни кретени. В този район на всяко атмосферно ниво преобладават северните ветрове. Днешният ден, за щастие, не прави изключение.

— А какво ще привлече оцелелите макроси към нас, сър? — попитах.

Генералът се обърна към мен. През процепите на костюма се виждаше едното му око. Гласът му излизаше приглушен, сякаш говореше през възглавница.

— Нашите примамки. Те вече са потеглили към тях. Ще се върнат насам веднага, щом привлекат вниманието им. Ако се съди по предишното поведение на макросите, те ще решат, че всичко, което бръмчи наоколо, трябва да умре.

— Примамки ли, сър?

— Хеликоптери. Няколкостотин.

— Но радиацията, пилотите… — започнах аз, но млъкнах. Бях предположил, че има предвид апарати с дистанционно управление, но сега като се замислих, съобразих, че вероятно не разполагаме с безпилотни самолети, проектирани да дразнят макросите и да ги накарат да ги последват.

— Доброволци, командире — рече генералът остро. — Всички до един бяха доброволци. Също както всеки тук е доброволец, включително и вие.

Не пропуснах да забележа, че използва минало време за пилотите. Може би просто му се бе изплъзнало от езика.

Кимнах и замълчах. Аз лично не се смятах за доброволец. Помнех как един безшумен черен космически кораб ме бе отмъкнал посред нощ.

24.

— Напред! Напред! Не спирай! НАПРЕД! — крещеше един сержант с изумително мощен глас. Костюмът сякаш изобщо не заглушаваше силата му. Групи мъже покорно тичаха в указаните от него посоки. Аз последвах един взвод, който трябваше да заеме позиция край речния бряг. Оставихме бункерите зад себе си. Всички ветерани бяха на мнение, че макросите ще взривят първо тях, когато пристигнат.

Плановете ни за атаката бяха простички, прями и донякъде самоубийствени. Трябваше да изпробваме оръжията, произведени от мен. Естествено армията бе провела множество тестове. В тези лазерни пушки имаше достатъчно мощност, за да усетиш лек откат, щом ги включиш. Можеха да прогорят дупка в ствола на някоя от заобикалящите ни палми за по-малко от секунда. Само че не това бе целта ни. Целта ни бе да прогорим плътен метал. Много метал, и то бързо.

Макросите идваха. Предварителните оценки гласяха, че разполагаме с по-малко от час да заемем позиции. След като атомните мини бяха избухнали без засечка и хеликоптерите бяха успели да подмамят макросите в нашата посока, трябваше само да се крием и да чакаме. Планът бе да устроим засада на чудовищните машини. Надявах се, че те наистина ще се почувстват в засада, когато стигнат дотук.

Разположихме се в плитки единични окопи далеч от всички постройки в базата и зачакахме. Всеки окоп бе покрит с платно, а върху него имаше слой пръст за камуфлаж. Макросите разполагаха с инфрачервени топлинни датчици в системите си за прицел, но според техниците няколко сантиметра пръст можеха да ни скрият от тях.

Имахме хора навсякъде, окопани в дупки в земята. Когато някой макрос се приближеше, мехурът на щитовете му щеше да мине над нас. Тогава ние щяхме да изскочим от вътрешната страна на електромагнитния щит и да открием огън с пълна мощ. Трябваше да унищожим малките автоматични лазерни оръдия на корема му, а после да извадим от строя краката му. Когато вече бе безпомощен, щяхме да концентрираме стрелбата си, докато не пробием корпуса му и не го унищожим.

Всъщност не се предполагаше аз да правя нищо от това. Моята задача бе да наблюдавам. Казаха ми, че съм твърде ценен, за да влизам в битка с макросите. Но честно казано, май смятаха, че само ще им се пречкам. С голямо нежелание ме въоръжиха с една от собствените ми лазерни системи. Предполагах, че просто не могат да ми откажат, все пак аз ги бях проектирал.

Първият макрос се появи рано. Почти без предупреждение. Нещо излая в шлема ми, но не разбрах какво каза офицерът на взвода, към който бях зачислен. Имаше прекалено много шум, грохот, бумтене, тътен…

Най-сетне загрях. Стените на окопа ми трепереха и се свличаха на малки пясъчни лавини. Или бяха взривили нова бомба, или първият макрос бе налапал стръвта и вече приближаваше.

Надникнах от окопа си, не можах да се сдържа. Какъв бе смисълът да се бориш толкова дълго и усърдно, а после да се превърнеш в мазно петно върху петата на някоя от тези чудовищни твари, без изобщо да усетиш? Макросът бе по-голям, отколкото си го представях. Приличаше на краб и от цялото му тяло стърчаха оръжия. Шестте му крака приличаха на метални колони. Мърдащите му коремни плочки, осеяни с вентилационни отвори, бяха поне на петнайсет метра над мен.

Имах чувството, че приближава скоростен влак. Спомних си как, когато Джейк беше малък, ходехме до железопътните релси. Слагахме на тях монети, а после се отдръпвахме и гледахме как влакът минава с грохот. Монетата се превръщаше в дълга извита форма, като език от сребрист метал. Понякога я чувахме как отлита със звън от релсата, вече премазана от първите десетина тона тежест. Помислих си, че сега ще разбера как са се чувствали онези монети.

Няколко дървета наблизо изпращяха и се сцепиха, оголвайки светлата си вътрешност. Палмите сякаш се взривиха и дънери полетяха във въздуха, когато една метална кула ги помете встрани със зашеметяваща скорост. Друга кула прекърши още дървета и аз осъзнах, че това всъщност са краката на макроса. Шест великански крака се носеха към нас, бяха дебели по няколко метра и имаха триъгълна форма. Заостреното стъпало направи още две крачки и премина над мен и другите близки окопи. Там, където се заби, мъжете умряха, скрити в дупките си. Небето притъмня, щом чудовището спря над главата ми. Знаех, че шестнайсетте оръдия на корема му търсят мишени.

Макросът се прицели първо в бункерите и ги взриви, както и очаквахме. Главната тежка батарея и противовъздушните оръдия се намираха отгоре на всеки макрос, но от долната му страна имаше по-малки оръдия за стрелба по пехотата. Мощността им обаче бе ненужно голяма за тази задача — можеха да унищожат дори танк.

Осъзнах, че вече трябва да сме от вътрешната част на мехура, пазещ машината. От толкова близо не можехме да видим щитовете, но те отклоняваха куршумите. Окопите около мен зейнаха. Взводът бе отхвърлил маскировката и войниците започнаха да стрелят, насочвайки десетки лъчи към търбуха на макроса над нас. Петнайсет метра над главите ни, долните оръдия на макроса се въртяха със зловеща бързина и сипеха лазерен огън. Снопове ярки лъчи проблясваха от шестнайсетте черни тръби.

Войниците бързо бяха вземани на мушка и убивани, но други откриваха окопите си и започваха да стрелят. Виждах, че лъчите ни улучват оръдията, но не ги унищожават.

Включих комуникатора си.

— Всички да стрелят по едно оръдие! Съсредоточете огъня върху най-задното!

От мен не се очакваше да давам нареждания, но не можах да се сдържа. Отметнах засипания с пръст плат, който ме скриваше от чудовището, и се включих в битката.

Започнахме да съсредоточавахме стрелбата си върху едно или две оръдия и успявахме да ги унищожим. Но с всяка секунда все по-малко хора отвръщаха на огъня. Губехме.

Тогава ме удари лъч и една от ръцете ми престана да се движи. Паднах зашеметен в окопа си. След десетина дълги и странни секунди видях отново небето. Зачудих се дали не съм умрял.

Но просто макросът бе отминал нататък. Надигнах се, като се подпирах тежко на стената на окопа, който се бе превърнал в димящ кратер. Вдигнах лазера с една ръка. Мина ми през ум да стрелям подир машината, но лъчът щеше да спре в щитовете ѝ.

Странно, но тогава се замислих за щитовете. Ние отдавна знаехме как да ги правим, но просто не можехме да генерираме достатъчно енергия, за да ни бъдат полезни. Още през Втората световна война флотата бе експериментирала с електромагнитни щитове, които да отклоняват снарядите от корабите. Само че в онези дни би била нужна цялата енергия, произвеждана на Източния бряг, за да може такава система да работи. Едно от предимствата на огромните размери на макросите, бе, че това им позволяваше да носят мощни ядрени генератори.

Шокът ми отминаваше. Върнах се към настоящето. Огледах се за ефрейтора, прикрепен към мен. Нямаше го. Нямаше никого. Всеки окоп бе превърнат в черен кратер, а хората вътре бяха унищожени.

Погледнах след машината. Стори ми се, че виждам сериозни щети по долната част на корпуса ѝ. Бяхме ѝ нанесли поражения. Но не достатъчно. Нима тактическите ядрени бомби бяха единственото решение? Нима се налагаше да унищожаваме няколко квадратни километра от планетата си и да отравяме още стотици всеки път, когато убиваме едно от тези неща? А с тази скорост и бомбите, и дърветата щяха да свършат бързо.

Здравата ми ръка бе достатъчно силна да държи лазерната пушка. Все още бях боеспособен. Погледнах надолу към ранената си ръка. Не исках да го правя, но когато човек е улучен лошо, просто трябва да погледне.

Ръката ми представляваше димяща разтопена плът. Имаше и доста метал. Наносите се трудеха усърдно и почти никаква кръв не бе изтекла по остатъка от предмишницата ми към относително нормалната на вид китка и облечената в ръкавица длан. Надявах се, че учените в Пентагона са били прави за преобладаващите ветрове. Не исках по раните ми да полепне радиоактивна пепел. Бях особено радостен, че маската и филтриращата ми система още работят. Нямах желание да усещам миризмата на собствената си изпечена плът.

Огледах се, чудейки се какво да правя. Реших да напусна окопа. Макросите вече знаеха за тях, а и камуфлажната покривка така или иначе бе унищожена. Бях наясно как работят компютрите — те щяха да помнят мястото, на което е бил забелязан всеки войник. Предположих, че насочващата им система ме е обозначила като мъртъв. Нараняванията ми биха убили нормален човек.

Затичах се, вероятно по-бързо от всеки друг в историята, който е тичал с петдесеткилограмова раница на гърба. Насочих се към бункерите, за които бях сигурен, че са отбелязани в списъка от мишени на макроса като „унищожени“. Пропълзях в най-близкия от тях. Имаше много дим и бе горещо, но поне не беше претъпкан с трупове.

Няколко оцелели явно ме бяха забелязали и през следващите минути при мен се събраха десетина войници. Офицери нямаше. От слушалките се носеха крясъци. Машината вече бе близо до доковете и се бе заела с момчетата, окопани по бреговете на реката. Сигурно се забавляваше.

— Какво ще правим, сър? — попита един редник.

Първите няколко секунди не осъзнах, че говори на мен. На здравото ми рамо все още имаше златна звезда и някакви нашивки. Носех ранга командир и бях единственият офицер в тази групичка. Замислих се дали да не им дръпна една малка реч и да ги поставя под командването на най-близкия подофицер, но видях как ме гледат през автоматично затъмняващите се процепи. Искаха някой офицер да им каже какво да правят. Нуждаеха се от мен.

— Ще убиваме макроси — казах.

— Сър, вие сте ранен — обади се редникът.

Погледнах го.

— Добре съм. Мога да се бия.

Те зяпаха увисналата ми, обгорена ръка. Дори единственият сержант сред тях изглеждаше впечатлен.

— Добре — казах и приклекнах. — Ето какво ще направим, когато се върне.

Бях привлякъл вниманието им.

— Аз ще стрелям пръв. Всички трябва да съсредоточат огъня си върху едно оръдие. Когато то бъде унищожено, минаваме на следващото. Сега се разпръснете. Не му позволявайте да ни очисти наведнъж.

Мъжете се втурнаха във всички посоки, заемайки позиции за стрелба сред руините на бункера. Не се наложи да чакаме дълго. Макросът приключи с групата на плажа и се насочи отново в нашата посока. Но не мина точно над нас, а нагази в реката и се спря, за да стреля по нещо на отсрещния бряг.

— По дяволите! — изръмжах. Не можехме да напуснем разрушения бункер — щяхме да се озовем на открито и макросът щеше да ни покоси отдалеч. Прецених разстоянието. Беше по-малко от километър. Вероятно оттам той не можеше да наведе достатъчно горното си оръдие, за да го насочи към бункера. Бяхме изучавали тези машини и знаехме, че са проектирани с едно голямо оръдие отгоре за летателни апарати и по-едри цели. Оръдията на корема му бяха за дребни мишени като нас.

Пропълзях през задимения бункер и надникнах от другия му край.

— Скрийте се, всички!

— Какво правите, сър? — попита някой. Мисля, че беше сержантът.

Прострелях машината в задника. Само един бърз изстрел. Разбира се, нямаше начин да ѝ навредя през щитовете, но резултатът бе светкавичен. Видях как няколко оръдия се завъртяха към мен. Машината не се обърна, просто тръгна в нашата посока. Тя всъщност нямаше лице или глава, нито пък предна и задна част. Бе направена така, че да може да се движи във всички посоки, като гигантски краб с множество крака.

Прикрихме се, а макросът откри огън, разравяйки земята. Проблясваха енергийни мълнии и очилата ми потъмняха, за да ме предпазят от мигновено ослепяване. Не си направих труда да му пратя още един насърчителен изстрел. Нямаше нужда.

Както се бях надявал, той се приближи. Този бункер бе отбелязан като унищожен, но сега проявяваше признаци на живот. Изкуственият му мозък бе решил, че този път трябва да е сигурен, трябваше да приближи и да ни довърши.

За малко да успее. Когато яркото тропическо небе над нас отново притъмня, разбрахме, че са му останали само седем действащи оръдия. Аз разполагах с единайсет човека. Бяха добри войници и следваха указанията ми. Никой не стреля преди мен. Бяха нужни по около две секунди да съсредоточим огъня върху всяко оръдие и да го унищожим. За нещастие в същото време хората ми измираха един по един. Когато и последното оръдие избухна, бяхме останали само трима.

Видях с ужас как последното оръдие падна от корема на гигантската машина и се стовари на земята, премазвайки още един от хората ми.

Последният оцелял и аз започнахме да стреляме по краката. Откъснахме единия при най-долната става. Макросът се опита да ни стъпче, но мисля, че от долната си страна беше почти сляп. Предположих, че камерите му, или каквото там използваше, са били прикрепени към оръдията.

Когато унищожихме ставата му, той най-сетне реши, че му стига, и започна да отстъпва с олюляване. Влачеше се, скърцайки с металните си чаркове, и потъна в джунглата със скорост, много по-малка от обикновената. Аз тичах след него и бълвах ругатни. Унищожих ставата на още един крак, но не успях да го поваля.

Накрая се отказах и рухнах до едно дърво, като се мъчех да си поема дъх. Задушавах се в защитния си костюм. Сержантът, последният от моите хора, дойде и се свлече край същото дърво. И двамата лъхтяхме тежко, неспособни да говорим.

Беше започнало да се здрачава. В джунглата на запад се оформяше прекрасен залез. Малко по-късно, след като дишането ни се поуспокои, чухме нов грохот. Ново кършене на дървета. Още една машина идваше на купона.

— Ще умрем тук, нали, сър? — попита сержантът.

— Вероятно — рекох аз. — Как се казваш, сержант?

— Лайънъл Уилсън, сър.

— Е, Уилсън, ти си добър боец.

— Вие също, сър.

Небето притъмня. Изненадах се, защото не мислех, че макросът е толкова близо. Над нас запроблясваха лъчи. Той стреляше по нещо, но не виждах по какво. Прицелих се, но нямаше оръдия, по които да стрелям. Да не би това да беше някакъв нов тип машина?

След малко към мен се спусна голяма черна ръка. Познавах я добре.

Сержантът се прицели в нея с явното намерение да я гръмне.

— Стой! — извиках аз. — Задръж огъня, Уилсън! Когато тази ръка се върне за теб, позволи ѝ да те хване и да те измъкне от тази дупка. Това е заповед.

Той не отговори, но бавно свали пушката. Ръката ме издигна като ръка на ангел и ме притегли в търбуха на нанокораба.

Дори не бях изненадан, когато Сандра ме посрещна вътре. Тя обаче беше.

„А сега вдигни мъжа, който беше с мен, Аламо“, заповядах наум на кораба си.

„Извършвам прибирането.“

25.

„Аламо“ можеше да чува мислите ми и макар че не бях го повикал на помощ, той бе пристигнал за мен веднага щом е разбрал, че съм в смъртна опасност. Не му бях заповядвал да не го прави. Не осъзнавах, че е необходимо. Но сега вече знаех, че ако искам корабът ми да стои настрани от битките, в които участвам, трябва да му дам изрична заповед да си остане вкъщи. Чудех се дали ще ме послуша. Когато ставаше дума за опазване на командния персонал, той не винаги се подчиняваше.

„Върни ни в базата на остров Андрос“, казах на „Аламо“.

„Приблизително време на пристигане: седем минути.“

— Той просто пренебрегваше въпросите ми — оплака се Сандра. — Трябва да си намеря собствен кораб, който ще ме слуша.

Хвърлих поглед към нея.

— Имаш необходимите качества. Действай.

— Не се усмихваш.

— Когато човек е водил близък бой с тези машини и е оцелял, започва да цени малките радости в живота. Но току-що ни наритаха задниците. Тези пушки, които сложих на гърбовете на две хиляди добри войници, доведоха само до поголовното им избиване.

— Вината не е твоя, Кайл. Ти се опита.

— Точно така, сър — обади се сержант Уилсън зад мен. „Аламо“ го бе пуснал и той пристъпи на мостика.

Обърнах се и стиснах ръката му. Но не смятах, че наистина го заслужавам.

— Командир Ригс — каза той, взирайки се в мен. — Да не мислите, че вие носите цялата вина за тази каша, сър? Затова ли рискувахте живота си там? В противоречие със заповедите?

Погледнах го.

— Отчасти.

— Не е така, сър. Ако щете вярвайте, но това е най-доброто, което сме постигали в открит бой с машините. Досега всичките ни хора бяха унищожавани почти без да нанесат щети на врага. Единствено ядрените бомби вършеха някаква работа. Директните попадения ги убиват, но се опитваме да измислим как да го направим, без да унищожим цял континент.

— Аз също, сержант — отвърнах.

Мъжът свали раницата си и въздъхна. Отметна качулката на костюма си, облегна се на една от стените и се плъзна по нея, докато не седна на пода. Аз направих същото, отпускайки се до него. И двамата бяхме прекалено мръсни, за да седнем на мебелите. Освен това изведнъж се почувствахме твърде уморени, за да стигнем дори до дивана.

Отделих няколко минути да пратя съобщения на Кроу и останалите. Те обещаха да дойдат и да приберат оцелелите, стига това да не излага на риск корабите им.

— Хубаво местенце си имате, командире — рече Уилсън. — Странно е да видиш толкова покъщнина в един от тия кораби. Изглежда почти по домашному.

Още седяхме, облегнати на стената. Чувствах се замаян и изтощен, след като се бях сражавал за живота си. Явно Уилсън също. Сандра ни донесе питиета. Пресушихме ги веднага. Тя напълни отново чашите и ние ги пресушихме още веднъж. Осъзнах, че сме обезводнени.

След около минута Сандра забеляза обгорената ми ръка и изпадна в лека паника. Досега я бях крил между гънките на костюма си. Тя се зае да я почисти с мрачна съсредоточеност. Подозирах, че усилията ѝ са безсмислени. С времето нанитите щяха да ме поправят — или пък нямаше да ме поправят и щях да остана с една ръка по-малко. Първата помощ не е от полза в случая. Но все пак ѝ позволих да се погрижи за мен, защото знаех, че ще се почувства по-добре.

— Уилсън — обърнах се към сержанта. Той продължаваше да се взира в нищото, изглеждаше капнал и измъчен. — Какво можеше да ни помогне да спечелим онази битка? Какви подобрения биха свършили работа?

Той се замисли. Повдигна лазерната пушка, създадена от мен. Като добър войник, не беше изоставил оръжието. Лицето ми пламна, защото си спомних за всички мъже, които бяха разчитали на тези пушки, а те се бяха оказали безполезни.

— Не знам, сър — рече той, клатейки глава. — Тези оръжия са фантастични, но просто нямат достатъчно мощност. Предполагам, че ще ни трябват по-големи. Но пък тогава ще са и по-тежки, с по-големи раници. Не мисля, че човек ще може да се движи с още петдесет килограма на гърба.

Кимнах умислено. Уилсън беше прав. Реакторите трябваше да са по-големи. Следователно хората трябваше да са по-силни.

Изтупах мръсния си, оцапан със сажди костюм и седнах на дивана. Извадих устройството за сателитна комуникация. То се отваряше и приличаше на куфарче. Момчетата от Пентагона ме бяха уверили, че ще мога да се свържа с тях от всяка точка, стига да не се намирам в космоса, отвъд орбитата на Луната. А може би дори и тогава.

За по-малко от минута връзката бе осъществена. Докладвах им каквото можах. Разбира се, не разполагах с цялостни данни за изхода от битката, а само за малка част от нея.

— Сър? — обади се Уилсън, след като бях прекъснал връзката с началството.

Вдигнах поглед от мултитъч компютъра, на който разглеждах проектни схеми.

— Какво има, сержант?

— Сър, винаги съм готов да служа отново с вас. Мислех си, че ще искате да го знаете. Вие направихте всичко, което е по силите ви, сър. Освен това никога не съм виждал човек с такива наранявания да продължава да се бие.

Вгледах се сериозно в него за няколко секунди.

— Би ли се съгласил да се присъединиш към нас, сержант? Ако това е единственият начин да победим тези макроси?

Мъжът примигна изненадано.

— Не бих искал да правя нищо против Америка, сър.

— Разбира се, че не. Ние сме се посветили на спасяването на целия свят.

— Не знам. Не мисля, че ставам за капитан на извънземен кораб.

— Не, не като пилот. Ще си ни нужен като пехотинец. Но по-различен пехотинец. Човек, който скача от самолет като десантчиците, но от по-високо, ако схващаш какво имам предвид. Човек от сухопътната част на Звездната армада.

Той се втренчи в мен, размишлявайки усилено.

— Не съм съвсем сигурен за какво ме питате, сър.

— Ако вярваше, че най-добрият начин да спасиш света — и цялото човечество — е като се присъединиш към нас, би ли проявил интерес?

Уилсън кимна бавно.

— Да, сър, ако съм убеден в това, мисля, че бих.

— Добре. Това исках да знам. Ако решиш да се възползваш — потърси ме.

— Ще го направя, командире — каза той и знаех, че говори искрено.

Когато стигнахме до остров Андрос, накарах кораба да свали сержант Уилсън точно пред вратата на медицинския център. Поне за този оцелял можех да съм сигурен, че се е върнал у дома. Скоро, за моя радост, започнаха да пристигат още. Корабите не бяха стояли без работа, но все пак трябваше да призная, че загубите ни са тежки. Погрижих се прахоземците от персонала да записват имената на оцелелите и да докладват за тях.

Поклатих глава. В собствените си мисли току-що бях нарекъл всички, които стъпват по земята, „прахоземци“. Въздъхнах. Нямаше голяма надежда да прекратим употребата на тази дума, щом не можех да възпра дори себе си.

След това ми се обади генерал Кер. Зарадвах се, че е оцелял в битката, но не бях изненадан. Приличаше ми на човек, който не умира лесно. Скоро научих, че той има същото мнение за мен.

— Преживя го, а, Ригс? Радвам се да го чуя.

— Благодаря ви, сър.

— Беше шибана работа, Ригс.

— Да, сър.

— Но не беше съвсем безполезна. Научихме много. Може би трябва да построим по-големи оръжия и да ги окопаем в артилерийски гнезда. Току-виж успеем да изненадаме врага и бързо да му видим сметката.

Стиснах устни и се замислих.

— Може и да се получи.

— Може, а? Какво друго предлагаш? Да жертваме по една дивизия елитни войници за всяка свалена машина?

— Какви са загубите ни, генерале?

— Никой ли не ти е казал? Петдесет и шест процента загинали по време на акция — и то ако всички критични случаи изкарат до сутринта, а безследно изчезналите се измъкнат някак от джунглата.

Стиснах очи и ги разтърках. Щипеха ме, сякаш бяха пълни с пясък.

— Трябват ни мобилни части, генерале. За да се приближим и да проникнем под щитовете им, хората ни трябва да могат да се движат.

— Каква е идеята ти, Ригс?

— Може да не ви хареса, сър.

— Знам, че няма да ми хареса. И първата не ми хареса. Дори ти самият не ми харесваш особено, но се сражава яростно. Бях впечатлен.

— Благодаря — отвърнах.

— А сега казвай скапаната идея.

Продължих да си търкам очите. Как да споделя с него ужасната мисъл, която се въртеше в главата ми? Още дори не я бях обсъдил с Кроу. Кой знае какво щеше да си помисли той за нея?

— Нека първо ви попитам нещо, сър. Докъде сте готови да допуснете макросите?

— Какво имаш предвид?

— Преди наистина да хвърлите всичко срещу тях. Преди вариантите ви да се изчерпят и да прибегнете към крайни средства.

Генералът мълча няколко дълги секунди.

— Мисля, че днес ти доказа, че си на наша страна, Ригс. Вие от Звездната армада, или както там се наричате, може да не сте професионалисти, но сте готови да умирате като войници. За мен това те прави войник. Разбираш ли какво ти казвам, Ригс?

— Че не бива да отговаряте на въпроса ми, но все пак ще го направите.

— Точно така. Няма да ги пуснем да минат отвъд Панамския канал. Тогава, ако сме късметлии, силите им ще са съсредоточени върху онази тясна ивица земя. Щом стигнат до тази точка, Русия, Китай и САЩ ще използват около половината от междуконтиненталните си балистични ракети. Целият континент ще бъде унищожен.

Поех си дълбоко дъх. В стомаха ми се бе образувала ледена буца. Трудно ми беше дори да разговарям за това. Нямаше начин да се евакуира цялото население. Колко ли милиона щяха да загинат? Колко ли вече бяха загинали? Сто милиона? Двеста милиона? Ами радиацията? Каква част от Земята щеше да бъде отровена след това? Реших да не задавам тези въпроси. Нямаше смисъл.

— Генерале, ами ако те поемат по море?

— Засега не са го направили. Следим за това много внимателно. Но ако не могат да бъдат удържани на сушата, ще се наложи да действаме по-рано.

— Разбирам. Благодаря ви за откровеността, генерале. Сега и аз ще бъда откровен с вас. Мисля, че можем да създадем войници, които да спрат макросите по суша. Но тези войници ще трябва първо да влязат във флотата. Ще трябва да станат международен корпус от морски пехотинци.

— Да влязат във флотата? Имаш предвид вашата флота?

— Да, сър. Звездната армада. Нужни са ни обучени доброволци от всяка нация. За предпочитане елитни ветерани. Ще ги снабдим с нови оръжия, ще ги обучим да ги използват и ще ги превърнем в сухопътна сила, която може да се изправи срещу макросите.

— Да не говорим за нещо като самоубийствен отряд, Ригс?

— Не точно, сър. Но процесът, на който ще подложим хората, ще направи невъзможно връщането им към нормалния цивилен живот.

— Разбирам. А мога ли да видя пример за един от тези… супервойници?

— Вече видяхте, сър. Аз съм един от тях.

26.

След като прекъснах сателитната връзка с генерал Кер, оставяйки го скептичен, но заинтересуван, слязох в базата, за да ме прегледат хората в медицинския център. Всъщност направих го по настояване на Сандра. Чувствах се доста добре физически. Вярно, ръката ми изглеждаше ужасно — бяхме я превързали, за да не ми се налага да гледам как работят нанитите, — но явно първото, което те правеха, бе да изключат рецепторите за болка в увредения крайник. Много любезно от тяхна страна.

Когато медицинският персонал видя състоянието на ръката ми, имаше много охкане и ахкане. Докторът даде знак на една сестра, която приготви някаква инжекция. Когато се приближиха, вдигнах здравата си ръка да ги спра.

— Какво е това, докторе?

— За болката — каза той.

— Няма нужда. Нищо не усещам.

Той изглеждаше объркан. Заговори предпазливо:

— Разбираме, че сте корав мъж, командире. Но ви уверявам, че ще усетите нещо, ако извършим процедурата без упойка.

— Каква процедура?

Лекарят замига насреща ми. Спогледаха се със сестрата. Изглеждаха като хора, на които им предстои нещо трудно и неприятно. Нещо, през което бяха минавали и преди.

— Защо просто не се отпуснете, сър, и не ни оставите да си вършим работата?

Докара на лицето си една усмивка и пристъпи към мен.

Посегнах по-бързо, отколкото очите му можеха да ме проследят, и счупих иглата. Той зяпна онемял осакатената спринцовка.

— Какво направихте? Така наистина не ни помагате, командире.

— Просто ми дайте някои отговори.

Лекарят въздъхна и ме изгледа с уважение.

— Честно казано, не разбирам как изобщо се държите на крака. Виждам метал там вътре, командире. Ярък метал! Ръката ви е пълна с някакви шрапнели. Може би ще успея да я спася, но не обещавам нищо. Трябва да ми позволите да ви оперирам незабавно.

Аз се усмихнах мрачно и казах:

— Никой няма да ми отреже ръката. — И се обърнах да си вървя.

— Но, командире… това не е ли по-добре от смърт? — обади се сестрата за първи път. Беше млада и имаше хубав глас, почти детски. Винаги съм намирал това за привлекателно у една жена.

Въздъхнах и я дарих с истинска усмивка.

— Съжалявам. Моля да ме извините, но току-що видях как стотици — а може би и хиляди — мъже умират, опитвайки се да докажат една моя теория. За нещастие успяха да я опровергаят. Всъщност скоро трябва да пристигнат истинските жертви.

— Истинските жертви ли? — попита сестрата. Лекарят ме гледаше с изумление.

— Аз съм от флотата. Мога да накарам кораба си да ме поправи.

— Защо не го направихте от самото начало?

Замислих се. Защо, наистина? Предполагам, че се дължеше отчасти на навика. Упоритото настояване на Сандра също бе изиграло роля, но имаше и още нещо.

— Защото — отвърнах искрено — ме е страх да вляза в медицинския му отсек. Те може и да вършат чудеса, но все пак са машини.

— Страшни ли са?

Изпръхтях.

— Ужасни. И не знаят много за болката. Не мисля, че някога изобщо са чували за упойка. Сега като се замисля, май единствената причина тази ръка да не ме боли е, че нервите са изгорели.

— Ами добре — рече смирено лекарят. — Ако някога се нуждаете от мен, командире, елате пак.

Кимнах и си тръгнах. Накарах кораба да ме вдигне отново в търбуха си. Отидох в стаята на ужасите, която бе работила върху децата ми, преди да ги изхвърли в студения космос. Същата онази стая с тънките, висящи черни ръце, която бе върнала Сандра към живота.

След час не можех повече да крещя. Бях останал без глас. Той се бе превърнал в безкрайна поредица дрезгави хлипове. По някое време загубих съзнание. Два часа по-късно се събудих с почти възстановена ръка, само че бях сляп. Накарах „Аламо“ да ме отнесе на дивана и заспах. Сандра дойде и лекичко ме докосна по челото.

След още час отново бях дееспособен, но все така изтощен. Ръката ми бе розово-бяла. Новата кожа бе пораснала неестествено бързо. Също като пръстените от нови клетки, слепили пръстите на Сандра. Видях, че нейните белези са изчезнали. Това беше хубаво, значи един ден и моята ръка пак щеше да изглежда нормално.

Свих поправената си длан и усетих щипане. Кимнах лекичко и огледах мостика.

— Много ли беше зле? — попита Сандра.

— Зле беше, но си струваше.

— Търсеха те по сателитния телефон — рече Сандра. — Аз вдигнах и им казах да те оставят на мира.

— Наистина ли?

— Казах им, че си ранен и се възстановяваш. Но те не спират да звънят.

— Добре. — Посегнах към апарата и след няколко минути отново се свързах с генерал Кер.

— Добре, Ригс. Трябва да поговорим — каза той.

— Слушам.

— Проверих разказа ти и прегледах видеозаписа от битката.

— Видеозапис ли?

— Всеки от онези изчанчени костюми беше снабден с една-две камери. Не всички работеха. И не всички оцеляха. Твоите обаче оцеляха.

— Как се справих, сър?

— Впечатлен съм — рече той и след кратка пауза добави: — А аз не се впечатлявам лесно, Ригс.

Вярвах му.

— Какво мислите сега за предложението ми, генерале?

— Мисля, че си луд. Някакви наркотични вещества ли направиха това с теб? Превърнали са те в нещо като берсеркер? Ти простреля копелето в задника като стой та гледай, момко.

Изкисках се.

— Не, сър. Предполагам, че съм си луд по рождение. Не можем да виним наносите за това.

— Свръхкомпенсация. Така би го нарекъл някой психиатър. Видял си как добри мъже умират заради твоята идея и си превъртял.

— Накарах онази машина да отстъпи, сър. Нанесох ѝ достатъчно щети, за да я обърна в бягство. После я подгоних през джунглата. Ако разполагах с цял взвод мъже с моите способности и с по-тежки оръжия…

— Да, така е. Направихме някои изчисления. Ти, в пълно снаряжение, си тичал по пясъка с около петдесет километра в час. Това е горе-долу скоростта, с която тича едно куче, знаеше ли го?

— Значи ми вярвате?

— Мисля, че си бил променен по някакъв начин, но не съм сигурен, че искам да подложа всичките си момчета на тази извънземна гадост.

— Искам само доброволци, сър. Искам да бъдат от всяка елитна част в света.

— Чуждестранен легион от изроди, така ли?

— Не бих използвал точно тези думи.

— Предполагам, че не. Но добре. Висшестоящите видяха всичко. Докладвах им, пуснах им видеофайловете без обработка. Те са готови да опитат пак. С теб начело на атаката — ако си съгласен.

Сандра привлече вниманието ми, размахвайки ръце. Вдигнах очи към нея. Тя изрече беззвучно една-единствена дума: „Не.“

— Да, сър — казах аз. — Ще го направя.

Сандра. Беше сложила ръце на кръста си и присви устни от възмущение и тревога.

— Познавам лудите копелдаци като мен, щом ги видя, Ригс — изсмя се генералът. Звучеше, сякаш току-що е спечелил някакъв облог. — Добре дошъл в специалните части. Започвай спешно да строиш свръхголеми реактори и да подготвяш от онези инжекции.

— Слушам, сър.

— И още нещо, Ригс. Конгресът планира да ти даде някакъв медал. Официално ти не се числиш към някоя от въоръжените сили, така че трябваше да измислят нещо, което може да получи всеки гражданин. Все още си гражданин на Съединените щати, нали, Ригс?

Тук трябваше да се замисля. Предполагах, че съм, защото Звездната армада не бе точно нация.

— Да. За Медала на честта на Конгреса ли говорим?

— Така го наричат. Формално, ще трябва да те мобилизират, за да ти го дадат. Предполагам, че в момента силно се нуждаят от военен герой.

Когато затворих, Сандра бе разстроена.

— Не се налага да отиваш — заяви тя.

— Напротив — отвърнах.

Тя скръсти ръце на гърдите си и присви очи. Изведнъж ми се дощя да я сграбча и да я целуна. Но знаех, че ще ме отблъсне. Беше очевидно, че е ядосана.

Вдигнах ръце и току-що възстановената бе пронизана от болка.

— Как мога да създам нов комплект оръжия, да вербувам хиляда души, които да умрат, биейки се с тези експериментални пушки срещу гигантски роботи, докато аз се крия разтреперан в този кораб?

Тя въздъхна и приседна на дивана до мен.

— Не знам, но ми се иска този път да стоиш настрана. По някакъв начин.

Известно време се взирахме един в друг. Изведнъж тя преметна един от дългите си мургави крака през моите и ме възседна. Натискахме се яростно няколко минути. Беше хубаво.

Също толкова внезапно, както се бе качила, тя скочи от скута ми. Трябваше да положа усилия, за да се овладея. Едва не се метнах към нея, но се сдържах. Току-що си бях върнал ръката и нямаше да е хубаво, без да искам, да откъсна една от нейните. Тя се изсмя леко. Нямаше идея как се чувствам. А може би имаше.

Усещах, че няма да ми пусне повече за момента. Затова реших да не я моля. Жените не харесват молбите. Насочих се към душа. Божичко, как се нуждаех от един душ! Водата бе гореща и аз останах вътре по-дълго от обичайното.

Сандра ме изненада в импровизираната ни душ-кабина точно преди да изляза. Уви ръце около мен изотзад. Целувахме се и се докосвахме. Беше още по-хубаво, отколкото на дивана.

— Получено е искане за частен канал от „Бодлоперка“ — рече корабът, прекъсвайки нашите занимания.

— Не сега, Аламо.

Корабът замълча за около трийсет секунди. Използвах всяка от тях по най-добрия начин. Сандра започваше да ми отговаря и се придвижихме на няколко етапа след целуването.

— Получено е спешно искане за частен канал от „Бодлоперка“.

— Адмирал Кроу страхотно избира момента — изръмжах.

— „Адмирал“ ли? — попита Сандра. — Кога, по дяволите, се произведе в адмирал?

— Приемаш ли искането за частен канал? — издудна „Аламо“. Понякога наистина звучеше като компютър.

— Просто отговори — въздъхна Сандра и отпусна мократа си глава на гърдите ми, — иначе няма да ни оставят на мира.

— Отвори канала, Аламо — изръмжах аз.

— Там ли си, Ригс?

— Да, сър.

— Да не си в кенефа или нещо такова?

— Нещо такова, сър.

— Е, обаждам ти се, защото съвсем си превъртял и… ами, трябва да ти кажа, Ригс, че в момента си мисля дали да не те разжалвам.

Изсумтях. Сандра се напрегна и аз я потупах по гърба, за да я накарам да се отпусне. Този човек имаше дарба да разваля доброто настроение.

— Какъв е проблемът, Кроу?

— Надвишил си правомощията си. Ама много! Аз командвам тази флота. Знаеш го, нали?

— Такава беше уговорката.

— Е, тогава защо преговаряш за създаването на нов корпус морски пехотинци, или както там искаш да ги наречеш, без моето одобрение? Защо предлагаш да подариш една от най-изумителните ни технологии, без дори да ми кажеш за това?

Присвих устни.

— Трябва да призная, че имаш право. Бях прекалено съсредоточен върху решаването на проблема, за да се тревожа за одобрения.

— Е, кажи ми тогава защо да не анулирам всичко, което си договорил, и да ти откъсна няколко нашивки?

Това бе повече, отколкото Сандра можеше да изтърпи. По време на целия разговор усещах как тялото ѝ се напряга все повече. Тя си беше кибритлийка, а когато ставаше дума за мен, май изпитваше особена жажда да ме брани. Предполагах, че това е хубаво.

— За какво са ти нашивките му, Кроу? Ти си пришиваш нови всеки скапан ден. Да не би да са ти свършили?

Настъпи тишина. Сведох поглед към Сандра. Беше прекрасна така, мокра и гола. Очите ѝ святкаха диво. Реших, че изобщо не биваше да се съгласявам да говоря с Кроу.

— Това Сандра ли е? А, сега разбирам! — Той избухна в смях. — Това, дето го чувам да тече, е душ, нали? Трябва да измисля начин да получавам картина по тоя комуникационен канал.

27.

След дразнещо дълъг разговор Кроу все пак започна да споделя моята гледна точка. Накрая се съгласих да се консултирам с него, преди да предлагам неща като нови армии и технологични подаръци. Докато приключим с приказките, със Сандра вече бяхме сухи, облечени и ни беше минало настроението. Или поне на нея. Надявах се, че не съм изритан завинаги от душ-кабината ѝ.

Обаче се правех на непукист. Изтощението ми помагаше в тази стратегия. Просто бях прекалено уморен и гладен, за да ми пука особено. Ометох голяма порция пилешко, извара, компот от праскови и студени броколи. Беше засищащо, но не особено вкусно. Реших да накарам хората в лагера да построят една свястна столова. Може би щях да оборудвам и истинска кухня на борда на „Аламо“.

След като се наядох, спах цели дванайсет часа. По някое време Сандра ме сепна, като се сгуши до гърдите ми. Реших, че това е добър знак, но се чувствах толкова капнал, все едно ме бяха упоили. Може наносите наистина да го бяха направили, като част от грижите си. Или това бе просто естествена реакция на изтощението и тежките наранявания. Както и да е, заспах отново, без изобщо да я докосна. Когато се събудих часове по-късно, нея я нямаше.

Умът ми тънеше в мътилка. Бях сънувал странни неща и ми бяха минавали още по-странни идеи. Сънувах родната планета на наносите. В сънищата ми те бяха създадени от сини хора с големи очи и още по-големи черепи с формата на обърнати круши. Затова се събудих с мисълта, че трябва да разбера кой е пратил тези машини на Земята. Кой и защо.

Вече бях опитвал да получа тази информация от „Аламо“. През последния месец повдигах темата многократно, но корабът бе програмиран да избягва такива въпроси. Във вътрешната, неизменна програма на наносите бе включено да пазят произхода си в тайна. Или пък корабът наистина не знаеше.

— Аламо? Подслушваш ли мислите ми?

— Когато умът ти оформя мислите в думи, те се предават към рецепторите ми.

— Да де, все тая. Какво мислиш за моите сънища? Видя ли сините хора с големите глави?

— Визуалната информация не се предава.

— Нека ти ги опиша тогава. Бяха някакви сини хора, високи около метър и шейсет. Хуманоидни, но със синя кожа. Имаха големи очи и големи глави. Много големи глави, сякаш едва побираха мозъците им. Съществата, които са те създали, така ли изглеждат?

— Не ми е позволено да описвам създателите си.

— Значи създателите ти не са синьокожи?

Колебание. Вече знаех, че това показва дълбоко замисляне в онова, което минаваше за централен процесор у „Аламо“.

— Не — каза накрая корабът.

Изправих се рязко. Поех си дълбоко дъх и едва не извиках от радост. „Аламо“ бе отговорил на въпрос по забранената тема. Бях напипал нещо.

— Аламо… създателите ти не са машини, нали?

— Не.

Ухилих се широко. Тъпа машина! Беше програмирана да не отговаря на никакви въпроси относно създателите си. Но не я бяха програмирали да не отговаря на въпроси с отрицание. С други думи, можеше да говори за това какви не са.

Закрачих насам-натам. Трябваше да се сетя за това по-рано. Беше като хакерството. Почти винаги имаше заобиколен път. Когато програмираш машина, е трудно да се сетиш за всички възможности. Може да създадеш наглед съвършен комплект от инструкции, но ако ѝ бъдат подадени входни данни, за които никога не си се сетил, програмата започва да се държи непредвидимо. Всеки, на когото му се е налагало да си изключва компютъра след особено лошо зависване, знае това.

Замислих се върху информацията, която бях изкопчил от „Аламо“. Първо, съществата, създали наносите, не бяха машини. Това изглеждаше очевидно. Второ, корабът бе признал, че нямат синя кожа. Голяма работа! Но на какво приличаха тогава? Откъде бяха? Щом искаха да запазят самоличността си в тайна, вероятно се страхуваха, че някой може да тръгне да ги търси. Може би макросите не знаеха къде се намират. Може би те искаха да изтребят биологичните единици, имали дързостта да построят такива кораби и да ги пратят да помагат на други раси в борбата им срещу нашествието.

— Създателите ти не са в нашата слънчева система, нали?

— Не.

Важна новина. Това беше първият конкретен факт. Едно беше да го подозираш, а съвсем друго — да го знаеш със сигурност. Развълнувах се. Човек не може да се съревновава със същества, за които не знае нищо. Жадувах за още информация.

— Създателите ти не идват от планета като Земята, нали? Не е топла и влажна, нали?

— Не.

Премигнах при този отговор. Живот, но не от воден свят. Че какъв друг живот имаше? Можеше да се окаже трудно да разбера това. Ами ако представляваха нещо странно, например каменни създания на силиконова основа.

— Гравитацията на планетата, от която идват, по-висока ли е или по-ниска от земната?

— Не ми е позволено да описвам създателите си.

— Разбира се. Забрави този въпрос. Исках да кажа, че създателите ти не живеят на газов гигант като Юпитер, нали?

— Не ми е позволено да описвам създателите си.

Намръщих се. Да не бях допуснал грешка? Да не бях задействал някаква предупредителна система? Може би „Аламо“ беше разбрал от поредицата въпроси какво целя и бе променил настройките си така, че да ми попречи? Реших да повторя някой предишен въпрос, за да видя дали мога да се върна до момента, в който той отговаряше информативно.

— Твоите създатели не са машини, нали?

— Не.

Поех си дълбоко дъх. Не се бях издънил. Корабът не ме беше блокирал. Просто бях попитал нещо по грешния начин. Но какво беше то? Като помислих малко, реших, че знам какво е. Корабът не можеше да отговаря утвърдително за своите създатели. Можеше да отговаря само по отрицателен начин на въпроси с отрицание. Всичко друго щеше да бъде блокирано. Това заключение върна усмивката на лицето ми, защото означаваше, че когато той отказва да отговори на въпрос с отрицание, отговорът е „да“.

— Значи създателите на наносите са биологични същества. Идват от газов гигант като Юпитер в друга звездна система. Да, това вече е нещо.

Корабът запази мълчание. Започвах да го разбирам. Беше анализирал изявлението ми и бе решил, че не е нужно да предприема нищо. Не бях задал въпрос. Не бях дал заповед. От негова гледна точка нямаше какво да прави.

Написах имейл до хората от Пентагона. Исках, ако тръгнем на битка с макросите и „Аламо“ бъде унищожен, тази информация да стигне до хора, на които би могла да послужи.

— Добре, Аламо, можем да обсъждаме мисията ти, нали?

— Ти си команден персонал.

— Да. И каква е настоящата ти мисия?

— Да се подчинявам на командния персонал.

— Каква беше мисията ти преди това?

— Да търся и събирам команден персонал.

— Точно така. А каква беше мисията ти, преди да търсиш и събираш команден персонал?

— Да събирам информация за биологичните видове.

Аха, много интересно. Този кораб е бил изследователски съд, преди да го пратят да си намери екипаж. Но защо? Защо тези извънземни не бяха сложили свой екипаж на кораба? Замислих се върху това и ми хрумнаха няколко прости причини. Ако се намираха много далеч, бе възможно космическият полет да трае прекалено дълго. Може би междузвездният океан бе твърде огромен дори за съществата, създали наносите, и те не биха могли да го прекосят, преди да остареят и да умрат. Или може би не искаха да прекарат целия си живот във вътрешността на кораб. Сигурен бях, че когато Земята най-сетне прати изследователски кораби към други звездни системи, те ще бъдат роботизирани.

После обаче си помислих, че може да има и още нещо. Това беше война. Самите макроси пристигаха на вълни. Те трябваше да идват отнякъде. Тогава защо създателите на наносите бяха пратили стотици от своите лековъоръжени изследователски кораби на Земята, без да ги снабдят с екипаж от собствената си раса?

Замислих се що за живот може да съществува на свят като Юпитер. Силна гравитация. Радиация. Атмосфера от опасни газове, хиляди пъти по-плътна от нашата.

— Аламо — казах и помълчах малко, за да формулирам по-добре въпроса си, — твоите създатели не могат да напуснат гравитационния кладенец на своята планета, нали?

— Не ми е позволено да описвам създателите си.

— Аха — казах на глас. Това беше изненада. Значи можеха да напускат гравитационния кладенец. Не това ги беше спряло. Беше ми минало през ума, че притеглянето на техния свят може да е толкова голямо, че да нямат друг избор, освен да пращат миниатюрни роботчета с незначителна маса да извършват космическите им изследвания.

Замислих се за газовите гиганти. Кое създание на Земята живееше в подобна среда? Може би някоя дълбоководна твар? Нещо от студените, тъмни дълбини? Какви животни имаше там? Тогава ми се стори, че съм разбрал.

— Твоите създатели не могат да оцелеят извън гравитационния кладенец на своята планета, нали, Аламо?

— Не ми е позволено да описвам създателите си.

Изсмях се на глас. Ето го, ясно „да“ в отговор на въпрос с отрицание. Те приличаха на дълбоководните риби. Ако ги издигнеш в космоса, се пръсват. Не можеха да понасят безтегловността. Бяха свикнали да живеят при смазваща сила на гравитацията. Може би вътрешните им органи не бяха в състояние да работят без нея. Декомпресията би могла да се контролира, но рязката промяна при изстрелването на космическия кораб можеше да се окаже смъртоносна за тях. Вероятно щяха да експлодират. Ето защо бяха пратили наносите да извършват проучвания вместо тях. Защото не можеха да дойдат сами.

Колко ли голямо беше любопитството им! Представих си безсилието на една интелигентна високотехнологична раса, прикована към газов гигант с непроницаема атмосфера. Вероятно нямаха представа какво има там горе, отвъд забулените в облаци небеса. Нямаше как да знаят за звездите и другите светове. Вероятно едва разбираха, че кръжат около слънце. Атмосферата на тези планети бе толкова гъста, че никоя от известните ми технологии не можеше да проникне през нея.

Всъщност колкото повече мислех за това, толкова по-логични ми се струваха отговорите на „Аламо“. Нищо на борда му не бе построено за зрящи създания. От каква полза би бил един прозорец на повърхността на газов гигант? На Юпитер сигурно имаше съвсем слаба светлина и видимост. Все едно да живееш в постоянна гъста мъгла или на дъното на океанска падина. На Земята тварите, които откривахме на подобни места, бяха практически слепи. Ето защо съществата, построили кораба, не бяха сложили илюминатори или екрани. И през ум не би им минало такова нещо. Все пак трябваше да усещат по някакъв начин триизмерното си обкръжение. Нанокорабът със сигурност го усещаше. Може би използваха сонар, като прилепите или делфините. Или пък сензор за лъчения, като чувствителните към топлина органи на змиите.

Сандра се появи по някое време, докато аз обмислях странните същества, създали наносите. Седях, забил поглед в компютъра, като от време на време се зазяпвах в стените наоколо. Някак си малкото, което знаех за извънземните, построили кораба, го правеше още по-впечатляващ в моите очи. Виждах го в нова светлина. И дори вече не ги мразех толкова много. Може би бяха пратили тези кораби с най-добри намерения, но нанитите изпълняваха програмата си с характерната за роботи безмилостност. Известно време се взирах в нищото, размишлявайки върху това.

— Буден си значи — каза Сандра и ме целуна леко.

Премигнах и продължих да се взирам в нищото. Във въображението си виждах създания на тъмни, облачни светове. Дали бяха реещи се балони с газ, или плоски червеи, пълзящи по повърхността.

— Хм — каза намусено Сандра.

— Извинявай — рекох.

— Къде си се отплеснал толкова?

— Мислех си за теб.

— Лъжец.

Казах ѝ за разговора си с „Аламо“. Описах какъв метод бях използвал, за да измъкна информация от кораба, задавайки въпроси, които той не бе програмиран да отхвърля. Тя се разтревожи, че обсъждам хитрината си така открито, докато корабът слуша.

— Уверявам те, това няма значение. Корабът не е човек, а изкуствен интелект. И то не чак толкова умен. Способен е на много неща, но не се учи бързо.

— Ще го приема на доверие. Но дано не обмисля да ни изхвърли заради шпионаж или нещо такова.

Описах ѝ създанията, построили „Аламо“, и тя бе също толкова заинтригувана като мен.

— Значи живеят при смазваща гравитация? — попита. — Как успяват да оцелеят? Какво ядат?

— Нямам представа. Не мислех, че нещо може да живее на такива светове. Но пък от друга страна, на Земята сме откривали живот в кътчета, където никой не очаква да намери нещо.

— Те се страхуват от макросите — каза тя с внезапна убеденост.

— Защо смяташ така?

— Защото са положили големи усилия да скрият родния си свят от всички. И са пратили тези кораби да намерят хора, които да им помогнат да се бият. Сигурно са проучили много светове и когато са попаднали на макросите, са променили мисията си и са се заели да събират армии с изследователските си кораби. Може би в този момент на своята планета тайно строят бойни флотилии.

Замислих се върху това.

— Май си права. Ако бяха знаели за макросите, преди да изстрелят тези кораби, щяха да ги направят бойни. А ние седим в преоборудван изследователски съд. Ето защо са нужни двайсет от тях, за да се справят с един-единствен макроски кораб.

— Как да ги наречем?

— Кого?

— Съществата, които са построили наносите. Ти откри, че съществуват. Значи трябва да ги кръстиш.

Засмях се.

— Ами… — Мислех за название, което да описва слепи, подобни на червеи твари. Никое от тези, които ми хрумнаха, не беше привлекателно или благозвучно. — Ще ги нарека Сините.

— Те сини ли са?

— Не.

— Тогава защо?

Казах ѝ за сините хора в съня си и как те ме бяха подтикнали да хакна защитите на кораба и да го подлъжа да говори по темата.

— Добре — каза тя, сговорчива както никога. — Отсега нататък ще бъдат Сините. Освен това ми хрумна още нещо. Обзалагам се, че Сините изучават Земята от години.

— Откъде знаеш?

— Не си ли гледал онези долнопробни предавания за отвличания от извънземни и тем подобни? Как би нарекъл случилото се с нас, ако не отвличане от извънземни?

— Това не доказва, че Сините са тук отдавна, но все пак мисля, че си права.

Сандра се усмихна и дойде на дивана при мен. Харесваше ѝ да ѝ казват, че е права.

— Продължавай — рече тя.

Аз също ѝ се усмихнах.

— Права си, защото Сините нямаше да знаят толкова много за нас, ако това бе първото им посещение. „Аламо“ знае английски. Предполагам, че говори на още много езици. И познава достатъчно добре нашата анатомия, за да закърпва телата ни и да ни инжектира нанити, които ни поправят, а не ни убиват. Това знание не може да дойде изведнъж. Сигурно са тук от години, точно както казваш ти.

— Обичам, когато говориш умни работи — промълви тя. Беше още по-близо.

— Ти също си умна. Това ми харесва в теб.

— Ласкаеш ме.

— Действа ли?

— Да — призна тя.

Започнахме да се целуваме. Донякъде очаквах Кроу да се обади и да обяви, че се е самоповишил във велик маршал или може би дори в премиер-министър. Но той не го стори.

28.

След като предадох на хората от Пентагона всичко, което бях узнал от „Аламо“, се замислих за секунда и пратих имейл и на генералния секретар на ООН. Може да съм параноичен, но според мен важната информация трябва да се споделя. Не бях съвсем сигурен, че американските военни ще го направят.

После дойде ред на главната ми задача. Бях обещал да създам отряд, който може да се опре на макросите. Това обсеби цялото ми време. Оказа се, че осигуряването на инжекциите е най-лесната част. Бе достатъчно просто нанитите да се самовъзпроизведат в големи количества. Те бяха майстори в това и можеха да го сторят бързо. Трудната част бе разработването на нови, по-мощни реактори и лазерни пушки. Размерите им щяха да са големи и бе нужно много повече време и специфични материали, за да бъдат изработени.

Слязох на остров Андрос, за да се заема с проектирането. Първо трябваше да установя с колко големи реактор и пушка може да се справи подсилен от нанитите човек като мен. Климатът тук бе достатъчно близък до този в амазонската джунгла. За цялата работа плащаха хората от Пентагона, затова бяха пратили много агенти, медицински персонал и униформени военни, за да ми „помагат“. Стреснах се, като видях, че има по цял взвод от всички тези помагачи. Имаше дори рота сапьори. Те не се усмихваха много, но бяха най-полезни. Вършеха работа. Но не можех да откажа и на останалите, защото имах нужда от ресурсите на правителството.

Използвахме тялото ми като модел за бъдещите супервойници. Каква тежест можех да нося и все още да тичам бързо? Оказа се изненадващо голяма. Първо сапьорите ме снаряжиха с огромна, двойно подплатена раница от най-грозния им камуфлажно зелен плат. Беше снабдена с кожени ремъци и подсилена с множество шевове. Бяха я напълнили догоре с мокър пясък и тежеше над триста килограма.

Можех да я повдигна, но открих, че нарушава равновесието ми. С такава тежест на гърба си трябваше да се движа приведен. Не можех да се изправя. Освен това ме заболяваха коленете. При всяка крачка нанитите се трудеха да поправят разкъсан мускул или разместена става. Усещах как се скупчват в ставите ми, предизвиквайки непрестанен сърбеж, сякаш ме хапеха ядосани мравки. Стана още по-зле, когато се затичах с клатушкане. Пробягах тромаво и със залитане стотина метра по брега със своя товар, после изпотен го върнах обратно. Времето ми беше над петнайсет секунди — три пъти по-бавно, отколкото бях минал същото разстояние ненатоварен.

— Много е — обявих.

Те кимнаха. Въпреки невъзмутимите им изражения личеше, че са впечатлени. После се заеха да изгребат половината пясък. Усмихнах се. Осъзнах, че не са очаквали изобщо да мога да помръдна. Бяха ме претоварили в началото само за да ме поставят на мястото ми. Аз обаче все пак успях да тичам с това снаряжение. Когато махнеха около сто и петдесет килограма мокър пясък от гърба ми, щях направо да припкам по брега в тропическата жега.

Докато изгребваха пясъка, аз се върнах да огледам следите си. На места бяха дълбоки към двайсетина сантиметра и пълни с вода. Всяка стъпка бе като малко лъскаво езерце.

После опитах със сто и петдесет килограма. Разликата бе драстична. Ставите ми скърцаха малко, но нямах чувството, че ще се прекършат. Най-голямото подобрение бе в разпределението на теглото. Не се чувствах така ужасно разбалансиран. Вярно, че за да тичам, трябваше да се приведа доста напред, но бе възможно. И все така можех да надбягам олимпийски спринтьор, без да се напрягам до скъсване. Доприпках обратно при тях.

— Така е добре. С толкова мога да се справя. Обзалагам се, че някой по-млад и по-едър мъж с по-добър мускулен тонус би могъл да носи и повече. Но това тук е около три пъти по-тежко от оригиналното снаряжение. Би трябвало да ни даде достатъчно огнева мощ, за да може един войник сам да унищожи долните оръдия на макрос.

Наум вече съставях планове за вечеря, които включваха Сандра, само че агентите още не бяха свършили с мен. Тестовете им едва започваха. Освен това не приемаха на доверие думите ми за физическото ми състояние. Караха докторите да ми проверяват пулса, кръвното налягане и така нататък след всяка обиколка. Прикрепиха към гърдите ми уред за ЕКГ. Искаха да ми натикат и термометър отзад, но тук вече теглих чертата, заявявайки, че не съм опитно животинче. Те го залепиха с кисели изражения под мишницата ми.

Разместваха и преразпределяха товара ми. Добавиха около кръста ми колани с тежести за гмуркане. Дадоха ми друга, по-малка раница за носене отпред, която да подобри равновесието ми. В същото време намаляваха големия товар от пясък на гърба ми, така че да запазят общото тегло близо до желаното. Аз пъшках и обиколих брега още двайсетина пъти.

След като това изпитание свърши, те провериха зрението, кръвта, рефлексите ми и даже ми взеха натривка от гърлото. Нямах представа какво смятат, че ще разберат от всичко това, но не се дърпах, стига да не ме дразнят прекалено. Трябваше да направим този пехотен корпус. Трябваше да ги накарам да убедят висшестоящите, че ползите от проекта ще си заслужават всеки вложен ресурс. Правителствата не биваше да изпитват и най-малка неохота, когато им се наложи да се разделят със запасите от титан, плутоний и други необходими редки вещества. Ако не успеех, щеше да ни се наложи да превърнем макросите — а заедно с тях и цял континент — в първична слуз с помощта на атомни бомби. След това щяха да ни останат само шест континента. А дори не бяхме сигурни, че атомните бомби ще спрат напълно врага.

След почивка и вечеря с омари в офицерския стол със Сандра (и по две бири за всеки), аз се отправих към тайната база, която бях изградил в джунглата. Моите нанофабрики бръмчаха там денонощно. Корабите ни висяха около нея като големи черни сенки. Половината бяха на пост, а другата половина снабдяваха фабриките с нужните материали. Бях възложил на около десет процента от фабриките да правят нови фабрики. Така продукцията ни непрекъснато се увеличаваше.

Те вече бяха произвели достатъчно нанитни инжекции за хиляди войници. Зададох на една четвърт от тях да се заемат с изработката на по-тежки лазерни пушки. Останалите накарах да правят нови реактори, които щяха да тежат над сто и петдесет килограма, около три пъти повече от онези, които войниците ни бяха носили в Бразилия. Само хора, подложени на нанитните инжекции, биха могли да носят това ново снаряжение. Да възложа на фабриките да произвеждат оръжейните системи бе решаваща стъпка, но имах чувството, че трябва да я направя. Какъв бе смисълът да пращаме най-добрите си войници само за да бъдат разбити още веднъж? Този път щях да тръгна натам със сила, която би могла да има някакъв шанс. Освен това щях да взема повече хора.

Новите попълнения пристигнаха на следващата сутрин. Първата група се състоеше от около триста човека. Според съобщенията на другия ден щяха да дойдат още много. Хиляди.

Накарах новобранците да се строят в десет редици на плаца в средата на лагера. Всички бяха мъже и изглеждаха мрачна пасмина. Средната им възраст бе двайсет и осем години и до един бяха ветерани от различни битки. Бях настоявал за това. Не исках млади и зелени войничета. Не можех да им осигуря военно обучение — моите собствени познания в тази област бяха повърхностни. Можех обаче да ги науча как да се справят с телата си, след като бъдат подложени на инжекциите. Можех да ги науча — до известна степен — как да се бият с макрос. Можех да ги науча да използват лазерните пушки и раниците-реактори, тъй като сам ги бях проектирал.

Тук имаше доброволци от специалните части на всички големи армии — от руския Спецназ, от израелския Шайетет, от шведските „ягери“ и даже от китайските „снежни леопарди“. Но близо половината бяха американци: зелени барети, морски пехотинци, въздушни десантчици и няколко души от отряда „Делта“. Имаше и от организации, които не бях чувал. Чувствах се поласкан и даже малко уплашен да стоя в компанията на такива мъже, такива професионалисти — особено след като от мен се очакваше да ги водя. Повечето обаче никога не се бяха сражавали с макрос. И никой не бе изпитал удоволствието от нанитната инжекция.

Все пак мярнах едно приятелско лице в тълпата мрачни воини. Сержант Лайънъл Уилсън, човекът, когото бях върнал от първата си битка с макросите. Потупах го по гърба и той залитна. Изведох го от строя, за да застане пред другите.

— Знам, че този човек може да се бие с машините. Сражавали сме се рамо до рамо срещу тях. Той знае как действа подобрен човек като мен. Правя го свой старши сержант. Останалите ще трябва да заслужите нашивките си. Не ми пука, ако ще някой от вас до вчера да е бил полковник. Тук започвате на чисто.

Те изглеждаха сепнати, но никой не протестира. Кимнах и си придадох важен вид.

— След инжекциите ще откриете, че сте станали различни хора. Може да не ви е лесно да се върнете у дома. Моля всеки, който изпитва някакво колебание, да напусне сега, преди да сте предприели следващата стъпка и да сте променили телата си завинаги.

Те ме гледаха. Никой не се обади. Чудех се дали няма да съжаляват за решението си, когато нанитите започнат да си играят с клетъчната им структура.

Бях приготвил нови униформи за войниците си. Всичките имаха нашивки на редник втори клас. Бях решил да използвам ранговете на американските морски пехотинци и да започна от едно стъпало над дъното. Тези униформи се различаваха от стандартните. Бяха по-тежки. Всъщност бяха направо тромави. Имаха оловна подплата и можеха да се закопчават догоре. Беше доста вероятно да ги носим в радиоактивни зони и исках хората ми да свикнат с това задушно и сковаващо облекло.

Мнозина от мъжете бяха с цивилни дрехи. Раздадох новите униформи и ги пратих да се преобличат. Трябваше да изглеждат еднакво, за да започнат да мислят като екип. Всички говореха прилично английски, което бе още едно изискване за включване в отряда. Можеха да общуват помежду си, носеха една униформа и бяха ветерани. Надявах се, че тези общи черти ще ги накарат бързо да се сплотят в ефективна бойна единица. Веселбата с инжекциите щеше да е следващото, което ще направи всички ни братя.

Знаех, че трябва да ги впечатля. Иначе защо ще ми се подчиняват? Този въпрос сигурно измъчваше умовете им. Реших да им покажа защо. Първо нарамих един от новите обемисти реактори и стиснах свързаната с него лазерна пушка. Отведох ги на специално разчистено място в джунглата. Там, където само допреди часове бяха растели дървета, сега зееха тъмни дупки. Земята приличаше на венците на старец, на когото са извадили всичките зъби наведнъж. Големи тропически насекоми пълзяха във всяка прясно образувана яма.

— Това ще бъде теренът за начално обучение. Ще прекараме известно време тук и ще се учим да стреляме с новите оръжия. Спуснете визьорите. Сложете пълното снаряжение. Закопчайте се!

Наглед уж бяха отегчени, отпуснати и се подпираха на каквото им е подръка, но щом чуха излаяните команди, се задействаха светкавично. До последния човек. Имаха добра подготовка.

Всички костюми бяха чувствителни към светлината и когато открих огън с новия тежък лазер, процепите за очите автоматично се затъмниха. Избрах за цел едно махагоново дърво в края на гората. Дебелите лиани, увити около него, се сгърчиха като стръкове трева. Кората опада като изгоряла кожа и бялата дървесина отдолу мигновено почерня. Секунда по-късно целият ствол се пръсна и дървото клюмна настрани.

Знаех, че повечето от мъжете никога не са виждали мощта на лазерните ми пушки. И бях сигурен, че никой не е виждал на какво са способни новите тежки лазери. Все едно държиш толкова мощна горелка, че пред нея дънерите бяха като тънки и сухи тръстики.

Свалих екипировката и им махнах да дойдат напред.

— Както виждате, не можем да си позволим никакви злополуки с приятелски огън. Фаталният резултат ще е почти мигновен. Сега искам един доброволец да си сложи тази раница и да се опита да улучи онова дърво там — посочих една висока палма. Изглеждаше лесна мишена, беше много по-тънка от махагоновото дърво и се намираше много по-близо. — Кой ще е първи? — попитах.

Бързо се вдигнаха дузина ръце и аз посочих най-близкия. Забелязах, че единственият ми подофицер, сержант Уилсън, остана със скръстени ръце. На лицето му играеше тънка усмивка.

Първият, приел моето предизвикателство, беше руснак. Наведе се да вдигне раницата. Напрегна мускули, но тя не помръдна. Мъжът изглеждаше изненадан.

— Хайде, напъни се малко, войнико — казах аз.

Той преглътна, после клекна и се опаса с ремъците. Напрегна сили и краката му затрепериха. Почти успя да я вдигне. Малко му оставаше. Ръмжеше и пъшкаше, но не можа да се справи. Възхитих се на упоритостта му.

— Не мога — каза той накрая, признавайки поражението си.

— Какво?

— Не мога, сър.

— Как се казваш, редник?

— Сергей Радович, сър.

Кимнах.

— Ти слабак ли си, Радович?

— Не, сър.

— Сигурен ли си?

— И още как, сър.

Кимнах пак.

— Кой друг иска да опита да сложи тази раница, да се изправи и да изгори онова дърво?

Много от първоначалните доброволци не вдигнаха ръка втори път. Усещаха кога им залагат капан.

Все пак имаше няколко желаещи. Посочих един човек с азиатски черти. Това бе най-едрият азиатец, когото съм виждал. Приличаше на буре с крака. Беше като сумист, само че без тлъстините, и имаше изумително дебели бедра.

Той пристъпи напред и хвана ремъците. Приготви се да вдигне раницата, но по различен начин. Наведе се напред, поемайки я върху гърба си. После се изправи с рев под тежестта на двеста кила метал, стъкло и пластмаса.

Прицели се в палмата с разтреперани крака и стреля. Дънерът се пръсна и дървото рухна.

— Много добре. Как се казваш, войнико?

— Куон, сър — каза той, докато оставяше раницата.

— Чудесна работа. Сега ще тичаме обратно до плаца. Искам всички да следвате моето темпо. Ще бъде крос през джунглата. С пълна скорост.

Докато говорех, вдигнах раницата и я наместих на гърба си. Те гледаха с ококорени очи колко уверено боравя с тази тежест. Престорих се, че не забелязвам как ме зяпат.

После се затичах. Тичах по-бързо от всеки нормален човек в историята на Земята, поне доколкото ми е известно. Никой не успя да ме следва. Стоях на плаца с отегчено изражение, когато най-бързият изскочи от джунглата и се втурна под слънчевата светлина.

Когато всички се събраха отново пред мен, попитах има ли въпроси. Вдигнаха се няколко ръце. Посочих Радович.

— Защо, по дяволите, тичаме за тоя дето духа, сър? — попита той, напълно основателно. Забелязах, че акцентът му се е усилил. Сигурно беше заради физическото натоварване.

— Целта ми беше да разберете някои неща — отвърнах аз. — Ще поискам от вас да направите фантастични жертви. Трябва да разбирате защо го правя.

След това им казах за инжекциите. Не разкрасих нещата. Казах им, че ще крещят през първия час, докато не припаднат. Казах им, че не можем да им дадем упойка. Агентите на Пентагона бяха изпробвали процеса върху шимпанзета, но нанитите неутрализираха всички външни химикали, инжектирани в организма на обекта. После им казах за невероятната сила и бързина, която ще придобият, и как ще се страхуват за живота на гаджетата си. Накрая посочих раницата, която бях свалил и оставил пред себе си.

— Само че без нанитите — тоест, без да се подложите на инжекциите, — никой от нас не е достатъчно добър да изпълни мисията. Не можем да бъдем ефикасни войници. Не и без да се превърнем в… нещо ново.

Те се замислиха върху това и бавно осъзнаха, че ще трябва да се превърнат в комбинация от човек и машина. За някои тази идея бе отблъскваща. Но не възразиха. Не отказаха. Хората, отговарящи за подбора, се бяха справили добре.

Накрая всички до един се подложиха на инжекциите. Никой не отстъпи и не се отказа, дори и в последния момент, когато бяха вързани към стола и се появиха петте блестящи гърчещи се игли.

Когато тежкото изпитание мина, те се измиха с един маркуч от кръвта и повърнята. Един войник си бе извадил лявото око. Уверих го, че ще му порасне ново. Надявах се, че не лъжа.

След края на това мъчение ги оставих да се наспят в казармите. На следващия ден произведох Радович в ефрейтор, а Куон — в младши сержант. В предишния си живот и двамата бяха имали по-висок чин, но това не ме интересуваше.

Те бяха започнали отначало като пехотинци на Звездната армада. Сега бяха моите пехотинци.

29.

Бразилия бе почти завладяна, докато съберем достатъчно голяма военна сила, за да тръгнем отново срещу макросите. Момчетата от Пентагона, начело с генерал Кер, ме тормозеха денонощно и ме притискаха да поведа хората на бой. Но аз исках да имам войска, която не може да бъде победена лесно. Исках войска, която не просто да забави макросите и дори не просто да ги спре.

Исках войска, която да ги стресне и да ги накара да отстъпят.

Вече разполагах с немалко добри офицери, които да ми помагат. Майор Радович беше един от тях. Той бе отбелязал бърз напредък след онзи първи ден. Оказваше ми голяма помощ в организацията и обучението на новите попълнения. Сержант Уилсън бе повишен в лейтенант. Работата му беше да прави номера като онзи, който им спретнах първия ден. Единственото му оплакване бе, че напоследък не достигаха дървета за взривяване.

След разговор с Кроу бях променил собствения си ранг на полковник. Всъщност званието не бе достатъчно високо, за да командвам толкова хора, но ми харесваше как звучи и не исках да ставам генерал. Не мислех, че съм го заслужил още.

Пехотинците ми наброяваха близо шест хиляди души, когато казах на генерал Кер, че съм готов. Незабавно пристъпихме към осъществяване на плановете си. Отдавна бяхме решили, че най-добрата стратегия ще е да атакуваме по южния бряг на залива Рио де ла Плата, където някога се бе издигал Буенос Айрес.

Планирахме първо да завземем руините на града. Освен че представляваше удобна за защитаване позиция, той се намираше само на петдесет километра от един макроски купол. След първоначалния щурм към нас щяха да се присъединят още десет хиляди морски пехотинци със стандартно въоръжение — тоест, ако макросите не ни издухаха от брега още на първия ден. Генералите бяха излезли с идеята да ги ударим в тила. Дълбоко в тила. Така самото разстояние до предните линии щеше да представлява проблем за враговете. Щеше да им се наложи да обърнат назад и да изминат хиляди километри, за да се сблъскат с нас. Но никой не знаеше дали ще си направят този труд.

Те бяха напреднали много бързо. За всяка нормална войска това би означавало да разтегля все повече силите си и снабдителните линии и следователно да защитава тила си с по-малко части. Не бяхме сигурни какви са възможностите на макросите да отвърнат на една контраатака, но ударът в другия край на континента изглеждаше най-добрата ни възможност. Ако се окажеше, че наистина са напредвали прекалено бързо и непредпазливо, това ни даваше шанс.

Главната цел на мисията бе да унищожим онова, което се намираше под белите куполи. Бяхме разбрали, че блестящите мехури представляват огромни, непрекъснато работещи силови полета. Издуваха се като лъскави пришки върху прекрасната ни Земя. Макросите ги бяха разположили в южните части на континента още в първите дни на нашествието. От тези куполи периодично излизаха нови бойни машини. Освен това между всеки купол и различни находища на материали сновяха редици от по-малки машини. Наричахме ги „работници“ — това име бе измислено от момчетата, следящи сателитите.

Работниците събираха суровини, като изтръгваха гредите от порутени сгради и мъкнеха смачкани коли, велосипеди, а понякога и необработена руда от откритите кариери в близост до куполите. Не знаехме какво точно става под онези щитове, но решихме, че трябва да са някакъв вид фабрики. Все нещо трябваше да произвежда тези нови роботи. Добрата новина беше, че куполите са само осем. Лошата — че са много добре защитени. Бяхме разбрали това след първите дни на нашествието, когато загубихме няколко нанокораба при опити да ги атакуваме.

Генерал Кер ми даде последни наставления, докато летях на юг с „Аламо“, носейки десантна капсула с цяла рота от собствените ми войници. Вече не ги тъпчехме в товарни контейнери. Сега бяха събрани в специално проектирани десантни капсули, които представляваха сгъващи се многоъгълници от стомана с двусантиметрова броня, илюминатори и аварийни люкове. Дизайнът бе измислен от НАТО. На мен лично продължаваха да ми приличат на смъртоносни капани, но аз така или иначе се возех в самия кораб през първия етап от пътуването.

— Генерале, мисля, че запомних плана — казах.

— Дай да обсъдим една точка — рече той. — Тези твои нестабилни реактори…

— Да, сър? — казах, правейки се на тъп. Бяхме разбрали, че реакторите много лесно могат да се претоварят и експлодират. Предполагах, че говори за това. Не му харесваше, че бях вградил в тях лични кодове, с които всеки човек можеше да се самоунищожи по свое желание — да взриви раницата си, въвеждайки определена поредица от числа. Експлозията не беше атомна, но пак щеше да е доста мощна. Всеки в моята армия можеше да освободи около един килотон енергия. Генералът бе настоял офицерите да имат контролиращи устройства и ако те не са активирани, никой да не може да реши да сложи край на всичко и да взриви половината си батальон. Бях се съгласил с това допълнение, макар и неохотно. Вярвах на хората си.

— Знаеш за какво говоря — рече Кер. — Не искам офицерите ти да разрешават самоунищожение, освен ако не можете да нанесете някакви сериозни щети на врага, а не само на собствените ни хора.

— Не сме идиоти, сър — казах. — Ако я закъсаме, имаме и шест артилерийски бригади, въоръжени с крилати ракети с ядрени бойни глави.

— Разбира се, че не сте идиоти — сопна се Кер. Усещах по тона му, че едва сдържа гнева си. — Искам просто да ми гарантираш, че ще пазите тази тактика за нещо важно.

— Гарантирам ви, че ще положим всички усилия да унищожим тези скапани машини до крак, генерале. Това е единствената гаранция, която мога да ви дам.

Той помълча няколко секунди.

— Добре — каза накрая с пораженчески тон. — Това си е твоето шоу, Ригс. Само гледай да не осереш нещата.

— Нямам такова намерение. Край.

Прекъснах връзката, преди да е успял да каже нещо друго. Смъкнах слушалките и ги хвърлих на компютърната маса. Те се плъзнаха по гладката повърхност и паднаха с трясък на пода. Не се тревожех, че могат да се счупят. Бяха армейски, което значеше наистина здрави.

Въздъхнах. Кер всъщност ме предупреждаваше „да не осера нещата пак“. Тоест, смяташе, че съм осрал тотално нещата при първото си идване до Южна Америка. Тогава не аз командвах операцията, но в съзнанието на момчетата от Пентагона вината беше моя. Щях да продължа да кипя от гняв, но за щастие нямаше време.

— Приблизително време на пристигане: две минути — каза корабът. „Аламо“ се приближаваше до целта. Събрах си снаряжението и се изправих с олюляване. Вперих поглед в предната стена, където пъплеха множество цветни метални буболечки. За щастие всички те изобразяваха нашите нанокораби.

— Стреляй по вражеските цели веднага, щом ги забележиш — заповядах.

— Оръжията активирани.

Обикновено, когато се приближавахме до макросите с нашите кораби, им давахме изрична заповед да не стрелят по врага освен при самозащита. Не искахме да губим съдове напразно. От опит знаехме, че противовъздушният огън на макросите превъзхожда всичко, което корабите ни могат да използват срещу тях. Този път обаче трябваше да браним ценния си товар от войници. По-добре макросите да стрелят няколко пъти по кораба ми, отколкото да пръснат на парчета стоте безпомощни пехотинци в десантната капсула, висяща под него. „Аламо“ бе по-издръжлив от капсулите и можеше да се поправи след всяка повреда, освен директно попадение в двигателите.

Бях решил да кацна с първата вълна. Така щях лично да проверя дали трябва да спуснем и останалите войници, или да планираме спасителна операция за оцелелите. В десанта участваха двеста нанокораба. Те пренасяха войниците от флотилия транспортни съдове, намираща се на около сто и десет километра навътре в морето, току зад хоризонта. От това разстояние земната извивка пречеше на лазерните оръдия да ги улучат. Всеки нанокораб носеше десантна капсула с по сто войници. Щяхме да ги стоварим в определената точка на три вълни, така че всичките шест хиляди души щяха да бъдат там след около три часа.

Бяхме решили да кацнем сред разрушените сгради на Буенос Айрес. Така щяхме да имаме по-добро прикритие и нямаше да сме притиснати до морето. Сухите тренировки, направени в други точки, показваха, че макросите не разполагат с кой знае какви автоматични защити за отблъскване на подобна атака. Щеше да им се наложи да пратят срещу нас сухопътните си сили, което трябваше моментално да спре настъплението им на север. Много се надявахме да не ни изненадат с нещо непредвидено в първите часове.

— Десантната капсула е спусната — рече корабът.

С тежки стъпки отидох в трюма. Под мен беше капсулата — приличаше на осмоъгълна стоманена тенджера под налягане. Черната ръка на кораба се издигна обратно. Видях как хората се изсипват под строй от четирите изхода. Все още никой не стреляше по тях, но щом се озоваха на покритите с отломки улици, те се втурнаха да търсят прикритие. Бяха като сто сребърни мравки, плъзнали във всички посоки. Стиснах зъби. Идваше моят ред да се появя на сцената.

„Аламо, спусни ме до групата на лейтенант Уилсън.“

Голямата черна ръка ме сграбчи около кръста и след по-малко от секунда се озовах във въздуха. Докато се носех към Земята, ми се прииска да бях целунал Сандра още веднъж. Бях я оставил на Андрос. Тя нямаше място тук. Беше само от плът и кръв, поне засега. Бяхме обсъждали идеята да се подложи на инжекцията, но решихме да не го прави. Тя бе млада и искаше да има деца някой ден. Никой не знаеше как ще повлияят нанитите на една жена и дали ще ѝ позволят да роди нормално в по-късен етап от живота си. Знаехме, че бърникат в клетъчната структура и променят ДНК-то. Колко далеч стигаше това? Какви странични ефекти можеше да има? Тя може би вече бе генетично увредена, след като бе преминала през едно възстановяване. И двамата не виждахме смисъл да поема повече рискове.

Щом усетих отново земя под краката си, се почувствах малко по-добре и веднага извадих бинокъла си.

— Няма ли следи от макросите? — попитах.

— Не, сър, градът е само наш.

— Е, да не бързаме да правим планове за вечеря — казах и махнах на Уилсън. — Хайде да навлезем във вътрешността, да намерим по-добри позиции и да се окопаем. Втората вълна може да се нуждае от прикриващ огън.

Не ни нападнаха близо два часа. Дотогава втората вълна вече бе пристигнала, бяхме заели позиции сред руините на града и третата вълна пътуваше насам — но макросите ги изпревариха.

Ракетите паднаха без свистене, но изтътнаха — само за секунда, — преди да се взривят. За щастие главите им не бяха ядрени. Страхувахме се от такива още от самото начало. Но досега врагът не бе използвал ядрени оръжия, освен изстреляните от големия кораб при първото му приземяване. Може би просто нямаха такива или не смятаха за нужно да ги използват все още.

Единствената ни противовъздушна защита бяха самите нанокораби. Но те щяха да се върнат заедно с третата вълна войници чак след седем минути.

Артилерийският обстрел на макросите продължи само около деветдесет секунди, но за това време ни удариха около сто ракети. Единственото, което можехме да направим, бе да пропълзим под бетонни блокове, в канализацията или под обгорелите скелети на колите.

Ракетите не се забиваха в земята, а избухваха във въздуха и ни засипваха с дъжд от горещи метални късове. Костюмите ни, изработени от кевлар и подплатени с олово, спряха някои от тези шрапнели, но не всички. Почти всеки получи няколко кървящи дупки. Мъжете пълзяха по земята, оставяйки след себе си кървави следи.

Аз бях улучен на четири места. Раната на тила ми бе най-лоша. Шрапнелът долетя по полегата траектория, мина под качулката ми и се заби близо до гръбнака. Гореше там и изпичаше плътта ми. Нанитите в тялото ми бързо се струпаха около засегнатите участъци. Усещах сърбеж, докато запечатваха раните. Кървенето спря по-бързо от нормалното: след две минути дупките едва сълзяха, а след четири кръвоизливът бе спрял напълно. След половин час шрапнелите започнаха да се подават от кожата ми като метални кълнове, никнещи от земята. Бавно си проправяха път навън, докато нанитите ги изхвърляха от организма ми.

След като първоначалният обстрел приключи, настъпиха няколко минути относително затишие. Всички побързаха да се прегрупират и да се огледат наоколо. Поддържахме връзка по радиото с момчетата, които следяха сателитите. Съобщиха ми, че ракетите са изстреляни от най-различни места по целия континент, предимно от самите куполи. Били пуснати по различно време, но внимателно синхронизирани да пристигнат едновременно и да ни ударят с масирана канонада.

— Две трети от силите ни са на земята, сър — каза майор Радович, след като ме намери, — но ако смятат редовно да ни засипват с такива ракетни залпове, не можем да повикаме подкрепленията.

Предадох заповед на транспортните съдове да изчакат, след като доставят третата вълна от моите нанитно подсилени пехотинци. Тук просто не бе достатъчно безопасно за обикновени войници.

Младши сержант Куон бе този, който ни алармира за втората фаза от контраатаката на врага.

— Три машини, сър! — изрева той с басовия си глас. Посочи на запад, а после и на север. — И четвърта!

Макросите настъпваха към разрушения град от всички посоки. Общо седем от тях пристигнаха през следващите няколко минути. Реших, че сигурно са тичали без спиране до тази точка от момента, в който са засекли приближаващата атака.

Това ни донесе някакво странно облекчение. Точно за такава ситуация бяхме тренирали и съставяли планове. За пехотата бе трудно да се справи с шрапнелите, но тези машини бяха врагът, когото бяхме дошли да унищожим.

Мъжете се разделиха на роти и си намериха прикритие. Окопахме се където можем и зачакахме противника да ни връхлети. Аз се опасявах да не останат надалеч и само да ни обсипват с безкрайни ракетни залпове.

Но те не бяха толкова различни от хората — поне що се отнася до военното мислене. Явно смятаха, че сме от същите войници, с които си бяха имали работа и по-рано. Изтребваха ни от седмици. Вероятно бяха отработили добре алгоритъма за действие, когато се сблъскат с такава концентрация на човешки войски. Подлагат ги на масиран ракетен обстрел, а после пращат машините да разчистят.

Те доприпкаха с дрънчене право над нас и се заеха да сипят огън от шестнайсетте оръдия на корема си.

Мнозина умряха, особено в първите минути на атаката. Бяха настъпени и смазани от хилядите тонове метал във всеки шиповиден крак. Бяха изпечени живи от пламтящите струи енергия. Никой, дори и да е тъпкан с нанити, не можеше да издържи на нещо повече от непряко попадение от тези ужасни противопехотни оръдия.

Но моите мъже не побягнаха. Сложиха си очилата и качулките и отвърнаха с лазерен огън. Щом един човек концентрираше стрелбата си върху някое от оръдията, за по-малко от секунда го превръщаше в разтопена буца метал. След като се озовяхме под щитовете на макросите, бе достатъчен един взвод — или дори добре организирано отделение, — за да ги докараме бързо до беззащитно състояние. Ответният им ход винаги бе един и същ: заемаха се да тъпчат хората.

Само че моите пехотинци не бяха бавни. Избягваха гърмящите стъпала. Претъркулваха се, отскачаха и продължаваха да стрелят към бронирания корем, към дебелите метални крака, към сферичните стави. Металът се топеше като восък. Хора умираха, но и машините бяха осакатявани бързо.

Тогава макросите се опитваха да побегнат, но винаги бе прекалено късно. Моите войници се втурваха със скокове след тях, надавайки радостни възгласи, като ловци, следващи кървавата диря на смъртно ранен праисторически звяр. Всяка наша крачка ни отнасяше два пъти по-далеч от нормалното, въпреки тежкото снаряжение. Машините не можеха да ни избягат. С голямо удоволствие изгаряхме краката им и ги изтърбушвахме. Предсмъртните им гърчове свършваха след залп концентриран огън към мястото, където смятахме, че се намира централният им процесор. Пробиехме ли тази област от тежко бронирани плочи, изгаряйки жиците и въртящите се колелца вътре, макросът преставаше да работи.

Седемте гигантски машини умряха за пет минути. Накарах всеки капитан да докладва за загубите ни. Деветдесет и пет процента от нас още бяха боеспособни.

Хората ми ликуваха и ние предадохме добрите новини на Пентагона. Оттам ни казаха, че от северния край на континента са изстреляни още ракети. След петнайсет минути щяхме да бъдем подложени на нова тежка канонада.

Позволих си да отделя една минута за усърдно мислене, докато хората ми събираха ранените и се организираха. Стигнах до стратегическо решение. За миг се зачудих дали да не го обсъдя с командването, но просто нямаше време. Трябваше да действаме веднага.

Извадих един комуникатор и заговорих на хората си по командния канал. Всеки офицер ме чу в слушалките си.

— Мъже, дотук научихме две неща: можем да убиваме макроси и те могат да ни убиват. Можем да унищожаваме машините им, но тези ракети ще ни довършат, ако стоим скупчени на едно място. Трябва да се движим, за да избегнем това. Искам всяка рота да се отдели от останалите и към всеки от шестте най-близки купола да тръгнат по десет роти. Задачата ви е да унищожите всичко под купола и всяка машина, която срещнете по пътя си. Аз ще поведа групата към най-близкия от тях. Разузнавателните данни, които събера при атаката, ще помогнат на останалите да изпълнят мисията си. А сега да се вдигаме от този град-капан и да се разпръснем!

Офицерите около мен бяха онемели от смайване. Не им дадох време да мислят върху новите заповеди. Бях сигурен, че никой няма да ги хареса. Войниците не обичат да навлизат във вражеска територия на малки групи. Всеки знаеше, че машините могат да дойдат на пълчища и да смажат една самотна рота. Но нямах намерение да седя в Буенос Айрес и да ме засипват с ракети, докато се съберат достатъчно машини, за да ни надвият. Това нямаше да е традиционна война, това беше война на маневри и изненади. Не се очакваше скоро да пристигнат подкрепления. В момента ние държахме инициативата и смятах да запазя нещата така.

30.

Както се оказа, машините не дойдоха — поне не веднага. Придвижвахме се в бърз тръс. Бягането в тръс при пехотинците на Звездната армада съвсем не бе като това при нормалните хора, въпреки тежките реактори и дебелите лазерни пушки, които носехме.

Снаряжението ни беше претърпяло много подобрения. Бях сигурен, че в бъдеще ще има и още. Основните детайли си оставаха същите: носехме реактори на гърба си и лазерни оръжия, свързани с тях посредством дълъг черен кабел, който засега само наномашините можеха да произвеждат. Военните инженери бяха изработили останалото. Костюмите се състояха от куршумоустойчиви материали и всичко, което носехме, с изключение на самия реактор, се намираше от предната ни страна, предимно в областта на корема и гърдите. Сигнални факли, храна, аптечки и така нататък — всичко бе отпред, за да уравновеси тежестта на гърба. Въпреки това тичахме странно приведени, за да не паднем назад. Ако загубехме равновесие, винаги тупвахме по задник и твърдият реактор ни трясваше по тила.

Шлемовете и качулките също бяха подобрени и сега имаха подплата от нанити. Приятелски огън от където и да било в околността задействаше сигнал, който предупреждаваше близките костюми. За милисекунда очилата на всички войници потъмняваха, предпазвайки зрението им. Това бе необходимо, тъй като новите зелени лазерни лъчи бяха толкова мощни, че пряк контакт с ретината можеше да я изгори завинаги. Беше нужно време, за да свикнеш с непрекъснатото потъмняване и изсветляване на пейзажа, но се налагаше. Не можехме да оставим очилата постоянно затъмнени, защото така нямаше да виждаме къде ходим и щяхме да се блъскаме във всичко.

За по-малко от час бойната ми група стигна до ръба на кратера около купола. Той не бе естествено образувание, а представляваше висока стена от отпадъци, построена от машините-работници. Явно макросите обичаха куполите им да се намират насред суха равна площ, заобиколена със стени. Ако не разполагаха с такова място, променяха околността според желанията си.

Лошите вести пристигнаха по комуникатора ми, докато се приближавахме към защитния вал около купола. Той имаше неравен хребет от пръст и боклуци, висок около шейсет метра. Вече го виждах между дърветата, когато дойде обаждането от Пентагона.

— Макросите свалят сателитите ни, Ригс — каза генерал Кер.

— Изненадвам се, че не са го направили по-рано.

— Мисля, че най-сетне си ги впечатлил достатъчно, за да се размърдат. Досега или не са искали да си хабят боеприпасите, или са смятали, че сателитите нямат значение, или пък са дебнели стратегически момент да ни ослепят, когато не го очакваме. Мисля, че е последното.

Прескочих един ръждясал велосипед насред напукана магистрала. Веднага след това се наложи да прескоча и голяма дупка, оставена от крака на някой макрос. Движехме се на юг по някаква аржентинска магистрала, която според данните на дисплея ми беше номер 205. Шосето бе нашарено от гигантските стъпки на машините. Те пробиваха асфалта, образувайки в земята ями, дълбоки по метър и половина. Наклоних глава, за да чувам по-добре генерала. Мина ми през ум да заповядам на хората да спрат, но бяхме твърде близо. Реших да не спираме, докато не стигнем до ръба на кратера и не се съберем за атака.

— Поне съм впечатлил врага — рекох.

— Така е. Впечатли и нашите хора. Някои от тях побесняха, щом осъзнаха, че изоставяш позицията си на брега. Поемаш голям риск, нали знаеш?

— Не, сър. Щеше да е голям риск, ако седим неподвижно, докато пристигнат хиляда ракети.

— Съгласен съм с теб, но гледай да не осереш пак нещата.

— Слушам, сър. — Реших, че когато тази бъркотия свърши, ще му купя пудел за Коледа, за да не се оплаква, че само аз осирам всичко.

— И още нещо, скоро може да загубим връзка с вас. Те свалят сателитите, без да подбират. Ще се опитаме да спретнем алтернативна комуникационна мрежа, но няма гаранция, че няма да унищожат и нея.

— Ясно, сър.

— Успех, полковник — или както там се наричаш днес.

— И на вас, сър.

Прекъснах връзката и забързах да настигна ротата си. Бях поизостанал. Майор Радович крачеше леко до мен. За миг изпитах носталгия по ранните дни, когато бях най-силният от всички. Но сега хората ми отдавна ме бяха задминали. На бойното поле с моите нанитно подсилени пехотинци аз бях един от най-бавните свръхчовеци.

Другите подразделения още не бяха докладвали за никаква съпротива. Докато тичахме и пухтяхме в костюмите си по целия път от Буенос Айрес, напрежението растеше. Отначало бях доволен, че още не срещаме врага, но с всяка изминала минута опасенията ми растяха. Той рано или късно трябваше да се покаже.

Стигнахме до подножието на планината от отпадъци, образуваща кратера, преди да ни нападнат. Оказа се, че ни чакат в самия кратер. Когато стигнахме до насипа от рохка пръст, те се появиха на билото му и се взряха надолу към нас. Не бяха от огромните машини, а от онези по-дребните, шестметровите, които наричахме язвително „работници“. Приличаха на метални мравки. Докато гледах нагоре към тъмните им силуети, осъзнах, че трябва да са стотици, и изглеждаха достатъчно големи, за да убият човек. Освен това всеки от тези работници имаше въртящо се оръдие на мястото, където би трябвало да е главата му.

Около двеста от тях се надигнаха едновременно и откриха огън. В съответствие със заповедите ми, моите хора бяха пръснати на широка площ, но не достатъчно широка. Закрещях по микрофона да се прикрият и да отвърнат на огъня. Едва ли някой се нуждаеше от тези команди. Всички действаха, както са обучени, и оцелелите потърсиха прикритие. Завърза се престрелка — машините стреляха по нас, а ние по тях. Отначало те печелеха с лекота. Ние бяхме по-уязвими цели и тичахме на открито. Сега разбрах колко мъдро бяха постъпили макросите, изравнявайки терена около куполите и издигайки подобните на кратер стени. Тези кратери изпълняваха ролята на прости укрепления. Защитните мерки потвърждаваха, че куполите са важни цели, но докато избягвах лазерния огън на врага, това ми се виждаше слаба утеха.

За по-малко от трийсет секунди загубихме над сто човека, една десета от ротата ми. След това се добрахме до подножието на насипа. Благодарих на бога, че не бяха решили да направят повърхността хлъзгава или да разположат минни полета. Сега имахме прикритие и макар че по-високата позиция им даваше предимство, все още ги превъзхождахме с четири към едно.

Замислих се дали да не заповядам на артилерийската бригада да стреля по работниците. Тя би трябвало да успее да прочисти този хребет. Но моите хора вече се намираха твърде близо, така че се налагаше да го направим по трудния начин.

Пропълзях на едно по-закътано местенце и извадих комуникатора си. Първо заповядах две роти да обходят врага от изток и от запад. После предадох на другите отряди информацията за тактиката на противника. На тях им предстояха още часове тичане, преди да стигнат до куполите, но исках да знаят какво да очакват — и да получат това съобщение, докато още можем да предаваме.

Щурмувахме склона и бързо скъсихме дистанцията. Сега машините бяха само на стотина метра от нас. Прилагахме маневра от типа „прескочикобила“ — едното отделение от всеки взвод стоеше на добри стрелкови позиции, докато второто тичаше нагоре, за да заеме прикритие на по-голяма височина. После първото отделение напредваше, прикривано от второто. Атаката на врага отслабна и докато наближавахме билото, съвсем секна. Видях как хората ми тичат предпазливо към върха на кратера. Какво ли щяхме да открием от другата страна?

Излязох иззад прикритието си и се втурнах нагоре. Видях как първият войник стигна до билото. Чифт щипци се стрелнаха и го срязаха на две. Тези блестящи, подобни на ножица остриета минаха през костюма и плътта му точно над кръста. Същата съдба сполетя втори, а после и трети. След това унищожихме машините, причакали най-бързите ми хора, и изтласкахме другите назад. Пехотинците ми се бяха наредили по целия хребет и напредваха предпазливо, като не спираха да стрелят.

Само след секунди численото ни надмощие и тактиката спечелиха битката. Ротите, на които бях заповядал да обходят от изток и запад, вече бяха заели позиции и нападнаха врага от две страни. Започнаха да стрелят по металните мравки, които се притискаха към вътрешната стена на кратера. Унищожихме ги, без да претърпим повече загуби.

След това насочихме вниманието си към самия купол. Повърхността му се вихреше — мисля, че тази дума е подходяща. Куполът бе млечнобял, полупрозрачен и проблясваше, когато заблуден изстрел на някой от войниците ми го улучеше. Майор Радович допълзя до мен. Наоколо моите пехотинци прострелваха със смъртоносните лъчи всеки макроски работник, който още мърдаше. Когато приключиха с тази работа, се окопаха по върха на кратера. Не се налагаше някой да им го казва, не и на тези момчета.

Загледаха се в мен. Аз се бях втренчил в купола. Още не бях дал заповед за атака, така че те не бяха сигурни колко време ще чакаме преди следващия си ход. Майор Радович ме гледаше. Щом се озърнех към него, виждах само очите му, останалото бе скрито. Бяхме спрели на върха на кратера и лежахме сред кал и усукан димящ метал, така че само лицата ни да са изложени към купола.

— Е? — попита той накрая.

— Мисля.

— Сър — каза Радович, като пропълзя толкова близо, че раменете ни се докоснаха. — Не можем просто да стоим тук.

Нагласих увеличението на очилата си, оглеждайки всеки сантиметър от мехура-щит. После се обърнах към Радович.

— Какво предлагаш, майоре?

— Да атакуваме.

— Просто да пробягаме последните хиляда метра и да се опитаме да проникнем в него, каквото и да представлява, така ли?

— Че какво друго можем да направим, по дяволите?

Въздъхнах.

— Наистина, какво? — Поколебах се още няколко секунди, но той беше прав. Врагът не правеше нищо, а ние не можехме да останем тук. Ако не друго, макросите вероятно щяха да ни засипят с масиран артилерийски огън. Бяхме стигнали до първия купол и го застрашавахме. Бях сигурен, че ще отвърнат по някакъв начин.

Бях също толкова сигурен, че пазят още някоя друга изненада. Изглежда, всеки път, когато кротуваха, това означаваше, че са заложили капана си и търпеливо чакат да влезем в него. Не исках да губя повече хора в безразсъдна атака. Какво ли имаше там вътре? Какви ли нови ужаси ни чакаха?

Накрая се обърнах към Радович.

— Майоре, искам да открием концентриран огън. Всеки да насочи лъч в основата на онзи купол за пет секунди. После за още пет. Да се опитаме да съсредоточим всичко в една точка и да видим дали ще поддаде.

Той се втренчи в мен за секунда, после кимна. Личеше, че не одобрява идеята. Радович, както и много от останалите мъже, бе дошъл тук да отмъсти на тези машини за опропастения си живот. В момента изглеждаше, че сме обърнали макросите в бягство, и той искаше да ги довърши лично.

Трябваха ни минута-две да организираме всичко, но скоро открихме масиран огън. Аз също стрелях с останалите. Това ме караше да се чувствам по-добре. Светлината от лазерите бе прекалено силна дори за потъмнелите ни очила. Затворих очи, но въпреки това зелено-бялото сияние на стотици лазерни пушки, стрелящи едновременно, проникваше болезнено през клепачите ми. Зениците ми се бяха свили до точици. Моментално ме заболя главата и пред мен запулсираха пурпурни петна.

— Прекратете огъня! — изкрещях, тъй като не исках нечие зрение да пострада. Нито пък някой от лазерите да прегрее и да изключи. Отделянето на голямо количество топлина бе един от най-големите проблеми при тези нови оръжия, редом с изгарящата очите светлина. Подозирах, че немалко мъже усещат боцкане в главата и опърлените си ръце, докато микроскопичните роботи се мъчат да поправят увредените клетки.

Примижах да огледам купола. Още си беше там, но не изглеждаше същият. На мястото, в което се бяхме целили, цветът му се бе променил в обгорено оранжево. Задъвках устна, взирайки се в петното. Скоро то изчезна и куполът отново стана блестящ и млечнобял.

— Не мисля, че имаме достатъчно огнева мощ, за да прогорим отвор в него — казах на Радович.

Той изсумтя в знак на съгласие.

— Сега ще нападнем ли, сър?

Помълчах още няколко секунди, но нищо друго не ми идваше на ум. Беше очевидно, че врагът ни чака, но най-вероятно подготвяше и контраатака, която щеше да ни връхлети, ако не действаме бързо. Нямаше никаква полза да седим тук. Започнах да се чудя дали не трябваше да разделя хората на три щурмови групи, вместо на шест. Може би от прекалена самонадеяност бях провалил шест атаки, вместо да успея в три. Само че вече не можех да променя нищо. Ако нашата група бъдеше унищожена, следващият командир щеше да разполага с нова информация за способностите на врага.

— Прати напред онези роти, които обходиха машините във фланг. Те понесоха по-леки загуби от другите, които щурмуваха хребета фронтално, и би трябвало да са най-боеспособни. Накарай ги да се приближат към онзи купол от две страни. Останалите ще ги поддържаме с огън по центъра.

Радович се претърколи на хълбок и ме погледна.

— Разрешете да говоря, сър.

— Слушам те.

— Сър, трябва да щурмуваме поне с половината си сили. Какъв е резервният ни план, ако първите две вълни изчезнат в купола? Ами ако влязат и бъдат изядени?

— Тогава ще ми останат осем роти, за да мисля какво да правя по-нататък.

— Сър, знам, че имате някакъв опит в сухопътния бой, но според стандартната тактика…

— Слушай, майоре. Разбирам те, но тук не воюваме срещу хора с пушки. Нямаме представа какво ще стане, ако щурмуваме този купол, но подозирам, че няма да е нищо хубаво. И не искам следващата им изненада да засегне цялата ми част.

— А какво ще кажете за половината?

— Не.

— Сър, ами артилерийската бригада?

— Изстреляли сме стотици ракети по тези куполи и всички те бяха свалени. Ракетите са предназначени за масивно струпване на незащитени цели. Засега още не ни се е открила възможност да ги използваме.

— Сър, разрешете да поведа атаката.

Този човек бе по-смел от повечето ми хора. Погледнах го и се замислих.

— Не. Трябваш ми тук, майоре. Не се тревожи. Залагам сто евро, че днес ще имаш предостатъчно възможности да се биеш.

Той изсумтя, но не прие облога. Заповедите ми бяха предадени и две роти от нанитно подсилени пехотинци се устремиха по относително гладкия, безличен терен към купола.

Бяха изминали три четвърти от разстоянието, когато се разрази истински ад.

31.

Оказа се, че група макроски работници са се събрали скришом в гората зад нас. Те бяха оборудвани по-различно — с двойка щипки като на омар. Първото ми впечатление, когато ги зърнах да ни атакуват в тил, бе, че са създадени, за да събират нещо. Вероятно обикаляха около куполите в търсене на метал или може би дори на дървета — макар че нямах представа за какво би им послужил на машините дървен материал. Във всеки случай нямаха никакви оръжия, затова се хвърлиха в близък бой.

Тази атака отвлече вниманието поне на половината от хората ми. Започнахме да стреляме веднага щом врагът се появи откъм дърветата. Много от „омарите“ не стигнаха до нас, но тези, които успяха, просто хващаха мъжете с щипките си, вдигаха ги от земята и започваха да късат крайниците им един по един. Накрая стисваха силно шлема на жертвата си, докато черепът ѝ не изпращи.

Откъснах очи от тази картина, за да гледам как хората ми щурмуват купола. По отсрещния ръб на кратера се появи друга група големи машини. Бяха се събрали извън полезрението ни. Вероятно бяха започнали да се стичат от близки патрули и куполи, откакто стигнахме до кратера. Бяха изчакали в другия му край, трупайки всичко, с което разполагат, докато ние се приближавахме към купола. Беше ясно, че нашата атака е предизвикала контраудара им. Не искаха да припарваме до техния купол.

Мъжете, които бях пратил напред, нямаха никакъв шанс. Заповядах им да бягат обратно, но беше твърде късно. Половината от хората ни по ръба на кратера стреляха назад, по „омарите“, които извираха от джунглата. Другата половина се опита да осигури прикриващ огън, но макросите бяха прекалено бързи. Изобщо не обърнаха внимание на стрелбата ни, която не оказваше сериозен ефект върху бронираните им тела. Преброих двайсет и шест от огромните сребристи копелета. Те прехвърлиха ръба на кратера, застигнаха хората ми и се заеха да ги избиват. Войниците ми бяха като пясъчни замъци, връхлетени от приливна вълна. Стотици коремни оръдия проблясваха едновременно и пехотинците ми се топяха. Щом видяха, че са обречени, останаха на място и се биха до последния човек. Големите машини подивяха, блъскаха се една в друга и удряха огромните си крака в жаждата си да убиват. Пехотинците ми успяха да унищожат само една от огромните машини, преди да бъдат изпепелени.

Работниците, нападащи ни в тил, бяха отблъснати и понесоха тежки загуби, но си бяха свършили работата. Със закъснение осъзнах, че те ни бяха отвлекли вниманието и ни бяха задържали на място, докато големите машини се приближат и унищожат двете ми предни роти. Видях как макросите се оттеглят пак зад далечния ръб на кратера.

— Зареждат наново капана! — извика майор Радович. — Ако сега всички тръгнем към купола, работниците пак ще ни нападнат в тил.

— Налага се да атакуваме — казах аз.

Той ме погледна. След като бе видял изтреблението на две роти там долу, куражът му се бе изпарил.

— Можем да задържим позицията си и да повикаме още една бойна група — каза той.

— Най-близката е на час-два оттук. Ако останем толкова дълго на едно място, макросите ще ни засипят с ракети. Може би ракетите вече летят насам.

— Нашите „птички“ не могат ли да видят…

— Не — срязах го аз. Не бях имал време да му кажа за загубата на сателитите. Направих го сега и лицето му помръкна.

— Значи не знаем дали…

— Не — рекох. — Нямаме представа какво идва насам.

Той помълча малко.

— Какви са заповедите ви, сър?

— Дойдохме да унищожим този купол. Ще го направим, или всички ще умрем. Мислех, че бихме могли да проникнем в него и да го разучим. Но грешах. Ще оставим на билото една рота и артилерийската бригада. Останалите ще слезем долу и или ще видим сметката на онези машини и на купола, или ще умрем.

— Мислех, че аз съм най-лудият тук, сър — каза той.

— Ще трябва да се наредиш на опашката — отвърнах.

— Не беше кой знае какво удоволствие да служа с вас, полковник.

— Взаимно е.

И двамата се засмяхме, споделяйки странните чувства на двама мъже, изправени пред неминуема смърт. После предадохме заповедите. Станахме и заедно с хората си се втурнахме надолу по склона. Почти мигновено големите машини, които се бяха оттеглили в далечния край на кратера, се устремиха отново напред да ни посрещнат.

— Слушайте, момчета — казах аз по общия канал. — Искам, ако можете, да се вмъкнете в онзи купол и да унищожите каквото има вътре. Тичайте с всички сили към купола. Ние можем да се движим по-бързо, отколкото очакват. Влизайте в схватка, ако се налага, но се опитвайте да се движите към купола.

Почти успяхме. Мисля, че бяха подценили бързината ни. В предишните битки нормалните войници винаги бяха тичали с определена скорост. Софтуерът на макросите още не бе успял да внесе корекциите. Намирахме се само на няколкостотин метра от купола, когато те ни връхлетяха като вълна и се завърза свирепа битка. Закрещях заповеди към хората си да се бият в движение. Трябваше да стреляме и да продължаваме към целта, да минаваме под тях и през тях.

Много от мъжете пренебрегнаха тези заповеди. Когато машините надвиснеха отгоре им, закривайки небето, те забавяха ход и насочваха огъня си към коремните оръдия, които ги косяха. Изругах, щом видях това, но пък, от друга страна, се намирах в разгара на битката и изпитвах същото желание. Бе почти невъзможно да продължиш да се движиш, щом се окажеш между краката на макросите. Гигантски колони от метал вършееха около нас, сякаш някаква осеметажна сграда бе оживяла и бе решила, че трябва да ни убие.

Шумът, който издаваха машините, бе ужасен. Изпускаха миризма, която ми напомняше за горящи гуми. Зърнах едно плюещо огън оръдие и насочих лазера си към него, докато не се пръсна като електрическа крушка. Това действие ми отне две секунди — твърде, твърде дълго. Само по чист късмет не бях стъпкан или улучен от някой изстрел, докато стоях на място. Когато се биеш с глутница разярени макроси, две секунди са цяла вечност.

— Напред! — изревах, надявайки се, че някои от хората ще ме чуят и ще се подчинят. След това се втурнах с всички сили към купола. Беше съвсем близо. Група пехотинци ме последва.

Нещо изрева и бях съборен на земята. Няколко секунди мигах, без да разбирам какво става. После загрях: това беше артилерийският удар на врага. Ракетите най-сетне бяха пристигнали.

Отне ми още няколко секунди да осъзная, че експлозиите са твърде малко. Това не беше канонада, а просто отделни ракети. Сега вече можех да видя какво се е случило. Горе на купола, над машините и вкопчените в битка хора, се бе надигнала ракетохвъргачка. Имаше много цеви и всяка от тях периодично проблясваше. Виещи се димни следи водеха надолу към нас. Те стреляха право в собствените си машини.

Двама войници ме вдигнаха и ме повлякоха напред. Тялото ми бе пълно с метални късове. Когато вдишвах, от гърдите ми с бълбукане излизаше течност, сякаш бях мокра спукана гума. Мъжете ме домъкнаха под последната машина, стояща между нас и купола. Коремните ѝ оръдия бяха извън строя и два от краката ѝ се влачеха зад нея.

— Артилерийска бригада! — изкрещях в комуникатора. — Унищожете тази ракетна установка веднага!

Не бях сигурен дали потвърдиха. Не бях сигурен дори дали са живи. Промъкнахме се между краката на умиращия макрос и се хвърлихме в купола. Всички звуци на битката секнаха изведнъж.

Беше все едно да влезеш в хладен, спокоен свят. Усетих преградата, докато минавахме през нея. Сякаш минаваш през ципа или си обвит в мехурчест найлон. Напирахме навътре, стената оказваше съпротива, но малко по малко поддаваше. Мисля, че бе направена така, че да пропуска бавно движещи се обекти. Как иначе работниците щяха да влизат толкова лесно? Предполагах, че биха могли да пращат някакви сигнали, но сигналите можеха да бъдат имитирани. Освен това подозирах, че щитът не пропуска сигналите. Те представляваха бързо движеща се енергия, също като лазерния лъч на пушката ми. А тези куполи, изглежда, спираха подобни излъчвания.

След като преодоляхме преградата, се озовахме в сумрачен свят. Пред нас се издигаше огромна машина, смътно озарена от вътрешна светлина. Включих прожекторите на костюма си и се закрепих на собствените си крака. Закашлях се и това бе по-болезнено от всичко.

— Полковник? — рече загрижено мъжът до мен. Погледнах го изненадано. Беше Уилсън, а не Радович. За миг се зачудих дали Радович е мъртъв.

— Да стреляме ли по това нещо, сър? — попита той.

Опитах да си събера мислите. Не беше лесно. Бях преживял твърде много шокове за твърде кратко време и мисля, че взривилата се наблизо ракета — която избухна кажи-речи в лицето ми — ми беше размътила мозъка. Осъзнах, че съм късметлия, че изобщо чувам нещо.

— С колко души разполагаме? — попитах и видях как по лицето на лейтенант Уилсън се разля облекчение. Не му се искаше да командва този последен етап от щурма. Не го обвинявах.

— Двайсет, сър, но пристигат още.

„Двайсет?“, помислих смаяно. Само толкова ли бяха успели да проникнат вътре?

— Да вървим тогава — рекох — и да видим какво е това нещо.

Заклатушках се напред. Единият ми крак като че ли не ми служеше добре. Уилсън ми предложи рамото си за опора и аз приех. Тръгнахме към нещото, седящо в центъра на купола.

Трябваше да се приближа доста, преди да го разпозная. Приличаше на една от собствените ми фабрики, които бях построил на остров Андрос, но бе далеч по-голяма. Сто пъти по-голяма. Вече можех да я чуя. Бучеше тихо — дълбок, постоянен, зловещ звук.

— Мъже — казах аз, мъчейки се да не се закашлям. Дробовете ми горяха и ме сърбяха адски, така че трябваше да положа големи усилия да говоря ясно. — Това нещо е фабрика. Тя произвежда нови макроси и всичко, от което имат нужда, точно както аз произведох оръжията, които носим. Никога не съм мислил как може да бъде унищожена, но май е време да разберем.

В купола продължаваха да пристигат пехотинци, вече се бяха събрали около сто и петдесет души. По-малко от две роти, при десет в началото. Новите групи докладваха, че повечето големи машини отвън са унищожени, но и повечето от пехотинците ни също бяха мъртви.

— Е, директният подход винаги е за предпочитане. Всички да закопчаят костюмите си възможно най-добре. Като ви дам знак, започвате да стреляте по това нещо. Целете се в центъра му, на около три метра над основата. Готови… огън!

Открихме стрелба с лазерите. Светлина като от хиляди слънца грейна и изпълни купола. Беше заслепяваща и болезнена въпреки потъмнелите стъкла на очилата.

Задържах лъча около пет секунди. Другите последваха примера ми и с всяка изминала секунда лъчите се сближаваха, съсредоточени върху една и съща площ.

— Продължавайте да стреляте. Още пет секунди. — Опитвах се да звуча спокойно.

Очите ми бяха присвити до тесни процепи. Ретините ми сякаш експлодираха. Горещината, излъчваща се от оръжието, обгори ръцете ми през ръкавиците. Стреляхме още пет секунди, после още две или три, но усетих, че светлината помръква. Или си бях изгорил ретините, или хората около мен преставаха да стрелят. Вероятно беше второто. Жегата бе непоносима.

— Прекратете огъня! — извиках. Лъчите угаснаха. Зрението ми бавно започна да се възвръща, но множество дразнещи пурпурнокафяви петна плуваха и припламваха пред погледа ми. — Не искаме да стопим лазерите си, а още по-малко ръцете и очите си.

Проверихме пораженията, когато бяхме нанесли. Резултатът от всичките ни усилия не бе кой знае какъв. На стената на машината имаше почерняло и обгорено петно с радиус около три метра.

Притокът на хора бе отслабнал. От хиляда човека бяха оцелели около две роти. Смятах, че войниците по ръба на кратера също може да са живи, а не бе изключено отвън да има и ранени, ако бяхме успели да унищожим всички големи машини. Вероятно беше така, защото никоя от тях не направи опит да влезе вътре с нас. Или пък бяха прекалено едри? Честно казано, нямах представа, но бях сигурен, че искам да унищожа тази фабрика, преди да е произвела нов макрос.

Поведох мъжете към задния край на машината, като Уилсън ме подкрепяше. И там открих каквото търсех. Точно на същото място като при машината в моя собствен кораб имаше входящ отвор. Беше доста високо, може би на шест метра от земята. Бях сигурен, че работниците вдигат товарите си и ги пъхат през този отвор в нещо подобно на нанитните мелачки на собствените ми фабрики.

Пехотинците се събраха около мен.

— Какво ще правим сега, сър? — попита Уилсън.

— Как какво, лейтенант? Ще се вмъкнем някак в този отвор и ще унищожим проклетата машина.

— След вас, сър — каза той.

Втренчих се в него.

— Не се засягайте, сър, но сериозно ли говорите? Ами ако това нещо се включи?

— Имам нужда от помощта ти, Уилсън. Трябва ми командният ти код за моя костюм.

— Какво, сър?

— Блокировката. Нужни са двама офицери, за да я премахнат. Имам нужда от тайния ти код за самоунищожение. После ще изведеш хората оттук, след като построят стълба, с която да достигна до ръба на онзи входящ отвор.

— Какво? Аз не говорех сериозно, като предложих да тръгнете пръв.

Кимнах.

— Знам, Уилсън, но не разполагаме с никакви други мощни експлозиви.

Уилсън се втренчи в мен.

— Имам по-добра идея, сър. Ще вземем един реактор и ще приспособим спусъка му да се включва с команден сигнал. После ще го пуснем вътре. Всички могат да се евакуират, а последният човек ще го задейства.

— Ще му се наложи да остане в купола — казах аз. — Никакъв сигнал не може да мине през този щит. Не разполагаме с нужното оборудване, за да настроим реактора да се саморазруши или да му сложим таймер.

— Да, сър. Искам да предложа себе си за тази задача, сър.

Поклатих глава. Той сложи ръка на рамото ми.

— Сър — рече. — Кайл Ригс… казах ти, че ще те следвам, и го направих, сър. Все още държа на думата си. Аз ще го сторя.

— Вярвам ти, лейтенант, но… — започнах, обаче той ме прекъсна.

— Не можем да заповядаме на никой друг да го извърши. Не можем да искаме това от тях. Но залогът е голям. Трудните ситуации изискват трудни избори. Готов съм да поема този риск.

— Аз командвам тук — казах.

— Да, сър, така е.

Поколебах се. В този миг машината забоботи. Не знам на какво да оприлича този звук — може би на локомотив, който потегля. Усещах вибрацията в костите си. Всички мъже инстинктивно отстъпиха назад.

— То строи нова машина, сър — каза Уилсън, вперил очи в мен. — Знаете го.

Въздъхнах и се изкашлях.

— Добре. Направи го.

Хвърлихме реактора на Уилсън в зейналата паст на машината и оттам лумна светлина, която го погълна. Надявах се, че все още е в работно състояние. Заповядах на всички да напуснат купола. Аз бях един от последните, които махнаха на Уилсън, а той ми отвърна с настойчив жест да вървя. И наистина, машината вече раждаше нещо… нещо огромно. Сигурно бе една от гигантските бойни гадини. Зачудих се колко ли време е нужно за създаването на такова чудовище, ако разполагаш с всички необходими материали.

Не бях успял дори да мина изцяло през ципата на мехура, когато той се пукна и изчезна завинаги. Не чух самата експлозия. Щитът я заглуши напълно и я задържа във вътрешността си. А после силовото поле се стопи, разкривайки димящи развалини.

Отвън ни посрещнаха момчетата от артилерията и ротата, която ги прикриваше. Бяха се спасили. Двете роти, проникнали заедно с мен в купола, бяха единствените други оцелели. Но куполът и фабриката вътре бяха унищожени. От нея бе останала само голяма черна буца изкривен метал.

Накарах хората си да търсят Уилсън, но не можахме да го намерим. От него нямаше и следа. Нищичко.

32.

Комуникациите бяха възстановени около час след унищожаването на купола. Хората от Пентагона бяха спуснали на различни места в континента ретранслаторни станции. Не беше толкова добре като сателитното покритие, защото продължавахме да сме слепи за движенията на врага, но беше по-добре от нищо. Поне можехме да координираме действията си.

Предадох на другите командири разказа за пировата ни победа. Те приеха тази информация с мрачна решителност. До един ме увериха, че ще стигнат до своите цели и ще ги унищожат, както бе сторила моята част. Аз на свой ред им казах, че вярвам в тях — което си беше истина — и че съм сигурен, че ще успеят — което не беше.

Бойната ми група бе дала твърде много жертви, за да остане ефективна. Около двайсет процента от оцелелите бяха толкова тежко ранени, че не можеха дори да се движат. Но не исках да изоставям никого. Аз бях в списъка с ранените, но това нямаше значение. Реших, че моята част е приключила с битката.

Майор Радович обаче бе на друго мнение.

— Сър — каза той, като приклекна до мен. Аз седях, облегнат на откъснатия крак на един мъртъв макрос. — Знам, че при нормалните хора — в нормална битка — пехотинците не изоставят своите, но това тук е различно.

— В какъв смисъл е различно? — попитах и го изгледах с размътените си очи. Моите нанити се трудеха здраво върху порцията шрапнели, които бяха получил при близката си среща с макроската ракета, но още не бяха свършили. Продължавах да кървя. Усещах как кръвта се стича по краката ми и се събира в долния край на костюма, когато седна или се облегна на нещо. Бях изненадан, че нанитите не са спрели напълно кръвоизлива. Вероятно от цялото това бързане раните ми се бяха отворили наново. Досега не бях раняван толкова тежко. Дори когато ми изгориха ръката, положението не беше толкова зле. Металните късове ме бяха надупчили на дузина места като куршуми. Без нанитите в тялото си никога не бих оцелял. Те работеха неуморно. Усещах сърбеж като от хиляди нажежени песъчинки, всяка от които си е харесала един нерв и упорито се трие в него.

— Ситуацията е различна — повтори той, — защото ако изоставим ранените, състоянието им няма да се влоши. Силите им ще растат с всеки изминал час, докато не станат отново подвижни.

— Ако се наложи — казах на Радович, — ще те назнача за командир и ще остана с ранените. В края на краищата аз също съм от тях. Но не мисля, че ще се стигне дотам.

— Останали са ни почти две роти — рече Радович. — Мога да ги поведа към следващия купол и да помогна на Андерсън. Две роти могат да се окажат решаващи за успеха, сър.

Намръщих се срещу него, докато разсъждавах над тези думи. Неприятни мисли изникнаха в ума ми. Дали той просто не търсеше слава? Дали не искаше негова група да участва в още едно успешно нападение? Едва ли. Пък и какво значение имаше, дори в главата да му се въртяха такива неща? Беше си заслужил славата. Важното бе да реша дали е прав. Трябваше да унищожим тези куполи, защото те строяха нови машини, може би по една всеки ден. Успеехме ли да ги унищожим, бяхме спечелили. После лесно щяхме да издирим останалите макроси и да ги изтребим. Това можеше и да не означава победа във войната, но щяхме да сме спечелили още една битка.

— Сър, моля ви, помислете — каза Радович. — За какво беше всичко? Защо умряха всички онези добри мъже, ако не успеем?

Реших, че говори искрено, и кимнах.

— Прав си. Ние тук ще си намерим някое закътано местенце и ще чакаме телата ни да се излекуват. Имаме предостатъчно оръжия.

Радович изглеждаше изненадан. Може би не беше свикнал на командири, които си променят решението под влияние на логиката.

— Много добре, сър. Много добре. Аз…

— Аз също ти желая всичко хубаво, майоре. Искам да вземеш комуникатора — на теб ще ти е по-нужен. Сега събирай всички боеспособни хора и вървете да унищожите още един купол.

— Ще го направим, сър! — каза той и отдаде чест.

Струваше ми се, че трябва да стана, но тялото ми не се подчиняваше особено. Въпреки това станах. Той протегна ръка да ми помогне, но аз я пренебрегнах и отдадох чест. Видях очите му, докато ме оглеждаше. Май осъзнаваше, че състоянието ми е лошо и не мога нито да се бия, нито да пътувам.

— Ще се върнем за вас, полковник — каза той и се отдалечи, крещейки към последните двама здрави сержанти. Зае се да раздава уверено заповеди и скоро групата се затича с подскоци нагоре по северната стена на кратера като стадо бягащи зайци. Беше странно да ги гледам как прехвърлят хребета и изчезват. Това ме накара да се почувствам изоставен и самотен.

Свлякох се отново на земята. Около мен имаше трийсетина кашлящи ранени мъже. Те придърпаха оръжията си и се заеха да оглеждат хоризонта. Нямаше да се придвижваме на по-добра позиция. Нямаше да се окопаваме или да подготвяме защитни съоръжения. Просто щяхме да се стараем да не спираме да дишаме. Щяхме да си седим тук, докато нанитите ни излекуват или умрем.

Знаех, че дори една-единствена машина да дойде да разузнае положението, вероятно ще избие всички ни. Но не мислех, че ще стане така. Макросите си имаха предостатъчно други грижи. Бяха взели драстични мерки, за да не ни допуснат в куполите си. Логично бе да съсредоточат всичките си сили за защита на останалите. Защо да им пука за група неподвижни хора край един унищожен купол?

Но когато небето се смрачи и заръмя лек, топъл дъждец, осъзнах, че има и други възможности. Врагът обичаше да използва ракетите срещу неподвижни мишени. Можеше да изстреля няколко по нас, за да ни довърши. Просто за по-сигурно.

Заповядах на хората да се окопаят на най-удобното място, до което могат да достигнат. Мисля, че около петима се подчиниха — повечето бяха жертви на изгаряния или бяха загубили ръка или крак от макроски лазер. Мъжете, надупчени с шрапнели, имаха по-малко енергия. Аз бях един от тях — все още жив, макар че трябваше да съм мъртъв. Всички бяхме зомбита, живи мъртъвци.

След два часа успях да стана и да се изпикая. Намерих си нещо за ядене. Беше в тубичка, като паста за зъби. Имаше вкус на месо или сирене, но всъщност си беше паста. Изядох я, като я изстисквах на езика си и я преглъщах с безвкусна вода с дъх на пластмаса. Все още не можех да си поема дълбоко дъх, без да се закашлям, но чувствах някакви твърди бучки в костюма си. Извадих ги — три лъскави шрапнела. Усмихнах се с половин уста. Аз раждах парчета метал. Само че в тялото ми имаше още — усещах ги. Пареха и ме сърбеше, а когато се подаваха от кожата ми, потичаше кръв.

Бях извадил от костюма си още два метални къса, когато над мен падна голяма сянка. Вдигнах очи. В първия момент не можах да го позная.

— Значи оцеляхте, сър? — каза един басов глас.

Мъжът беше истински великан. Това бе младши сержант Куон — единственият, който бе успял да вдигне една от онези раници и да порази дървото, преди да бъде напълнен с нанити.

— Куон? И аз се радвам да те видя. Чудесно е, че си преживял първата ни битка.

Куон кимна.

— Не изглеждаш много зле — казах. — Не издържа ли на темпото на групата на Радович?

Куон приседна на останките от един мъртъв макрос и си свали ботуша. Трепнах. Половината от стъпалото му — предната половина — липсваше.

— Добре съм, сър, с изключение на това.

— Изглежда зле.

Куон поклати глава.

— Не е проблем. Нанитите ще ми направят ново. Но ще им трябва време.

Кимнах бавно.

— Как така загуби стъпалото си, а ботушът ти е цял?

Куон се изсмя.

— Забавна история — каза той. — Един макрос ме настъпи. Смачка ми и стъпалото, и ботуша. Но после си намерих друг ботуш. Малък ми е, но нищо. Сега и кракът ми не е толкова голям.

Усмихнах се, но не можах да се засмея. Не го попитах за предишния собственик на ботуша. Бях сигурен, че е някой от мъртвите.

— Има ли други подофицери, които могат да се движат?

Куон поклати глава.

— В такъв случай би ли проверил състоянието на мъжете, а после ми докладвай. Колко от тях могат да стрелят, загубили ли сме някого и така нататък.

— Разбира се — каза той.

Вдигнах ръка да го спра.

— Ще можеш ли да вървиш?

— Разбира се — каза той, — но не бързо.

— Добре — рекох, — стига да не те боли много. Мога да намеря някой друг.

— О, не — отвърна Куон, — приятно ми е да се разхождам. Проклетията ме сърби, все едно ме е ухапал паяк.

Гледах го как закуцука между парчетата изкривен метал и телата на войниците. За щастие в непосредствена близост до нас имаше само няколко трупа. Въпреки това след няколко горещи дни щеше да се размирише. Зачудих се колко ли дълго ще останем тук.

По комуникационната система продължаваха да пристигат доклади. Не бяха подробни, но носеха добри новини. Още два купола бяха паднали. Загубите ни бяха около петдесет процента. Тежки, но досега не бяхме претърпели поражение.

Около четири часа след унищожаването на нашия купол се събудих със сепване. Отначало помислих, че цари пълен мрак, но след няколко секунди осъзнах, че очилата ми автоматично са потъмнели. Зелен лазерен огън озари нощта и аз замижах. В слушалките ми заехтяха викове. Посегнах трескаво към оръжието си, нарамих реакторната раница и се надигнах на коляно.

— Младши сержант Куон — казах, — докладвай.

— Там има нещо, сър. Мъжете от източната страна стрелят по него.

Срещу мен се извисяваха останките от разрушения купол — значи това бе запад. Завъртях се и погледнах на изток. Стори ми се, че виждам трептящо движение, но можеше да е от дъжда.

— Добре, всички да станат и да живнат малко. Искам да наблюдават във всички посоки. Стойте ниско, по възможност прикрити. Би трябвало вече да сме боеспособни, поне повечето от нас.

— Шейсет процента от ранените вече са на крака, сър — обади се гласът на Куон.

— Ти така и не дойде да ми докладваш.

— Вие спяхте, сър.

„Страхотно“, помислих си. Отворих уста, но един от хората ми ме изпревари.

— Ето ги! Идват от юг, сър. По стената на кратера!

Сега вече ги видях — сенки на фона на сребристочерния дъжд. Всички бяхме изключили прожекторите на костюмите си.

Тъмните силуети бяха големи, но не и огромни. Може би работници? Не бях сигурен. Приличаха обаче на машини, а телата им виеха и дрънчаха като такива. Взех на мушка един от тях и стрелях. Задържах мощния лъч около секунда. Той прониза дъжда, превръщайки го мигновено в облак пара. Хората ми също откриха огън и в подобните на мълнии проблясъци видях нападателите.

Това бе нов вид машини. Не можех да отгатна какво е предназначението им, но приличаха на стоножки. Имаха някакви конусовидни приспособления на мястото на главите. Осъзнах, че трябва да са разновидност на работниците, каквато не бяхме виждали.

После чух писъци. Видях как земята зейва около мен и хората пропадат в нея. Моментално разбрах какво става.

— Войници! — изревах и командирският ми сигнал заглуши техните. По канала се носеха викове на изненада и ужас. — Те идват отдолу. Повтарям, те прокопават тунели под нас. Сменете позициите си. Унищожавайте ги, щом се покажат.

Не бяха изминали и десет секунди, когато един дойде за мен. Изпекох го. Лазери проблясваха из целия ни импровизиран лагер.

Озърнах се трескаво. Трябваше да се махнем оттук. Имаше прекалено много макроси, а хората ми бяха ранени.

— Мърдайте, всички. Отиваме на мястото на купола. Земята там е по-твърда, като бетон или камък. Едва ли ще успеят да я прокопаят и да изскочат сред нас. Вървете и помогнете на онези, които не могат.

Огледах се за някой човек и видях две трети от един, който още се гърчеше. Грабнах го за куртката и го повлякох. Усещах боцкане там, където металните късове излизаха от кожата ми. От движението ми бяха започнали да се издуват като пъпки и да кървят.

По-малко от двайсет души стигнаха до безопасната територия. На всеки две секунди проблясваше лазер и изгаряше ново дрънчащо чудовище. Нямах представа колко са враговете, изглеждаха неизчерпаеми.

Щом се добрахме до твърдия под на купола, който доскоро бе поддържал гигантска чудодейна машина, те престанаха да напират. Онези, които още бяха в полезрението ми, се закопаха в земята като гигантски гърчещи се кърлежи и изчезнаха. Главите им явно представляваха нещо като свредели.

— Куон?

— Тук, сър.

— Численост?

— Двайсет и един, сър. Загубихме девет.

Тогава усетих нещо ново. Вибрация под краката ми. Другите също я усетиха и отстъпиха с тътрене и клатушкане от мястото, на което стояха. Насочихме пушките си към земята.

— Идват отдолу, сър! — извика Куон.

Досега не бях чувал страх в гласа на този мъж.

— Какво ще правим, сър? — попита един редник. Не знаех името му.

Не можах да му отговоря веднага, но след няколко секунди осъзнах, че май имам отговор. Това бе нещо, което бях решил да не правя, защото беше твърде рисковано. Сега обаче не виждах друг избор.

Заговорих в ума си и повиках „Аламо“.

33.

Офицерите от моята пехота често мърмореха, че флотата не иска да си цапа ръцете. Но корабните капитани знаеха от горчив опит, че когато наносите се приближат до куполите, макросите ги атакуват с предимство и ги унищожават. Преди да тръгнем на тази мисия, бях решил, че с изключение на пренасянето на войските в началото, не мога да си позволя да изложа на риск корабите ни — дори и за да спася хората. Ако загубехме дори само част от нашата флота, как щяхме да спрем следващото нашествие на врага? Подозирах, че следващия път ще дойдат девет кораба. Това беше само предположение, но трябваше да сме готови за най-лошото, след като единственият макроски кораб, който се бе промъкнал първия път, успя да опустоши цял континент. Ами ако следващия път това се окажеше Северна Америка или Азия — или пък и двете? Трябваше да опазим корабите си непокътнати. Те бяха единственото ни превантивно средство и бяха хиляди пъти по-добри от лекарството на наземната отбрана.

Мислех обаче, че тази нощ нещата може да са по-различни. Тази нощ макросите си имаха големи проблеми. Бяха загубили трите си най-близки купола и артилерийските си батареи. Щеше да им е трудно да свалят един далечен кораб, когато се намират под сериозна сухопътна атака. И макар че не бе изключено да го сторят, не смятах да оставя всички ни да умрем тук, след като можех да го предотвратя, след като можех да спася себе си и тези добри мъже.

Затова повиках „Аламо“ и му заповядах да дойде от мястото, на което висеше — на няколко метра над вълните на Южния Атлантик, близо до Фолкландските острови. Повиках го и той полетя към нас с цялата светкавична скорост, на която беше способен. Главният проблем бе, че не разполагаше с десантна капсула, а тук имаше двайсет мъже за спасяване. Трябваше да реша дали корабът да ни вдигне един по един с ръката си или можехме да измислим нещо по-добро.

— Куон! — извиках.

— Сър?

— Спасението пристига, но трябва да се качим върху нещо голямо. Например някоя от тези останки.

— Спасение ли, сър?

— Просто ме слушай — казах. Усещах, че бученето отдолу става по-силно и настойчиво. Пръстите на краката ми изтръпваха от вибрациите на вражеските свредели. — Намери греда или нещо такова, за което можем да се хванем. Корабът ми идва да ни прибере. Ако не го свалят, ще ни отнесе оттук, но трябва да сме лесни за носене.

— Аха — рече Куон и се огледа замаяно. Втренчи се в твърдия под, сякаш можеше да открие там удобно лежащ клон.

— Сър! — извика редникът, който ме бе попитал какво ще правим. Посочи към разрушената фабрика.

След няколко секунди осъзнах какво сочи — изкривено парче метал, дълго около десет метра. Беше към трийсет сантиметра дебело и приличаше на тръба.

— Как ще застанем върху това? — попитах.

— Няма да стоим, сър — извика той и тръгна към тръбата, влачейки ранения си крак. — Ще висим. Достатъчно силни сме. На всеки от нас му стига и една здрава ръка.

Кимнах. Идеята ми харесваше.

— Да го направим! — извиках. Като се подкрепяхме взаимно, всички тръгнахме към изкривеното парче метал, което се оказа нещо като подпора. Вероятно бе част от новия макрос, който се намираше в процес на раждане, когато взривихме купола.

Влачех и осакатения мъж, когото бях домъкнал дотук. Макар че една трета от него липсваше, беше още жив и не се оплака нито веднъж. Не бяхме изминали и десетина крачки, когато той започна да стреля назад, докато аз го мъкнех като чувал с картофи. Изобщо не се обърнах да видя по какво стреля. Просто продължих да го дърпам нататък и го изтеглих по малка могила от камънаци. Той продължаваше да пуска ярки лъчи светлина към черния дъжд. Изпарените водни капки образуваха топла мъгла зад нас.

Стигнахме до гредата и се заехме да я освободим от отломките, напрягайки подсилените си мускули. Машините усетиха, че сме намислили нещо, и удвоиха усилията си да пробият твърдата каменна повърхност, на която бяхме стояли допреди малко.

— Куон, избери още петима с по две здрави ръце и измъкнете това нещо! — изкрещях. — Всички останали стреляйте по машините, щом се покажат над повърхността.

Обсипахме с огън машините, докато излизаха, но оцелелите бързо се скриха зад купищата останки. Опитваха се да ни заобиколят във фланг. Много скоро щяха да се покатерят по могилата и да влязат в близък бой. Стреляхме по всичко, което видим, пронизвайки чернотата с ярки лъчи.

След по-малко от минута над нас надвисна голяма сянка и закри слабата светлина, процеждаща се през дъждовните облаци. Инстинктивно вдигнахме оръжията си.

— Не стреляй! — извиках. — Това е моят кораб. Куон, освободихте ли онова нещо?

— Почти, сър! — извика Куон. Усетих огромното напрежение в гласа му. Той напъваше с всички сили.

Дългата черна ръка се протегна надолу към мен.

„Не — казах на кораба. — Хвани онова парче метал. Измъкни го внимателно.“

„Аламо“ освободи гредата със същата лекота, с която бе скубал дървета на остров Андрос. Наредих на хората си да се хванат за нея и един за друг. Разреших им да захвърлят раниците и пушките, ако се налага.

Щом се издигнахме, макросите осъзнаха какво става и се втурнаха към нас. Успяха да докопат двамата мъже в долната част на гредата и те паднаха с крясъци. Машините ги разкъсаха, докато ние гледахме безпомощно. Успяхме да изгорим още няколко от тях, но после се отдалечихме в нощта.

Бях увил едната си ръка около гредата, а в другата продължавах да стискам сакатия мъж. Оставих пушката си да виси и да се удря с дрънчене в гредата. Черният кабел ѝ пречеше да падне.

Това бе най-кошмарното пътуване в живота ми. Наоколо цареше пълен мрак и ние летяхме с умопомрачителна скорост над върховете на дърветата. Щом стигнахме до океана, дъждът се превърна в буря. А после бурята се превърна в ураган. Докато стигнем до Фолкландските острови и стъпим отново на твърда земя, само шестнайсет от нас се държаха за гредата.

По-късно потърсих сакатия, когото бях мъкнал цяла нощ. Казаха ми, че умрял по време на полета. Кимнах на сестрата, приемайки съчувствените ѝ думи. Всъщност не бях изненадан. От опита със собствените ми деца знаех, че способностите на нанитите си имат граници.

34.

На другата сутрин, точно преди изгрев, излязох с клатушкане от малката сграда, която служеше за болница на острова. Там не бяха успели да направят кой знае какво за мен. Дежурните лекари просто зяпаха ококорено раните ни, пълни с нещо, което приличаше на живак. Гледаха ни така, сякаш бяхме живи мъртъвци. Трябваше да сме умрели още преди часове от тежките рани.

Направих всички оцелели подофицери. Куон стана старши сержант. Огледах липсващото му стъпало, без да го докосвам. На него блестяха няколко ярки точици. Нанитите работеха, реконструираха клетките и стимулираха растежа. Зачудих се колко ли време ще им е нужно да възстановят крака на Куон. Седмица? Месец? Нямах представа.

Когато най-сетне се свързах с Кроу, той беше бесен. Не се изненадах, само че не бях в настроение да му търпя глупостите.

— Значи си жив, друже? — рече той. — Мислех, че тоя път си пукнал като истински войник.

— Благодаря за доверието, сър.

— Къде си? — попита той.

— На Фолкландските острови, мисля.

— Аха, пийваш си чай, така ли?

— По-скоро изхвърлям шрапнели от тялото си. Всъщност нанитите ги изхвърлят.

Той помълча малко.

— Значи не те е хванало шубето и не си драснал от бойното поле?

— Кой ти каза това?

— Това е общото мнение на командването. Повикал си кораба си и си го накарал да ви прибере, оставяйки майор Радович и групата му на тяхната участ.

— Каква участ? — попитах. Усетих нова тежест да ляга върху плещите ми.

— Не си ли чул? Попаднали в засада на път към следващия купол. Дузина макроси ги сгащили. Няма оцелели.

Стоях и дишах тежко. Не отговорих.

— Съжалявам, Кайл — рече Кроу с променен тон. — Не трябваше да ти го съобщавам по този начин. Но, по дяволите, човече, до този момент си мислех, че си умрял заедно с тях. Никой не знаеше, че си още жив.

— Как вървят другите битки?

— Останаха само три купола. Само че загубихме половината от твоите хора. Даже повече от половината. А много от живите са ранени и не могат да продължат настъплението. Заповядах им да се изтеглят. Сега всички макроси обикалят около последните си куполи. Броят им расте с всеки изминал час. Цели армии от големите машини бяха изтеглени от фронтовата линия край екватора. Добрата новина е, че сега нашите войски могат да настъпят и да си върнат половината континент. Лошата е, че отсега нататък макросите едва ли ще се оставят толкова оголени.

— Не — казах, опитвах се да се съвзема. — Вече няма да оставят тила си незащитен.

Непрестанно мислех за Радович. Не знам защо, но бях решил, че ще успее. Той така и не бе получил своя шанс да поведе щурм срещу някой купол. Тръснах глава и взех чашата кафе, която една сестра ми предложи.

— Командването на НАТО иска да свали на брега редовни войски. Според мен са прави.

Едва не се задавих с кафето.

— Какво?

— Ти успя, друже. Те мислят, че си прекършил гръбнака на макросите. Врагът изоставя по-голямата част от завладяната територия и се изтегля, за да оформи плътни обръчи около последните три купола.

— Значи ще ги свалят на брега?

— Така каза Кер.

— Трябва да говоря с него.

— Добре. Край.

Продължих да посръбвам от кафето и се опитвах да се успокоя. Може пък Кер да беше прав. Може би това беше правилният ход — да настъпим, докато макросите се изтеглят. Но имах чувството, че се набутваме в капан. Напредвахме прекалено бързо.

Бяха ми необходими по-малко от пет минути, за да се свържа с Кер.

— Кайл Ригс? Да му се не види! Всички казваха, че си мъртъв. Някои твърдяха, че си побягнал и после си умрял. Какво стана?

Разказах му.

— Твой собствен спасителен хеликоптер, а? Не знам как си го призовал толкова бързо, но ми се иска всяка част да имаше такъв. Както и да е, радвам се, че още дишаш.

— Май не умирам лесно.

— Не, не умираш. Това е чудесно качество у един пехотен офицер. И така, за какво друго ми се обаждаш, освен да ми кажеш да не те отписваме още?

— Чух, че настъпвате, сър. С обикновени войски.

— Не бих ги нарекъл точно обикновени. Морски пехотинци и въздушни десантници. Танкове и артилерия. Най-добрите ни момчета. Ще искам твоите хора да се присъединят към нас на брега веднага щом са готови. Ще видим сметката на тези последни куполи.

— Не знам колко скоро ще е това, сър.

— Какво? Мислех, че се възстановявате по-бързо от бурени на тротоара.

— Така е, сър. Но не мисля, че можем да превземем куполите. Редовните войски ще са почти безполезни. Моите мъже са поочукани, а и сега врагът е изтеглил силите си от предните линии. Със сигурност ще контраатакуват и ще ни смажат.

— Ще си промениш ли мнението, ако ти кажа, че вече имаме около батальон нови попълнения — от твоя тип пехотинци?

— Хубаво е да го знам, сър. Минали ли са през инжекциите и обучението?

— Твоите хора на остров Андрос ги подложиха на инжекциите, но обучението ще си го получат на бойното поле. Сега е моментът. Пращаме ги веднага на юг. Ако заповядаш на кораба си да ги пренесе, ще стигнат далеч по-бързо.

Болеше ме главата. Генералът ме бе смятал за мъртъв. И ако четях правилно между редовете, значи в мига, в който ме бяха отписали, той бе поел командването на сухопътните операции. Беше издал заповеди, с които аз никога не бих се съгласил. Неволно се зачудих дали скъпият ни генерал не предпочита да си бях останал мъртъв.

— Ще ви кажа какво искам да направя аз, генерале. Искам да се изтеглим от континента и да натрупаме по-голямо количество от моите пехотинци. Макросите явно не могат да правят нови фабрики, така че с всеки ден ние ще ставаме по-силни, а те — относително по-слаби. Не е нужно да прибързваме. Можем да обучим още десет хиляди войници и да смажем решително куполите им.

— Не мисля, че трябва да чакаме.

— Вие не сте се изправяли срещу макрос, сър.

— Не отричам опита ти в това отношение, но все пак ще сваля редовните си войски на брега. Ще дойдете ли да прикривате десанта ни?

Зареях поглед над Фолкландските острови. Не бях сигурен на кой от тях се намирам, източния или западния. Мястото бе студено, красиво и много зелено. Тучната трева около краката ми бе висока почти трийсет сантиметра. Капчици роса блестяха на всяко стръкче.

Овце се разхождаха по хълмистите пасбища само на километър-два оттам. Доколкото помнех, на тези острови, кажи-речи, нямаше нищо друго освен овце. Странна бе мисълта, че някога за това хубаво късче земя се е водила война. Зачудих се дали сега, след нашествието на извънземните, хората ще продължат с глупавите войни помежду си. Предполагах, че да.

— Ригс? — обади се Кер. — Там ли си, полковник?

— Тук съм, сър.

— Каниш се да ме отрежеш, нали?

— Да, сър, точно това мислех да направя.

Той въздъхна тежко, сякаш невежи глупаци тровеха всяка минута от живота му. Може и така да беше.

— Добре. Ще ти кажа нещо, което не е широко известно.

— Слушам… и освен това се чудя защо не съм в списъка на лицата с достъп до всички разузнавателни данни.

— Не аз подбирам имената в този списък, полковник.

Лъжец.

— Както и да е — продължи той, — сега имаме причина да действаме. Забелязахме нещо в космоса.

Надигнах се рязко и разплисках кафето. Капките роса по тревата в нозете ми станаха кафяви.

— Какво „нещо“, сър?

— Е, както сигурно се досещаш, напоследък доста използваме телескопите си. Всъщност работим трескаво. Проверяваме всяко кътче от Слънчевата система. Тези макроски кораби трябва да идват отнякъде. Не мислим, че идват директно от друга звезда, така че би трябвало да имат нещо като база тук.

— Намерили сте такава база?

— Не знаем. Намерихме нещо. Спътник… нещо изкуствено. Нещо много голямо в орбита около Венера.

Премигнах и вдигнах поглед към небето, макар че там не се виждаше нищо, освен нашата светлосиня атмосфера, нашарена с облачета. На изток тъмната грамада на моя кораб висеше ниско над земята. До него спря пикап, някакъв човек излезе крадешком и се зае да прави снимки на „Аламо“ с джиесема си. Без съмнение се мислеше за много смел.

— Добре — казах. — И защо това откритие ни подтиква да се хвърлим в самоубийствена атака, сър?

— Защото, Ригс, там горе нещо проблясва. Веднъж или два пъти седмично забелязваме изблици на енергия. А ни се струва, че около него има и по-малки обекти. И броят им расте. Щом се появят, се скриват зад Венера, където не можем да ги виждаме.

Стомахът ми се вледени.

— Подготвят флота, така ли?

— Така мислим.

— Много по-голяма флота.

— Без съмнение.

Замислих се върху това. Перспективите бяха повече от мрачни.

— Ето какво предлагам, генерале. Ще наредя на базите ни на Андрос да започнат производство на още кораби. Може би ще успеем да ги победим отново в небето.

— Бази ли? Имате повече от една? — попита той, явно сепнат.

— Струва ми се, че е дошъл моментът да сложим картите на масата, генерале.

— Да, разбира се. Значи… вие можете да построите още кораби?

— Да, сър. Ако разполагаме с време.

— И вместо това досега правехте малки оръжия?

— Да, но мисля, че трябва да спрем.

— Съгласен съм. Сега разбирам, че трябваше да ти го кажа по-рано.

— Да, сър — съгласих се безизразно. Точно до това заключение исках да стигне.

— Ще ни помогнеш ли да унищожим последните куполи? — попита той. — По възможно най-бързия начин?

— До… два дни, сър.

— Два дни… не съм сигурен дали можем да докараме войниците си толкова бързо.

— Ще ви пратя помощен транспорт, сър. Съберете хората си. Съобщете ми колко тежат, заедно със снаряжението. Ще ги пренесем по въздуха дотук. Започваме веднага.

— Ти ми даде нова надежда, полковник.

— Вие ми дадохте нови страхове, генерале.

Той се поколеба.

— Какво друго искате да ми кажете, сър? — попитах.

— Имаме още една изненада, върху която работим. Артилерийските бригади бяха доста неефективни, но сме подготвили нова поддържаща част за вас.

— Радвам се да го чуя, сър. — Наистина се радвах.

— Е, може да не ти харесат, но би трябвало да свършат работа.

Намръщих се. Довършихме разговора, докато вървях към кораба.

Той беше прав. Новите му части не ми харесаха. Ама никак.

35.

Бяха много трудни два дни, но успях да стегна поочуканите си пехотинци. Около деветдесет процента от оцелелите бяха годни за служба и в прилична бойна форма. Това чудо се дължеше най-вече на неспирно сновящите спасителни кораби, които ги събираха отвсякъде, и на усърдно трудещите се нанити, които поправяха телата им. Мъжете, които бяха пострадали прекалено тежко — предимно такива с липсващи крайници, — трябваше да останат да почиват на Фолкландските острови. Новите попълнения, така любезно набрани за мен от Кер по време на краткото ми отсъствие, бяха разпределени сред ветераните. Въпреки новите си тела и оръжия, им личеше, че са зелени. Опитваха се да изглеждат корави, но като гледаха стаения ужас в очите на останалите, усещаха, че са го загазили здравата.

Мъжете в моята нова част изглеждаха особено умърлушени. Усещах, че са горди да служат с мен, но бяха и притеснени. Сигурно се носеха приказки за процента на смъртност в предишната ми рота, който бе по-висок от този във всички останали бойни групи. Чудех се дали вече не са ми лепнали някой цветист прякор. Бях дочул няколко прошепнати думи в тази насока. Едната беше Месомелачката, която намирах за безвкусна. Обаче бях сигурен за името на частта си. Бяхме получили прякора „Свинчетата на Ригс“. Предполагах, че не мога да очаквам нищо по-добро.

Този път не разделих силите си. Реших да използвам за противовъздушна отбрана нанокорабите. Кроу смяташе, че съм луд, но аз се боях, че новата ми стратегия може да бъде провалена от една-единствена ядрена ракета на макросите. Знаехме, че разполагат с такива — или поне корабът им ги бе използвал в началото на нашествието. Може би сухопътните им сили не умееха да изработват нови ядрени оръжия, но не ми се искаше да го приемам за даденост. Бе напълно възможно досега да не са ни атакували с тях само защото бяхме прекалено разпръснати. Или пък още не бяха натрупали достатъчен запас. Съществуваше и възможността да не са ни смятали за сериозна заплаха, преди да започнем да унищожаваме куполите им, а тогава да сме били прекалено близо, за да използват такива драстични мерки, без да погубят самите себе си.

Този път щяхме да напредваме открито срещу тях в голяма формация. Не ми се искаше да узная от първа ръка за новия им запас от бойни глави веднага щом потеглим. Затова използвах десет кораба, събрани в тила ни. Те нямаше да влизат в битка със сухопътните им сили. Всъщност, за да не ги загубим, имаха заповед да се изтеглят, ако бъдем нападнати от големите макроси. Но ако към нас полетеше залп от ракети, трябваше да ги свалят. Това бе от решаващо значение — не само за да предотвратим ядрен удар, но и за да защитим редовните войски. Обикновените хора не можеха да поемат куп шрапнели в тялото си и да се възстановят за няколко дни.

Напредвахме, като половината ми пехотинци бяха в авангарда. Ако макросите ни нападнеха, щеше да им се наложи да минат през тях и да понесат загуби. Останалите пехотинци, включително и аз, се бяхме смесили с редовните войници в ядрото на формацията. Редовните изглеждаха най-нервни от всички. И имаха добра причина за това. Кер ги бе въоръжил с базуки, вместо с пушки. Срещу макросите, независимо от техните размери, куршумите бяха безполезни, а обикновените мъже бяха прекалено слаби да носят ефикасни лазери. Базуките щяха да свършат работа само срещу работниците, с които се бяхме сблъскали, но не и срещу големите машини. Общо взето, съмнявах се, че ще са ни от особена полза в битка, но пък не можехме да пратим хората си невъоръжени.

Най-важният елемент от новата ни войска бяха бронираните части. Те се състояха от равен брой американски танкове M1 и руски 2С19, които всъщност представляваха самоходни артилерийски установки. Приличаха на танкове с извънредно големи оръдия. Можеха да пратят снаряд на трийсет километра. Точно заради големите оръдия ги бяха избрали за тази специална задача. Не бях сигурен защо пращат руски гаубици вместо американски танкове, но реших, че причината вероятно е политическа. Или пък американските танкове са били унищожени в предишните битки. Както и да е, точно около тях се градеше новата ми стратегия.

Напредвахме с мрачна решителност. Моите хора подтичваха в ленив тръс — може би с около петнайсет километра в час. Около нас се носеха тежките машини. Трябваше да поддържаме ниска скорост, за да може формацията да се движи без изоставащи. Заобикаляхме горите и се придържахме към равнинните местности. Избягвахме реките и каменистите райони. Напредвахме уверено, но мъчително бавно. Във всеки един момент очаквахме атака, но такава не идваше.

Редовните войски — бедните копелета — пътуваха в камионите си с базуки в скута. Можех само да си представям как са се разтуптели сърцата им от страх. Едно беше да поискат от теб да умреш в битка с друга човешка войска, а съвсем друго — да те чака смърт от лазер и стоманени щипци, без никаква надежда да се предадеш на безмилостните роботизирани врагове.

През нощта не спряхме настъплението. Исках да стигнем до бреговете на река Саладо, на юг от Буенос Айрес. На сутринта щяхме да я прекосим. Признавам, че бяхме започнали да се отпускаме малко. Изглеждаше сигурно, че врагът няма да ни нападне, поне докато не изминем още осемдесет километра на юг и не се приближим до някой от безценните му куполи.

Грешахме. Удариха ни, когато започнахме да се спускаме в речната долина. Наклонът не беше стръмен, но достатъчен, за да ограничи видимостта ни и прицела към идващите мишени.

Макросите ни връхлетяха след залез-слънце. Мисля, че бяха научили това-онова. Ние не можехме да носим прибори за нощно виждане в битка заради лазерите, с които бяхме въоръжени. Така че ни измъчваше отколешната ни слабост, наречена лошо зрение. Враговете нямаха такива проблеми. Не се страхуваха от тъмното, а с инфрачервените си сензори можеха да виждат в нощта като ден. А и нашите лазери като че ли не изгаряха сензорите им.

„Вражески единици“, прошепна в мозъка ми „Аламо“. Бях го програмирал да ме предупреждава и сега се зарадвах, че съм го сторил. Той видя макросите преди всички останали.

Отворих командния канал и потърсих командирите на подразделения.

— Врагът се приближава. Спрете придвижването. Пригответе целия наличен арсенал за стрелба.

„Колко са?“ — попитах кораба.

„Шейсет и четири големи единици. Петстотин и дванайсет малки.“

Нямах време да размишлявам защо бройката на врага е в кръгли двоични числа. Всеки момент щяха да ни връхлетят.

„Разстояние?“ — попитах.

„Десет километра за големите единици. Нула за малките.“

— Предните части, изтеглете се назад! — изкрещях. — Защитавайте колите. Имаме копачи. Под нас са. Повтарям, имаме копачи. Всички да си гледат в краката!

Едва бях изрекъл тези думи и се разнесоха първите писъци и проблясъци на светлина. Стотици машини заизвираха изпод нас. Мъжете, които досега не бяха виждали макрос, умираха с обезпокоителна скорост.

Реших да забравя за копачите. Те бяха най-вече за отвличане на вниманието. Моите хора можеха да се погрижат за тях. Големите момчета вече пристигаха на бегом, и то в бройки, каквито не бях виждал досега. Тревожех се, че вече са прекалено близо, за да използваме срещу тях голямата си руска изненада.

„Аламо, изтегли се, освен ако няма ракети…“

„Приближават се ракети. Приблизително време до пристигането: трийсет секунди.“

Още един внимателно изчислен удар от много посоки. Тези машини обичаха да ни нападат вкупом от всички страни.

„Добре — казах на кораба, — свали ракетите, а после се изтегли извън обхвата на макроския противовъздушен огън.“

Проблеснаха мощни лъчи от енергия. Някакви далечни обекти озариха небето като фойерверки. Чух боботене и грохот на експлозии. Част от ракетите успяваха да се промъкнат.

— Артилерийски командир!

— Да, сър — обади се някакъв мъж с руски акцент.

— Веднага щом засечете на радарите си макрос, пратете срещу него един от специалните си снаряди. Едновременно с това изстреляйте и залп обикновени снаряди за прикритие.

— Прикритие ли? Те не могат да свалят снаряд, полковник.

— Изпълнявай заповедта.

— Тъй вярно — отвърна руснакът. Звучеше малко засегнат. Едва имах време да измърморя една ругатня, преди гаубиците да загърмят в синхрон. Грохотът беше невероятен, а проблясъците бяха ярки почти колкото лазерен огън.

— Залегни! — изревах по общия канал.

На юг от нас грейна ослепителна светлина. Ударната вълна разлюля колата, в която се намирах. Беше се взривил малък тактически ядрен заряд. Усмихнах се. Макросите не го бяха свалили. В нашия оръдеен залп бяхме добавили едно атомно оръжие. Тези руски гаубици датираха от времето на Студената война през миналия век. И бяха проектирани така, че да могат да изстрелват ядрени снаряди. Сега, за първи път в историята, те бяха изпълнили своето предназначение, и то с опустошителен ефект. Хората ми зяпнаха смаяно за няколко секунди при тази изненада, след което бързо се заеха да закопчават костюмите си. От това разстояние не можехме да избегнем радиацията.

Атакуващата редица от шейсет и четири макроса така и не стигна до нас. Не съм сигурен дали бяхме унищожили всички, или оцелелите се бяха изтеглили. Както и да е, след като пометохме копачите, давайки относително малки жертви, битката бе спечелена. Не можех да не се гордея. Сега макросите водеха истинска битка, битка за оцеляване. За нещастие обаче вече бяхме загубили елемента на изненадата.

36.

Стигнахме до първия купол на сутринта. За наша изненада, когато разузнавачите се изкачиха до билото на заобикалящия го кратер, не срещнахме съпротива. Въпреки това се приближихме с цялата полагаща се параноя. Първо заповядах на артилерията да унищожи ракетната батарея върху купола. Тя започна да ни обстрелва, но корабите ми свалиха ракетите. Засипахме батареята със снаряди, докато не стана на пух и прах.

Мястото изглеждаше изоставено. Поблазни ме мисълта да се опитам да завзема купола — или по-точно, намиращата се вътре фабрика, но се отказах. Тези машини трябваше да бъдат унищожени. Нямахме време за игрички. Наредих на шест роти да се приближат към купола от всички страни. Избрах тези, в които имаше най-много нови попълнения. Какво по-добро време да опознаят врага? Подозирах, че машините са се изтеглили оттук, защото позицията беше незащитима. Ако това се окажеше суха тренировка — ако врагът бе решил да отстъпи и да ни остави този купол, — то нищо не пречеше да извлека от нея малко учебна полза. Заповядах на по-голямата част от силите ми да се оттеглят зад ръба на кратера. Щяхме да си отваряме очите за изненадваща атака от неочаквана посока.

Когато атаката дойде, наистина беше неочаквана. Мисля, че я предизвика изтеглянето на моите сили. По-късно, докато преглеждах видеозаписите, не забелязах момчетата, които бях пратил на смърт, да са подтикнали по някакъв начин макросите към действие. Зелените ми войници още не бяха прекосили и половината дъно на кратера, когато нещата тръгнаха на зле.

Първо куполът изчезна. Затрепка, стана полупрозрачен и накрая се стопи изцяло. Вътре стоеше голямата машина, която бяхме дошли да унищожим, а около нея пъплеха дузина от малките работници. Тези бяха някакъв нов вид. Всеки от тях имаше деликатен комплект инструменти, монтиран отпред на шасито. Блестящите прибори бяха фино изработени — тънки, сребристи нещица, които мърдаха и се въртяха с изумителна скорост. Отдалеч приличаха на ножове на косачка или на вършачка. По-късно обаче стигнах до заключението, че са били бързо движещи се челюсти от блестящ метал. Струва ми се, че това беше техният еквивалент на техници. За нещастие ги зърнахме съвсем за кратко.

Секунди след угасването на купола всичко друго също изчезна. Грейна неописуемо ярка бяла светлина, все едно се раждаше ново слънце. Машините-техници изчезнаха. Голямата фабрика, по която пълзяха като метални личинки, се изпари. По-късно не можахме да открием дори твърдата каменна повърхност под нея, която излъчваше предпазния купол. Няма нужда да споменавам, че шестте ми роти зелени войници също изчезнаха. След гръмотевичния тътен в небето се издигна огромен кълбящ се облак, който достигна километри височина и прие познатата гъбовидна форма. Главните ми сили бяха достатъчно далеч, за да оцелеят. Мисля, че ни спаси ръбът на самия кратер. Той насочи енергията от взрива нагоре, като мощно изригващ вулкан.

След като се съвзехме и нанитите излекуваха опърлената ни кожа, се насочихме към втория от трите купола. Редовните войници, които ни придружаваха, бяха изгубили целия си кураж. Поне една трета от тях бяха ослепели или имаха толкова лоши изгаряния, че не бяха в състояние да се бият. Накарах нанокорабите да откарат оцелелите обратно.

Машините ни оставиха да се приближим необезпокоявани до следващия купол. Пратих напред разузнавачи да търсят ядрени мини и тем подобни. Врагът бе показал, че се учи и е способен да ни изненада. Освен това не се свенеше да използва ядрени оръжия. Може би беше насочил усилията на фабриките към производство на големи количества от тях.

Три дни по-късно предпазливо настъпващата ми войска съзря купола. И този стоеше кротко, блещукаше от отразена слънчевата светлина и сияеше от вътрешна енергия без видим източник.

Щом спряхме да огледаме терена, артилерийският ми командир се свърза с мен.

— Сър? Разрешете да започнем далечен обстрел.

— Разстоянието е прекалено голямо — отвърнах и вдигнах бинокъла към очите си. Огледах хоризонта за следи от макросите. Не се виждаше нищо. „Аламо“ също бе докладвал, че няма никакво доловимо движение. Черният яйцевиден кораб бе надвиснал над армията ми като ангел пазител.

— Нека опитам, сър. Ако пак е някакъв капан, ще им се наложи да се покажат. Не могат да свалят снарядите ми, ако се крият под земята.

Обмислих предложението и ми се видя разумно. Все още разполагахме с трийсет ядрени снаряда. Можехме да си позволим да изхабим няколко срещу купола. Ако не друго, щяхме да проучим ефектите.

— Добре, стреляйте, когато сте готови. Но използвайте само един специален снаряд в залпа.

— Слушам, сър.

След минута завиха сирени. Мъжете около мен побързаха да си намерят прикритие. Знаеха, че сме достатъчно далеч, за да не получим изгаряния, а очилата трябваше да предпазят зрението ни, но в последно време бяха видели твърде много гъбовидни облаци и това ги бе направило предпазливи.

Първият залп се извиси в небето. Твърде високо, помислих си аз. Но врагът не оживя и не ги свали. Снарядите се посипаха върху купола и по него разцъфнаха петна, които трепкаха и меняха цвета си. Мина още секунда и аз се зачудих дали последният снаряд, специалният, изобщо е избухнал.

После дойде проблясъкът. Гръмотевичен тътен разтърси земята. Гъбовидният облак бе сравнително малък, но все пак напълно приличен. Когато ярката светлина помръкна достатъчно, потърсих мястото на попадението с бинокъла си, нетърпелив да видя резултата.

Куполът още работеше. Повдигнах вежди впечатлен. Трябваше да отдам заслуженото на тези извънземни. Бяха наистина издръжливи.

Забелязах обаче, че куполът се е променил. Сега трептеше и по него проблясваха ярки петна. Цветът му бе станал тъмнооранжев. Свалих бинокъла и се свързах с артилерийския командир.

— Стреляйте пак. Този път с два ядрени снаряда.

— Не можем да изстреляме два, сър — първият ще погълне втория.

— Какво?

— Само единият ще избухне, защото първият, който удари, ще унищожи втория, докато още се приближава.

— Тогава изстреляйте един в началото на залпа и един в края му.

Настъпи момент на колебание. Чух как командирът говори на руски с хората си.

— Мисля, че ще успеем да го направим, полковник.

— Тогава го направете! — извиках. — Проклетият купол отново побелява. И бъдете готови с трети снаряд, в случай че първите два не свършат работа.

— Сър, наистина ли искаме да използваме толкова много…

— Да, по дяволите. А сега стреляйте! Това е заповед!

— Слушам — отвърна артилерийският командир. Не звучеше смутен. Предполагах, че и друг път са му крещели старши офицери.

Втората бомба имаше същия ефект като първата, но третата свърши работа. Не се наложи да пращаме четвърта. Бях готов да изстрелям половината си боеприпаси, само и само да унищожим този купол от разстояние. Не се съмнявах, че макросите са ни подготвили нещо особено гадно. Но така и не получихме възможност да разберем какво е.

Свалих бинокъла и се усмихнах към пламтящата, бълваща пушек яма, която бяхме направили в земята. Може би след един век този район щеше да е още безплоден, но поне нямаше да го управляват машините.

След успеха с два от трите купола в армията ни настъпи радостна възбуда. Наредих да пратят каса шампанско в лагера на руския офицер и те ми отвърнаха с покана да се присъединя към тях.

Бях срещал руския командир само по време на брифинги. Помнех, че първото му име е Дмитрий. Цялата тази кампания ни бе увлякла във вихъра си и не ни бе оставила време за светски любезности. На Фолкландските острови имахме само няколко дни да се подготвим, така че почти не познавах мъжете, с които пътувах. Реших, че трябва да ги опозная. Можехме да си дадем малко почивка, преди да продължим, за да нападнем третия и последен купол.

Вървях замислен по хрущящия чакъл на някакъв стар път. Нощта се спускаше над земята и по небосвода блещукаха първите звезди. Зловещо червено зарево от още неугасналите пожари придаваше на небето мътен оранжев оттенък. Щеше да е красиво, ако не знаех, че светлината идва от милиони горящи дървета в далечината.

Замислих се дали да не се извиня на Дмитрий за грубото си отношение, но реших да не го правя. Щях да се държа дружески, но не и извинително. Решенията ми досега обикновено бяха правилни.

Само че така и не стигнах до лагера на руските офицери. „Аламо“ ме накара да закова на място.

„Приближават се вражески единици.“

Обърнах се и хукнах към щабквартирата. Не носех пушката, нито реактора. Бях станал небрежен. Всички останали — също. Идеше ми да се наругая, но нямах време. Тичах с цялата си нечовешка бързина. Тя обаче не бе достатъчна.

„Колко са?“, попитах кораба.

„Над петстотин… шестстотин. И растат с всяка секунда.“

„Мамка му“, помислих си инстинктивно. Естествено, корабът не отговори. Нямаше и нужда.

37.

Старши сержант Куон ме посрещна на вратата на мобилната ми щабквартира, която всъщност представляваше каравана с много параболични антени на покрива.

— Какво има, сър?

Промуших се покрай него.

— Пусни сигнала за обща тревога.

Куон се подчини, без да обели и дума.

Сграбчих с две ръце комуникатора и се включих към командния канал. Предадох на всички командири, че приближава масирана атака. Надявах се, че не звуча толкова нервно, колкото се чувствам. През цялото време бяхме очаквали мощна контраатака на макросите, но след първото си неуспешно нападение те не бяха сторили практически нищо. Бяха ни оставили да унищожим два купола. Може би чакаха точно този момент.

„След колко време ще стигнат до нас?“, попитах кораба си.

„След две минути.“

Премигнах. Как се бяха приближили толкова?

„От коя посока?“

„От всички посоки — отвърна корабът с вбесяващо спокойствие. — Обкръжени сме. Кръгът се стеснява бързо.“

— Това е то, момчета — извиках, превключвайки комуникатора си на общия канал. — Макросите са започнали мащабната си контраатака. Хвърлят срещу нас всичко, което имат. Пригответе се за близък бой. Не си правете труда да се връщате в частта си. Търсете прикритие. Щом забележите враг, нападайте го и унищожавайте.

Този път нямаше да засипваме врага с бомби от безопасно разстояние. През цялото време знаех, че ако прекалено голям брой макроси се доберат до нас, ще го загазим. Изглежда, този ужасяващ момент бе настъпил.

„Аламо, защо не ги засече от по-далеч?“, попитах. Чувствах се предаден от собствения си кораб.

„Изглежда, щитовете им не са включени.“

„Какво? Искаш да кажеш, че можеш да ги усещаш само ако са с включени щитове?“

„Електромагнитните излъчвания от работещите защитни системи представляват лесно различим сигнал.“

„Значи идват тихо в тъмното? И нямат щитове?“ Това последното ми хареса. Така щяхме да ги унищожаваме много по-лесно. Нашите танкове можеха да им нанесат сериозни щети с обикновени снаряди.

„Появяват се електромагнитни излъчвания. Данните сочат, че щитовете на врага се включват в момента.“

— Стреляйте по всичко, което можете да видите, веднага! — изревах по общия канал. Всеки войник със слушалки чу заповедта ми. Няколко секунди не се случи нищо, после се разнесе откъслечна стрелба. Тя бързо прерасна в масиран огън. Тихата нощ навън се превърна в ад от експлозии и проблясващи светлинни лъчи. Подозирах, че много от войниците стрелят по сенки, но реших, че си струва. Ако успеехме да нанесем някакви щети на макросите, преди да ни връхлетят — и преди да са вдигнали щитовете си, — може би имахме шанс.

С Куон си помогнахме взаимно да наденем снаряжението. Бяхме се отпуснали. Бяхме се доверили на сензорните системи. А аз бях позволил победите да приспят бдителността ми.

— Мамка му! — изръмжах.

Куон не каза нищо, а продължи да наглася ремъците и да затваря циповете. Накрая си сложихме качулките.

Обаче преди да излезем от щабната каравана, някой я преобърна с ритник. Или поне усещането бе такова. Подът се издигна и се превърна в стена, после в таван, а после отново в стена. Аз се търкалях насам-натам, удрях се в мебелите и във всякакви стърчащи предмети, а после се стоварих върху купчина от тела. Усетих как тежкият ми реактор троши кости под мен. Всички крещяха. Претърколихме се три и половина пъти и когато спряхме, всичко в караваната бе изпочупено и цареше мрак.

По-голямата част от командния състав бяха обикновени хора. Нямаха нанити, които да втвърдяват телата им или да ги поправят след нараняване. Когато търкалянето престана, всички освен един изглеждаха мъртви. Мъже и жени с прекършени вратове и пронизани от различни предмети тела лежаха сред преобърнатите мебели. Исках да ги проверя за признаци на живот, но просто нямаше време. Макросите ни мачкаха и трябваше да вляза в битката. Куон изби с ритник един прозорец и двамата се изсипахме навън.

Над нас се възправяше макрос — един от големите. Шестнайсетте му коремни оръдия работеха бясно, бълвайки енергийни импулси по хиляда пъти в секунда. Ние отвърнахме със стрелба. На оръдията им бе нужна около секунда да ни открият и да се завъртят към нас, и ние изгаряхме онези, които се опитваха, преди да са успели да стрелят.

Ако си добър, можеш да влезеш в ритъм с машините. Номерът бе да забележиш кои оръдия търсят нови цели. Ако не стреляха, значи бяха опасни, защото можеха да се насочат към теб. В своите дребни независими мозъци те винаги следваха един и същ модел при търсенето на нова мишена. Първо се въртяха насам-натам, оглеждайки целия терен. Когато прехванеха някаква цел, я засипваха с огън, докато не бъде обозначена като мъртва. После започваха отново да търсят. Ако насочиш лъча си към търсещо оръдие, преди да те е прехванало, можеш да го унищожиш, преди да те открие и да отвърне на огъня. Тогава други започваха да те търсят и пак трябваше да ги забележиш и унищожиш, преди да са те засекли. Системата ми обаче не беше съвършена. Ако две или повече оръдия те спипат наведнъж, изпичането не ти мърда.

Докато с Куон се включим в боя, много от мъжете наоколо вече бяха изпечени. Редовните войници се сражаваха храбро. Изстрелваха жалките си единични ракети към чудовището, надвиснало над тях, но в паниката си пропускаха в девет от десет случая. А дори и да не пропуснеха, там горе имаше прекалено много търсещи оръдия, които се движеха с резки завъртания като стрелкащи се змии. С ужасяваща скорост откриваха нова мишена и я изпепеляваха.

Войниците даваха живота си за полезна цел. Създаваха някаква работа на оръдията, докато ние с Куон методично ги взривявахме. После съсредоточихме стрелбата си върху един крак и го унищожихме. В самия край гадината взе, че поумня, и насочи вниманието си към нас. Опита се да ни стъпче. Ние се привеждахме, отскачахме и продължавахме да стреляме по втората става на търсещия ни крак. Гледахме да се държим ниско, приклекнали или на колене, за да можем да се измъкнем от следващия вършеещ крайник, който макросът запрати към нас.

Когато почти го бяхме свалили, вдигнах очи и осъзнах, че ако има достатъчно мозък да падне отгоре ни, ще ни убие. Но, изглежда, подобно нещо не бе заложено в програмата му. Той продължи да се бие упорито до горчивия край. На Куон се падна честта да забие лъч в централния му процесор и да изпепели веригите.

Около нас се водеха стотици подобни битки. Някои от машините пристигнаха със закъснение, накуцвайки. По вида им предположих, че са били улучени от снаряди и това е забавило придвижването им. По-дребните работници настъпваха заедно с тях и бяха два пъти повече. Имаше от всички видове. Някои бяха с монтирани оръжия, събирачите използваха щипките си, копачите се подаваха от земята, въртейки смъртоносните си свредели. Имаше дори няколко техника, с деликатните си проблясващи инструменти.

Всички те умираха, и ние заедно с тях. Накрая обаче численото ни превъзходство и по-добрата тактика си казаха думата. Да, нищо повече от това. Не спечелихме, защото сме им спретнали някакъв номер — не и този път. Спечелихме заради по-големия си брой. Всички тези битки и загубата на фабриките бяха изцедили силите на врага. Той просто не бе в състояние да замести изгубените единици. В отчаянието си бе предприел тази последна всеобща атака. Трябваше да победят или да умрат, и този път умирането се падна на тях. Но когато си вкопчен в битка до смърт с противник, който има петнайсет килограма мускули повече от теб, смелостта не е достатъчна. Бяха повалени и избити, един по един.

До сутринта не останаха мърдащи машини. Ние също бяхме загубили около една трета от хората си. Събрах оцелелите и се преброихме. Хиляди бяха загинали в полята на някакъв отдавна мъртъв земевладелец. Не беше останало и стръкче трева, нито дори парче земя, което да не тлее, но ние проведохме заупокойна служба и се постарахме да погребем мъртвите.

Към десет часа небето се озари за един последен път. Бяха ни нужни няколко минути, за да получим потвърждение, но аз подозирах каква е истината. Врагът бе взривил последния си купол на Земята.

Защо го направиха? Може би бяха достатъчно интелигентни да притежават нещо като гордост или срам. Може би не искаха да рискуват своята технология и след като бе станало ясно, че са загубили, програмирането им е изисквало да се самоунищожат. Не знаех, а и нямаше голямо значение. Важното бе, че нашествието свърши. Те бяха хвърлили всичко срещу нас в една отчаяна последна атака и се бяха провалили. Макросите бяха сразени.

Седнах на парче земя, което бе разтопено до стъкло от лазерния огън. Вперих поглед в далечния гъбовиден облак, който се разширяваше и кълбеше към небето, подобно на много други преди него в това опустошено кътче на моята планета. Надявах се, че врагът никога вече няма да успее да проникне през защитите ни и да свали нова нашественическа армия на нашия свят. А ако все пак го стореше, горещо се молех следващия път промъкналите се кораби да не са повече от един.

38.

През следващите няколко дни всичко бе тихо. Върнах се с кораба си на Андрос. Там прибрах Сандра и набързо подновихме своята близост. След това накарах „Аламо“ да ни откара на някое далечно местенце по западния бряг на острова. Седнахме на плажа и загледахме залеза. Той бе с цвят на кръв, а джунглата зад нас бе тъмна и влажна. Сега небето почервеняваше всяка нощ. Казаха ми, че било заради голямото количество прах в атмосферата. Досега гайгеровите ни броячи не се бяха разпищели, така че още можехме да крачим по плажовете на този див остров в леко тропическо облекло.

Реших, че на плажа Сандра изглежда най-добре. Беше прекрасна и по-загоряла, отколкото при първата ни среща. Подозирах, че това е един от рисковете на живота тук. Гледката ми харесваше.

— За какво си мислиш? — попита тя.

— За нищо — отвърнах.

— Лъжец — подразни ме Сандра. — Зяпаше ме.

— Мислех си колко прекрасна изглеждаш тук, на това самотно местенце.

— О — каза тя. Изглеждаше доволна и се облегна на мен. — Срещна ли някоя друга, докато беше там?

Изсумтях.

— Само около хиляда разярени робота.

— Никакви момичета?

— Сигурно се майтапиш. Нали осъзнаваш, че бяхме в пълно снаряжение? Носехме дори качулки. Нямаше как да разбера кои са жени.

— Извинявай — каза тя и погали лицето ми. — Но понякога другите момичета във флотата приказват. А и не ми харесва мисълта, че все отлиташ към някое адско място. Някой път може да не се върнеш.

— Ако не отивам, може да няма къде да се върна.

— Знам — каза тя с въздишка. — Предполагам, че ще трябва да те обичам два пъти повече, когато си тук.

— Вече не — казах. — Всичко почти свърши.

Тя ме погледна и присви устни с погнуса.

— Не се опитвай да ме лъжеш. Те ще се върнат. И то съвсем скоро.

Млъкнах. Нямаше смисъл от оптимистичните ми дрънканици. Бяхме спечелили една битка, но всички знаеха, че не сме спечелили войната. Така че започнах да я целувам. Това бе къде-къде по-приятно.

Прекарах следващия месец в пренастройване на фабриките. Сега имах нов проект: исках да произвеждат по-големи свои копия. Тази идея ми бе хрумнала, като видях фабриките на макросите под белите куполи. Щом можеха да правят умалени копия на лазерите, защо да не правят фабрики, които са по-големи от самите тях? Можехме да използваме тези по-големи фабрики за производство на по-големи кораби с по-големи оръжия, които да ни помогнат да унищожаваме макросите, преди да успеят да кацнат пак. Не знаехме със сигурност дали ще се върнат, но трябваше да предположим най-лошото.

Целият свят ми пращаше нови попълнения от елитните си сили. Ние ги заклевахме, пълнехме ги с нанити и ги обучавахме. Реших, че трябва да имаме трийсет хиляди души в постоянна готовност. Откъм кораби също се справяхме добре. Вече имахме около седемстотин. Даже успяхме да заловим няколко от кентаврите живи. Това стана случайно. Понякога корабите висяха ниско, само на няколко метра от земята. В тези случаи, когато някой кентавър загубеше битката, но бе само зашеметен, а не убит, можеше да оцелее след падането от кораба.

Адмирал Кроу ми каза, че хората от ООН ги събират. Имали цяла колония от кентаври — общо около трийсет, — скрити в някаква европейска лаборатория. Не задавах въпроси, но се надявах, че се отнасят добре с тях. Кроу твърдеше, че се опитвали да ги излекуват и да се научат да комуникират с тях. Те, изглежда, бяха свирепа раса, но същото важеше и за нас. Надявахме се да получим от тях информация за вселената.

С Кроу проведохме редица преговори за подялбата на властта. Както обикновено, мен ме интересуваха не толкова званията, колкото резултатите. Но след южноамериканската кампания по-голямата част от света ме смяташе за водач на Звездната армада. Кроу се мъчеше да популяризира името си и даде няколкостотин интервюта на живо, но въпреки всичко аз бях героят на новините. Мисля, че това го притесняваше по-силно, отколкото показваше.

Официално се разбрахме да разделим командването. Той щеше да поеме флотата, а също така да се води главнокомандващ на цялата Звездна армада. А аз щях да съм висш офицер от пехотата, което ме устройваше идеално.

После една нощ той ми се обади със стряскащи новини.

— Тази нощ ще има заседание на щаба, Ригс — каза Кроу. — Ще го проведем по мрежата, така че няма нужда да пътуваш, но си сложи парадната униформа, става ли?

— Каква парадна униформа?

— Имаш такава. Ако не знаеш къде е, питай помощниците си.

— Добре. Кой ще участва в заседанието?

— Генералният ми щаб. На който ти си член, разбира се.

„Генерален щаб ли?“ Намръщих се.

— А кой е в списъка на гостите?

Той изброи няколко капитани. Вече имаше такива във флотата, а после добави трима генерали.

— Генерал кой? — попитах, защото имената ми бяха непознати.

— Хора от пехотата. От истинската пехота. Предимно янки са, това би трябвало да те направи щастлив.

— Не съм съвсем сигурен… — започнах объркан.

— Виж какво, Ригс. Обичам те, човече. Ти си най-добрият. Не бих искал никой друг за полеви командир, но това е растяща организация. Трябват ми началници. Хора, които умеят да се оправят с хора. Ти си биткаджия. От онези, които се справят най-добре на фронтовата линия. Затова почнах да набирам щабни офицери и назначих трима от тях да ръководят пехотния ни корпус.

Мълчах може би около пет секунди, докато всичко това проникне в съзнанието ми.

— Трябва ли да им козирувам?

— Няма да те убие.

Първата ми реакция естествено бе ярост. Кроу пак бе започнал старите си номера. Открай време раздаваше звания. Сега се бе почувствал застрашен от мен и трябваше да изфабрикува някакви нови офицери, които да управляват създадената от мен организация. За миг дори ми мина мисълта да сваля Кроу. Смятах, че бих могъл да го сторя. Достатъчно бе да кажа на флотата и на пехотинците — моите пехотинци, — че между нас е настъпил разкол и трябва да изберат кого да подкрепят. Бях сигурен, че повечето ще дойдат при мен.

Поех си дълбоко дъх, два пъти. После дойде втората ми реакция — свих рамене. В известен смисъл не ми пукаше. Имах си Сандра. Имах базата на Андрос. Когато враговете дойдеха, щях да се бия с тях. Не участвах във всичко това, за да се дърля за власт с Кроу. Не бях толкова амбициозен. Целта ми бе да убивам извънземни машини и в това отношение имах успех.

— Аз искам само да убивам машини, Кроу — казах.

— Знам.

— Ако не искаш да си имаш проблеми с мен, не се опитвай да ме лишиш от това.

Той помълча няколко секунди. Вероятно осмисляше скритата заплаха в думите ми. Дори да се ядоса, не го показа. Когато заговори пак, гласът му бе спокоен.

— Ясно. Е… ами, хубаво. Разбирам те, друже. Много неща преживяхме заедно. Длъжник съм ти. По дяволите, целият свят ти е длъжник. Щом искаш да се биеш, ще се биеш.

— Добре тогава. Ще участвам в заседанието ти. И ще нося униформата.

— Благодаря ти, Кайл — каза той и прекъсна връзката.

Сандра дойде и попита за какво сме говорили. Когато чу, че Кроу е раздавал по-високи рангове от моя — и то без изобщо да се посъветва с мен, — побесня. Мисля, че беше по-разярена и от мен. Трябваше ми почти час, за да я успокоя. След като се укроти, тя се зае да ми намери парадна униформа от персонала долу на Андрос. Бях прав, изобщо нямах такава. Досега дори не знаех, че имаме парадни униформи.

За едно нещо Кроу беше прав: заседанието беше скучно. Не се говореше много за бойни стратегии. Говореха за продоволствия и разделяне на сметките от различните ни източници на финансиране. Обсъждаха графиците за доставки и хиляди други логистични подробности. Вече имахме поддръжка от целия свят. Повечето земни нации бяха заделили за нас милиарди и ги бяха вписали като процент от бюджетите си за отбрана. Стотици нации даряваха каквото могат. Но огромното болшинство от сметките се покриваха от няколкото най-изтъкнати.

Една от интересните точки бе дискусията какво трябва да гласи клетвата ни за вярност. Досега бяхме искали от хората си само да се закълнат, че ще изпълняват заповедите и ще дадат живота си за защита на Земята. Щабните офицери изглежда подкрепяха идеята новите попълнения да се отказват от поданството си. Така те щяха да станат по същество наши поданици. Отделна нация. На мен тези приказки не ми харесваха. Не ми се искаше да казвам на хората, че никога няма да могат да се върнат у дома.

— Имам друго предложение — казах аз, намесвайки се за първи път в разговора.

Всички се умълчаха, щом осъзнаха кой съм. На големия ми компютърен екран те изглеждаха сякаш в стаята е влязъл озъбен питбул, макар че тонът ми бе съвсем спокоен. Тогава се зачудих колко ли от тези нови генерали са се подложили на инжекциите. Подозирах, че николко. Това ми изглеждаше неправилно, но реших да го подмина… засега.

— Не искам да казвам на хората, че ако се бият за нас, никога повече няма да могат да се върнат у дома. Нека се закълнат във вярност към Звездната армада за срока на службата си. Но не искайте от тях да се отказват от нищо. Оставете на моите офицери да ги превърнат в единна, сплотена сила.

Кроу си прочисти гърлото. Изгледах го с присвити очи. Той беше белокос мъж с пронизителни сини очи и множество спукани капиляри по орловия си нос. Днес червендалестото му лице изглеждаше по-червено от обикновено.

— Вижте, полковник, обсъдили сме това надълго и нашироко. Стигнахме до заключението, че…

— Аз за първи път чувам за него — казах.

— Да, ами… ти беше във вихъра на битката, Кайл. Не винаги имаше време да обсъждаме всеки план с теб.

— Добре. Това мога да го приема. Но ви казвам, че не искам вашата съсипваща морала идея. Нека се бият за Боливия или Япония, или откъдето са там.

Един от щабните офицери — генерал Соколов — се приведе напред да каже нещо. Беше набит мъж с гъсти черни вежди, които се нуждаеха от подстригване. Черните му очи бяха мънички, тесни… и ядосани.

— Полковник Ригс. С цялото ми уважение, вие нямате опит в управлението на армия. Хора, които са се заклели във вярност към тази организация — и само към нея, — ще бъдат по-лоялни и надеждни.

— Разбирам логиката ви, генерале, но тя е грешна. Ние не сме обикновена армия. Ние бяхме променени. Ние, пехотинците, се превърнахме в изроди, подлагайки се на инжекциите. Това ни кара да се чувстваме като братя — ефект, който малко армии са постигали. Войната, която водим, също не прилича на другите войни. Имайте предвид, сър, че ние не се бием срещу хора. Изправени сме срещу армии от извънземни роботи, които искат да унищожат нашия свят.

— С цялото ми уважение… — издудна пак черноокият генерал. Личеше, че не е чул и дума от това, което казах, и изобщо не му пука за моето мнение.

— Момент — каза Кроу. — Ще направим както казвате вие, полковник Ригс. Вие познавате войниците ни по-добре от всички. Клетвата остава каквато е.

— Благодаря ви, сър.

Щабните офицери изглеждаха подразнени, но се отказаха да спорят. Заседанието продължи и стана убийствено скучно, преди най-сетне да дойде блаженият край.

39.

Мирът продължи толкова дълго, че започнах да си мисля, че е постоянен. Всяка сутрин, докато закусвах, си мислех със свит стомах за макросите зад Венера. Дали още бяха там? Дали не строяха нещо, което да унищожи планетата ни завинаги?

Но човек не може да се тревожи вечно. И точно на първия ден, когато не мислех за тях на закуска, те се върнаха. Сякаш бяха чакали именно този момент на слабост.

Беше прекрасна седмица. Със Сандра бяхме започнали да говорим сериозно за бъдещето си. Можеше дори да се оженим. Това някак разсея облаците от униние, обгърнали живота и сърцето ми след смъртта на децата. Помислих си, че може би още има време да извлека нещо хубаво от този живот, преди да е свършил — по един или друг начин.

Тогава дойде вестта. Появи се под формата на дълга черна ръка. Разби обърнатия към залива прозорец на сглобяемата ни къща, която бях разположил на Мангроув Кей, на няколко километра южно от голямата база на Андрос. Наоколо живееха и други пехотни офицери. Това бе приятно, уединено местенце. Имахме си хубав хълм и още по-хубава гледка към Карибско море. В топлите слънчеви дни геконите излизаха на пълчища, за да се припичат, вкопчени в банановите дървета. В Карибския регион топлите и слънчеви дни са много.

Появата на ръката обаче бе необичайна. Скочих и първият ми инстинкт беше да избегна тези три дебели, подобни на кабели пръсти.

„Аламо? Ти ли си?“

„Аз съм Аламо.“

„Ти ли посягаш през прозореца за мен?“

„Да.“

Позволих на кораба да ме хване. Стъклото остави една резка на гърба ми, но знаех, че нанитите бързо ще излекуват раната.

„Защо ме вдигаш, Аламо?“

„Ти си команден персонал.“

„Да не би кораби да атакуват Земята?“

„Да.“

Това бе всичко, което ме интересуваше. Всъщност знаех го още от момента, в който се появи ръката. Корабът нямаше заповед да ме предупреждава с думи. Но програмирането му гласеше, че се нуждае от капитана си, преди да се втурне със самоубийствено нетърпение срещу врага.

Докато се носех към „Аламо“, мислех за Сандра. Не я бях целунал на прощаване. И без да питам, знаех, че корабът няма да ми позволи да се върна и да я целуна. Тази сутрин се бяхме любили и беше идеално. Помислих си, че може би това е най-добрият начин да се разделим. Ако никога не се върнех, последният ѝ спомен за мен щеше да е мирен и щастлив. Това не е ли по-добре от сълзливо сбогуване?

Бързо заех командното си кресло. В последно време нещата на борда на „Аламо“ бяха много по-добре организирани. Имах столове, които не се търкаляха насам-натам. Имаше обезопасителни колани, които не притежаваха пръсти. Имаше също голямо количество комуникационно и визуално оборудване. Бяхме комбинирали по възможно най-добрия начин своята технология с тази на наносите. На различни места по стените бяха прикрепени големи плоски екрани, които показваха света навън и всичко, което военните канали смятаха за нужно да ми пратят. Продължавахме да използваме и металните издутини, защото те не можеха да се счупят, а и сензорите на наносите имаха по-голям обхват. Все още не разбирахме съвсем как го правят, но с огромна охота се възползвахме от тази тяхна способност.

— Отвори канал към „Бодлоперка“.

„Каналът отворен.“

— Кроу?

— Кайл? Какво знаеш за тази работа?

— Надявах се, че вие знаете нещо, сър.

— Не. Военните не ни дадоха никакво предупреждение. Всичките ни кораби просто излетяха сами. Обаче се насочваме към Слънцето. Това поне го знам.

„Към Слънцето“, помислих си. Една от малкото посоки в космоса, която имаше някакъв смисъл.

— С други думи, към Венера? Значи макросите най-после са предприели нещо?

— Така изглежда.

— Брой на корабите ни?

— В момента имаме почти осемстотин кораба, включително новите, които построи на Андрос.

Бях прекарал известно време в създаване на нови кораби. Те обаче не бяха точно онова, към което се стремях. Ако разполагахме с необходимото време, бихме могли да построим наистина огромни фабрики и съответно още по-големи оръжейни системи. Със сигурност нямахме нужда от още такива малки кораби. Трябваше ни кораб, предназначен за война. Въоръжен до зъби. Но това би отнело години.

— Ако нямаш нещо по-специално за мен — рече Кроу, — ще прекъсвам.

— Имам нещо.

— Казвай.

— Можем да се опитаме да заповядаме на корабите си да се държат на определена дистанция от врага. Вместо да се хвърлят стремглаво към него, имам предвид.

— За какъв дявол? — попита той.

— Този път вражеските кораби ще са много. Трябва да се съберем в общ рояк и да се бием заедно.

— Или да умрем заедно. Не, не ми обръщай внимание. Извинявай. Идеята е добра.

— Късмет, Джак.

— И на теб, Кайл.

Той прекъсна връзката. Корабите ни се издигнаха над атмосферата. Скоро към седалката ме притискаше само слабата сила на ускорението, а не земната гравитация. Огледах мостика. Липсваше ми Сандра. Може би трябваше да се опитам да я измъкна изпод душа. Усмихнах се, като си представих как корабът ми я донася гола и ядосана. Като в доброто старо време.

Заповядахме на корабите да се приближат до врага, но да останат на максималното разстояние, от което могат да го обстрелват. Корабите приеха тази заповед. Не биха ни позволили да бягаме от противника, но позволяваха да се строим във формация при подходящо дадени инструкции.

А после макросите се появиха на стените ми и аз загубих всяка надежда. Бяха стотици. Може би дори хиляда. Не си направих труда да питам „Аламо“ за точната бройка. Нямаше значение.

Поех дълбоко дъх и загледах приближаващата се вражеска формация. Какво можехме да направим? Да атакуваме по единия фланг? Да отнесем няколко от тях със себе си, ей така, напук?

Те се приближаваха бавно, в две редици. Първата се състоеше от кораби, каквито не бях виждал преди. Имаха триъгълна форма. Бяха по-малки от огромните макроски кораби, с които се бяхме сражавали, но все пак по-големи от нашите. Реших, че са някакъв вид кръстосвачи. Убийци на кораби. Като онези, които исках да построя аз, ако бях разполагал с нужното време. Втората редица се състоеше от двайсетина големи, тлъсти, бавни кораби като онзи, който бе спуснал нашествениците на нашата планета преди месеци.

Сега осъзнавах по-добре положението. При първата си атака макросите бяха пратили само десантни кораби. Когато унищожихме първия, пратиха още три. Ние успяхме да унищожим два от тях, а третият се промъкна, за да спусне на Земята смъртоносния си товар от самовъзпроизвеждащи се машини. Когато отблъснахме тази инвазия, врагът бе сменил тактиката.

Този път имахме срещу себе си истинска бойна флота. Сила, която макросите не ни бяха показали досега. Помислих си мрачно, че поне сме спечелили уважението им.

Въпросът сега бе да продадем живота си скъпо. Не можехме и да се надяваме на победа. Най-доброто, което можехме да сторим за човечеството, бе да се изплюем в лицето на врага. Щяхме да ритаме и да хапем, докато ни избиват. Надявах се само, че макросите са способни да чувстват болка от загубата на своите.

Кроу ме потърси отново.

— Някакви гениални идеи, друже?

— Дръж се на дистанция. Опитай да говориш с тях. Когато се приближат, да пренебрегнем бойните кораби в челото и да се опитаме да унищожим десантната флота. Ако успеем, човечеството може да преживее още една година.

— Планът не е по-лош от всеки друг — рече Кроу и прекъсна, за да предаде нарежданията си на флотата. Гласът му бе мрачен. Знаеше не по-зле от мен как стоят нещата. Вероятно всички знаеха.

Корабите ни се разгърнаха в неравна линия на няколко хиляди километра пред врага. Той продължи да се приближава. Знаех, че нашите свързочници му пращат сигнали, опитват се да разговарят с него.

Вражеските кораби идваха все по-близо. Вече бяха пресекли орбитата на Луната. После се озоваха на около сто и петдесет хиляди километра от Земята — съвсем близо. Скоро щеше да ни се наложи да влезем в битка. Нашите кораби нямаше да ни позволят да избягаме от това сражение.

Точно когато се канехме да се втурнем през предната им линия към десантните кораби, вражеската формация спря. Премигнах срещу стената, не бях сигурен, че виждам правилно.

— Аламо? Врагът спря ли?

— Скоростта на вражеските кораби е намаляла. Относителното им разстояние се запазва.

— Намират ли се в обсега на оръжията ни?

— Не.

Заех се да хапя палеца си.

— Какво правят?

— Предават съобщение — рече корабът.

— Така ли? Пусни го по аудиоканала!

От стените се разнесоха протяжни пискливи звуци. Вслушвах се внимателно, но не приличаше на никой език, който познавах.

— Аламо, преведи съобщението.

— Смисълът е неизвестен. Липсва отправна база.

Не се и съмнявах, че Кроу и свързочният му екип си блъскат главите над смисъла на съобщението и предават отговори по всеки начин, за който се сетят. Но дали някой от тях разбираше какво прави?

— Аламо, можеш ли да анализираш езика? Можеш ли да разбереш смисъла на съобщението?

— Смисълът е неизвестен. Липсва отправна база.

— Опитай аски код. Или уникод?

— Няма съвпадение.

— Опитай всички известни човешки компютърни езици.

— Няма съвпадение.

Отново се заех да си хапя палеца. След около час той започна да се разранява. Свързах се на няколко пъти с Кроу и той каза, че негов екип работи по въпроса и поддържа връзка с други екипи на Земята. През цялото това време макроската флота стоеше на място и търпеливо повтаряше съобщението. Неволно се зачудих колко ли още ще чакат, преди да им писне и да започнат да стрелят?

— Аламо, запиши част от това съобщение. Не, чакай. Запиши една секунда от съобщението, което ни предават, и им го прати обратно.

— Изпълнено.

Няколко секунди по-късно вражеският сигнал секна. Бе продължил толкова дълго, че внезапната тишина бе стряскаща.

— Аламо — рекох, мъчейки се да не се паникьосвам, — продължи аудиопредаването на вражеския сигнал.

— Врагът прекрати излъчването.

— Мамка му.

— Адмирал Кроу иска частен канал.

— Отвори го.

— Кайл? Те млъкнаха. Как го тълкуваш?

Поколебах се.

— Не съм сигурен… но аз им пратих в отговор част от онова, което предаваха.

— Какво си направил? Кога?

— Точно преди да прекъснат.

Изля се порой ругатни. Акцентът на Кроу се бе усилил дотолкова, че не можах да разбера много от думите, но бях сигурен, че са оскърбителни.

— Защо трябваше да си пъхаш гагата? Цял екип техници работи по това, Ригс.

„Приближава се вражески кораб.“

— Ъъъ… Кроу, нещо става — казах аз. Видях как една самотна точка се отдели от вражеската флота и бавно тръгна към рояка ни.

— Аламо, не стреляй по този кораб — наредих. — Кроу, предай това на всички. Не стреляйте! Не искаме ние да сложим началото на патакламата.

— Ами ако е някаква супербомба?

— Ако се стигне до битка, така или иначе лошо ни се пише. Това може да е опит за дипломация от тяхна страна. Мисля, че се опитват да комуникират. Хайде да не започваме нещо, което не можем да завършим.

Кроу изсумтя.

— Сигурно искат да се предадем.

Трябваше да призная, че е доста вероятно. Но какви условия можеха да ни предложат? Нямаше да си правят труда да искат капитулация, ако възнамеряваха просто да ни изтребят.

— Просто задръжте огъня. Нека видим какво правят.

Кроу предаде заповеди на всички кораби от флотата да останат на място и да не стрелят. Няколко тръгнаха напред, докато пилотите им несъмнено се мъчеха да намерят правилната словесна команда. Но никой не стреля.

През следващите минути макроският кораб намали скоростта си и се приближи бавно към нас. Тогава забелязах нещо. Макросът бе близо до моя кораб, който бях задал да се показва на стената като зелена точка. Сърцето ми подскочи. Бяха дошли да говорят с мен. Може би, тъй като бях предавал на техния език, мислеха, че мога да ги разбера. Изведнъж устата ми пресъхна.

Макросът бе един от новите кораби, които бях нарекъл кръстосвачи. Едно беше сигурно — не беше десантен кораб. Плаваше в пустотата на няколко хиляди километра от мен. Знаех, че сигурно е насочил оръжията си към моя мъничък кораб. Чувството бе обезпокоително. Една бездушна машина ме оглеждаше и решаваше дали има основание да ме унищожи.

Когато ситуацията изглеждаше стабилна, Кроу се свърза пак с мен.

— Ригс, може ли, мътните го взели, тоя път да стоиш настрани?

— Не, сър, не мисля. Корабът е спрял точно пред мен. Явно иска да говорим.

— Защото му прати сигнал без разрешение!

— Точно така, сър. Ако измислите нещо интелигентно за казване, предайте го на „Аламо“.

Кроу прекъсна връзката с ругатня.

Около час корабът предава към мен късо съобщение на периодични импулси. Накарах „Аламо“ да го разбие на двоични числа и ги въведох във файл на компютъра си. Втренчих се в него. Моделът определено бе двоичен. Те вероятно не използваха същия брой цифри като нас, а символите ни със сигурност не биха имали никакво значение за тях. Дори да успеех да преобразувам съобщението в човешки букви, как щях да разбера какво означават думите? При условие, че изобщо бяха думи.

— Аламо, успя ли да доловиш нещо разбираемо в информацията, която пращат? Дай ми предположения, които имат поне десет процента вероятност да са верни. Не е нужно да си съвсем сигурен.

— Това е кратко, повтарящо се съобщение. Има голяма вероятност да е в заповедна форма.

— Дали може да е заповед да се предадем? — попитах аз.

— Смисълът е неизвестен. Липсва отправна база.

— Можем ли да отговорим поне с „да“ или „не“?

Колебание.

— Можем да се опитаме да пратим положителен или отрицателен отговор. Съществува обаче възможност за грешка.

Замислих се върху това. Вече се потях. Искаше ми се да взема една бира от хладилника, но вместо това извадих висококофеинова напитка. Трябваше да помисля. Дълго време изучавах двоичния сигнал.

— Енергийните излъчвания на врага се променят — обади се Аламо след около три часа.

— Да не би оръжейните им системи да се включват? — попитах.

— Да.

— Прати и двата сигнала, за „да“ и „не“. Веднага.

Корабът се умълча за няколко секунди. Току-що им бях казал „да-не“. Надявах се, че ще го изтълкуват като „може би“. Дано това ни спечелеше още време, докато измислим начин да разговаряме с тях.

— Енергийните излъчвания на врага отслабват.

Въздъхнах облекчено.

— Аламо, вече имаше на разположение часове процесорно време. Знаеш, че врагът вероятно предава искане за капитулация. Знаеш как да кажеш „да“ и „не“ на неговия език. Можеш ли да преведеш съобщението? Предай ми го, не ме интересуват грешките. Използвай най-добрите си догадки.

— Съществува голяма вероятност от грешка.

— Просто го направи.

— Превод на съобщението: „Предлага се незабавно прекратяване на защитните действия. Не се налагат повече загуби.“

Въведох го, гледайки двоичния код. Откъде бяха измъкнали наносите това? Започвах да подозирам, че знаят повече, отколкото показват. Съобщението бе объркано, но трябваше да са работили на някаква основа.

— Кой език използва за база на превода? — попитах на глас.

— Древни сигнали от изгубени цивилизации. Използваният език бе най-близкото подобие, но съществува голяма вероятност за грешка.

Извъртях очи. Беше ми писнало от този страх на кораба от грешки и вероятности. Това бе по-добре от нищо. Много по-добре.

— Аламо, когато предаваш съобщението ми на макросите, искам да използваш точния език на тази изгубена цивилизация. Не се опитвай да промениш сигнала, така че да съответства на сегашната им версия. Ще използваш стария език.

— Готов съм.

Поколебах се. Не бях сигурен дали инстинктът ми е верен. А и как можех да съм сигурен? Но се надявах езикът на макросите да е по-нова версия на стария език, който „Аламо“ знаеше. Ако предадях съобщение на стария език, имаше нелоша вероятност да го разберат. Ако при тях съществуваше някаква обратна съвместимост — като онази, която ние често влагаме в човешките си компютърни системи, — трябваше да разбират старата версия. В този низ от предположения имаше твърде много „ако“, но бе най-доброто, с което разполагах.

А и с какво можеше да навреди, ако изпробвам теориите си? В най-лошия случай щях да забавя смъртта си с няколко минути.

— Предай следното съобщение: „Разбирате ли това съобщение? Моля, отговорете с три пъти «да» на този език, ако го разбирате.“

— Не съществува превод на понятието „моля“.

Не се изненадах.

— Добре тогава. Пропусни тази дума.

Отговорът дойде след секунди.

— Пристигащо съобщение: „Да, да, да“ — каза корабът. Усмихнах се. Бях разбил шифъра.

Какъв трябваше да е следващият ми ход? Дали да продължа да говоря, или да предам всичко в ръцете на Кроу и онзи, който му дърпаше конците днес?

Поех си дъх и замръзнах неподвижно, вперил поглед в екрана. Ситуацията ставаше все по-напечена. Кроу би искал да участва в това. Хората на планетата — също. Всички биха искали да участват, по цялата командна верига чак до президента, а и дузина други президенти. Но нямаше време за всичко това. Тук не ставаше въпрос за широки преговори. Врагът бе непобедим и нетърпелив. Вярвах, че само преди минути бе готов да стреля по мен, защото прекалено се бавя. Ако бъдем честни, земните правителства имаха пълното право да участват в тази дискусия. Но те не бяха тук горе и не седяха лице в лице с макроски кораб, който няма търпение да ги пръсне на парчета.

— Пристига съобщение — обади се корабът.

Въздъхнах. Без съмнение пак беше Кроу.

— Да го чуем.

От стените заехтя бибипкане и пищене. Беше макросът.

— Аламо, това старият макроски език ли е? Същият, който ти използва за съобщението?

— Вариациите в честотата го правят неидентичен. Границите на сигнала съвпадат. Идеите са структурирани разбираемо.

— Тогава го преведи, изхождайки от предположението, че е старият език.

— Пристигащо съобщение: „Идентифицирайте се.“

Усмихнах се. Бях успял. Макар че имах най-лошия интерфейс на света, отново бях накарал този нанокораб да направи каквото искам.

— Свържи се с Кроу. Предавай му разговора. После кажи на макроса следното: „Аз съм полковник Кайл Ригс от Звездната армада.“

— Пристигащо съобщение: „Вие сте водачът на местните съпротивителни сили.“

— Това въпрос ли беше, или твърдение, Аламо?

— Твърдение.

— Как успя да го измислиш, Кайл? — намеси се Кроу. В гласа му звучеше изумление.

— Няма значение. Завързах приказка с тях. Какво ще правим сега, по дяволите?

— Какво искат?

— Ще ги попитам, но не трябва ли да включим и Земята в това?

— Не. Принципът ми е, че щом нещо става над повърхността на планетата, то е работа на Звездната армада.

— А аз мислех себе си за голям куражлия!

— Такъв си, Кайл, наистина.

— Искаш ли да говориш директно с тях? — попитах.

Той помълча.

— Не, продължавай да говориш ти. Много те бива с компютрите, друже. Явно те харесват. Накарай ги да си тръгнат мирно и тихо, ако можеш… само не им давай Австралия.

— И през ум не ми е минало.

— Пристигащо съобщение: „Вие сте водачът на местните съпротивителни сили.“

— Отговори им с „да“. Да, аз говоря от името на тази планета — казах.

Тези думи ми прозвучаха напълно откачено. Как се бе стигнало дотук?

Как се бях поставил в това положение?

40.

— Прати им следното: „Какво искате от нас?“ — казах на кораба.

— Пристигащо съобщение: „Мирна капитулация без щети за флотата ни.“

Изсумтях. Нима всички не искаха да спечелят войната без бой?

— Кажи им, че ние също искаме да завършим този конфликт по мирен начин.

— Пристигащо съобщение: „Условията за капитулация са приети.“

— Хей, хей! — извиках. — Кажи им, че не сме се съгласявали да капитулираме. Съгласяваме се на примирие.

— Пристигащо съобщение: „Условията са неприемливи.“

Замислих се върху казаното от тях досега. Имаха някаква причина да се колебаят. Единственото, за което се сещах, бе размерът на флотата им. По-рано бяха пращали срещу нас един или три кораба. Всеки път ги бяхме побеждавали. Сега обаче се изправяха насреща ни с голяма флота. Това означаваше, че имат по-голям шанс да ни унищожат, но и че ще понесат по-големи загуби, ако някак си успеем да ги победим за трети път. Опитах се да мисля като компютър. Те нямаха емоции. Не изпитваха самоувереност, за тях всичко се състоеше от вероятности. В случая макросите не разполагаха с пълна информация за нас. И повече от веднъж бяха направили грешна преценка. Сега бяха несигурни. Предположих, че от тяхна гледна точка съотношението риск-печалба бе прехвърлило допустимите стойности. Атаката срещу нас не си заслужаваше риска да унищожим флотата им.

Съобщението, което ми бяха пратили — че искат да капитулираме, без да нанесем щети на корабите им, — всъщност издаваше много. Дипломатическото им мислене бе твърде опростено. Те веднага издаваха истината. Щом се страхуваха от нова погрешна преценка, от нови загуби за себе си, значи можехме да се пазарим. Можех да използвам този страх срещу тях.

— Кажи им, че ако атакуват, ще понесат големи загуби. Вече ги победихме два пъти в космоса и веднъж на земята. А сега сме по-силни отпреди. Искаме примирие.

— Пристигащо съобщение: „Условията са неприемливи.“

Намръщих се.

— Какво можем да ви дадем, за да станат условията приемливи?

— Пристигащо съобщение: „Вашата звездна система и ресурсите ѝ.“

— А ако откажем?

— Пристигащо съобщение: „Вашата раса ще бъде отстранена.“

Смразяващо съобщение. А по-лошото бе, че аз вярвах, че могат да го направят. Потънах в размисъл. Какво от това, което имахме, можеше да ги заинтересува — и то повече от нашите запаси от суровини?

— Можем да станем ваши съюзници.

— Пристигащо съобщение: „Войските ви са твърде слаби, за да оправдаят такъв статут.“

Кимнах. Поне разбираха идеята за съюз. Може да имаха и други раси за съюзници. Реших да поработя в тази насока.

— Ние унищожихме наземните сили на макросите. Нашите сухопътни войски се оказаха по-добри от вашите.

Не получих отговор веднага. Секундите се проточиха и се превърнаха в цяла минута. Започнах да мисля, че съм се издънил. Бях прекалил с обидите и на тях им беше писнало. Целият се изпотих. През ума ми минаха дузина хубави неща, които да им кажа, но се сдържах. Още не бяха стреляли.

— Пристигащо съобщение: „Условията са приемливи.“

Огледах стените. Какви условия? Замислих се върху това, което бях казал. Какви условия им бях предложил. Дали, без да искам, не им бяха дал Австралия?

— Значи ще изтеглите флотата си? — попитах предпазливо.

— Пристигащо съобщение: „Да.“

— Какво ще искате в замяна?

— Пристигащо съобщение: „Две на шестнайсета степен тона товар.“

Облизах устни и задишах учестено. Товар. Огромно количество товар. Направих някои изчисления наум… те искаха около шейсет и пет хиляди тона товар. Искрено се надявах да не искат тонове диаманти. Изкушавах се да приема веднага, да реша, че щом се обръщат и си тръгват, значи съм успял. Но точно какво искаха те и кога?

— Уточнете вида на товара.

— Пристигащо съобщение: „Ще напълните един кораб.“

Кимнах. Добре, един от техните кораби можеше да поеме такова количество товар. Това личеше с просто око. Един от десантните им кораби със сигурност можеше да побере толкова, а вероятно и много повече…

После в ума ми проблесна ужасяваща мисъл.

— Искате да напълним един товарен кораб със сухопътни сили, така ли?

— Пристигащо съобщение: „Да.“

Сега разбирах. Бях се хвалил със сухопътните ни сили и хвалбите ми дадоха резултат. Бях посочил нещо, което те искаха. По-добри десантни части. Колкото повече мислех, толкова по-логично ми се виждаше. Защо да се бият за нашия свят, ако могат да получат от нас по-качествен краен продукт, отколкото са в състояние да произведат сами, и то без да загубят нищо? Ние имахме нещо, което те искаха. Моите пехотинци.

Те искаха войниците на Звездната армада.

Усетих, че ми призлява. Опитах се да измисля нещо друго, което да им предложа, но не се сещах какво биха могли да искат. Те не се интересуваха от храна, петрол, метали, видеоигри или телевизори. Искаха войници. Хиляди тонове войници.

— В момента не разполагаме с такова количество войници. Ще са ни нужни… десет слънчеви години, за да ги произведем.

— Пристигащо съобщение: „Условията са неприемливи. Ще пратим кораб след една слънчева година.“

Преглътнах тежко.

— Колко време ще трябва да служат тези войници?

— Пристигащо съобщение: „Докато бъдат унищожени.“

— Това е неприемливо за нас. Ние сме биологични единици. Нуждаем се от поправка и замяна. Върнете войниците ни след една година и ще ви снабдим с нова армия в пълен състав.

Настъпи забавяне. Обмисляха го.

— Пристигащо съобщение: „Условията са приемливи.“

— Много добре. Земята приема вашите условия. Ще ви осигурим тези сили като ваш съюзник във войната.

— Пристигащо съобщение: „Край на предаването.“

А после те се изтеглиха. Без да кажат дума повече. Обърнаха корабите си и се отдалечиха от Земята. Насочиха се по посока на Слънцето, обратно към Венера. Неволно се зачудих дали не се отправят към някой друг свят като нашия, за да го унищожат или тормозят.

След това почнаха да ми се обаждат най-различни хора. Вестта се разпространяваше. Някак си бях предотвратил края на света. Бях се изправил срещу най-големия враг в историята на нашата планета и го бях пратил да си събира багажа.

Обади ми се Сандра. Обади ми се Кроу. Генерал Кер ме търсеше непрекъснато. Последваха ги много други, но аз пренебрегнах всички обаждания.

Не се чувствах герой. Бях договорил мир с машините, но цената щеше да е висока. Хиляди от най-добрите ни хора щяха да бъдат отведени на неизвестен свят да се бият с незнаен враг. А техни господари щяха да бъдат безчувствени, гигантски машини. Нашите хора щяха да са наемници, изтъргувани срещу мир.

Осъзнах, че сме станали васали на макросите. Вече не бяхме наистина свободни и независими. Като някой лорд, получил правото да се разпорежда с феодално владение, трябваше да подготвям бойци за своя суверен. Те щяха да се бият и да умират, за да предотвратят още по-лоша война у дома. Не се и съмнявах, че ще завладяваме други раси на други планети, за да предпазим от беди самите себе си. От историята си спомнях, че монголите са създали своята Златна орда точно по този начин — събирайки оцелелите при своите завоевания и подкарвайки ги към стените на следващия враг.

Продължаваха да ме търсят, но аз все още не отговарях. Не бях сигурен какво да им кажа. Как щях да им обясня условията на тази сделка? Не се и съмнявах, че накрая ще я приемат. Нямаха избор. Можехме да построим по-голяма флота, която да се сражава с макросите, но това щеше да ни отнеме повече от година. Нашият мир — нашият кръвен данък — щеше да ни спечели това време.

Едно знаех със сигурност. След година, когато десантният кораб дойдеше да прибере нашия легион от войници, аз щях да вляза в него. Щях да вляза пръв, давайки храбър пример, стъпвайки безстрашно на един извънземен кораб, поел към неизвестна звездна система. Щях да го направя, защото не можех да поискам от Земята да даде синовете си, а после да откажа да ги поведа.

„Аламо“ продължаваше да иска от мен разрешение за отваряне на комуникационни канали. Аз продължавах да не му обръщам внимание. Мислех си по какъв странен начин воденето на война се бе превърнало в смисъл на живота ми.

Изтегнах се в креслото и отворих бирата, от която се бях лишил преди няколко часа. Изпих я — беше солена, пенлива и приятна.

1

Битката при Аламо през 1836 г. е единствената загуба на тексасците във войната им за независимост с Мексико. Тя е породила популярната фраза „Помнете Аламо“. — Б.пр.

2

Тест, предложен от британския математик Алан Тюринг, за да се провери дали компютърът има разум в човешкия смисъл на думата. — Б.ред.

Content

Б. В. Ларсън
Нашествие
(книга 1 от серия Звездна армада )

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

1