Фред Варгас

Човекът със сините кръгове

(книга 1 от "Комисар Адамсберг")

Матилд извади бележника си и написа: „Онзи тип отляво ми лази по нервите“.

Отпи от бирата си и отново хвърли поглед на седналия до нея огромен мъжага, който вече от десет минути барабанеше по масата.

Добави към написаното: „Седнал е прекалено близо до мен, сякаш се познаваме, а го виждам за пръв път. Сигурна съм, че е за пръв път. Нямам какво друго да кажа за този тип, освен че носи черни очила. В момента съм на една маса пред кафенето «Сен Жак», поръчала съм си наливна бира и си я пия. Нищо по-добро не ми хрумва“.

Съседът на Матилд продължаваше да барабани по масата.

— Какво става? — попита тя.

Матилд имаше плътен и много дрезгав глас. Мъжагата помисли, че това е жена, която пуши, та дим се вдига.

— Нищо. Защо? — попита той.

— Ами много ме нервира това барабанене. Днес всичко ме дразни.

Матилд допи бирата си. Стори й се блудкава, като неделята, като всички недели. Матилд имаше чувството, че страда повече от другите от това доста разпространено заболяване, което наричаше „болестта на седмия ден“.

— Вие сте на около петдесет години, предполагам? — попита мъжът, без да се отдръпне.

— Не е изключено — отвърна Матилд.

Стана й неприятно. Какво му влизаше в работата на тоя? Току-що бе забелязала, че вятърът е отклонил струята, бликаща от фонтана отсреща, и тя се стича по ръката на едно от каменните ангелчета. Каза си, че това си е чиста проба миг на вечност. И че този тип разваляше може би единствения миг на вечност през нейния седми ден.

И че обикновено й дават десетина години по-малко. Което му каза.

— Е, и? — рече мъжът. — Аз обикновено не се опитвам да определям възрастта на хората. Предполагам, че сте красива. Или се лъжа?

— Да не би да ми има нещо на лицето? Май не можете да съсредоточите погледа си — каза Матилд.

— Да — рече мъжът. — Мисля, че сте по-скоро красива, но не мога да се закълна в това.

— Както обичате — каза Матилд. — Във всеки случай вие сте красив и мога да се закълна, че е така, ако това ще ви е от полза. Всъщност винаги е от полза. Е, аз да тръгвам. Прекалено ми е нервно днес, за да разговарям с такива като вас.

— И на мен не ми е комфортно. Исках да видя един апартамент, но се оказа, че някой вече го е наел. А вие защо сте нервна?

— Изплъзна ми се един човек, когото държах да не изпускам из поглед.

— Приятелка?

— Не, жена, която следях в метрото. Водех си бележки и изведнъж я изгубих. Сега виждате ли защо съм нервна?

— Не. Нищо не виждам.

— Не се опитвате, затова.

— Естествено, че не се опитвам.

— Ама и вие не сте лесен.

— Не съм лесен. Освен това съм сляп.

— Господи — възкликна Матилд. — Съжалявам.

Мъжът се обърна към нея и устните му се разтегнаха в доста лоша усмивка.

— Защо съжалявате? — попита той. — Не вие сте виновна.

Матилд си каза, че трябва незабавно да спре да дрънка. Но си знаеше, че няма да успее.

— А кой е виновен? — попита тя.

Слепият хубавец, както вече го бе кръстила Матилд, се намести на стола и обърна към нея три четвърти от гърба си.

— Една лъвица, на която правех дисекция, за да разбера каква е опорно-двигателната система на котките. На кой му пука за опорно-двигателната система на котките! Понякога си казвах, че е забележителна, друг път си мислех, че, хайде сега, лъвовете вървят, тичат, скачат и това е всичко, което трябва да знаем. Един ден направих несръчен разрез със скалпела…

— И бликна гнилоч.

— Точно. Откъде знаете?

— Имало е един човек, онзи, дето построил колонадата на Лувъра, който бил убит така от една полуразложена камила, просната на масата. Но това е било отдавна и е било камила. Има разлика.

— Но мършата си е мърша. Гнилочта проникна в очите ми и ме запрати право в мрака. Край, вече нищо не виждах. Мамка му.

— Била е гадна лъвица. Познавах едно такова животно. Кога стана това?

— Преди единайсет години. Сега сигурно умира от смях лъвицата. Е, понякога и аз се смея. Но тогава не ми беше до смях. Месец по-късно се върнах в лабораторията и всичко изпочупих, навсякъде намазах с гнилоч, исках да влезе в очите на всички от екипа и до едно им провалих изследванията на опорно-двигателния апарат на котките. Обаче не почувствах удовлетворение. Останах разочарован.

— Какви бяха на цвят очите ви?

— Черни като маслини, черни като антрацит.

— А сега какви са?

— Никой не смее да ми ги опише. Черни, червени и бели, така мисля. Хората изгубват ума и дума, когато ги видят. Предполагам, че гледката е отвратителна. Вече никога не свалям очилата си.

— Аз бих ги видяла — каза Матилд, — ако наистина искате да знаете как изглеждат. Отвратителното не ме притеснява.

— Всички така разправят. А после се жалват.

— Веднъж като се гмурках, една акула ме ухапа по крака.

— Ясно, сигурно не е било много красиво.

— За кое ви е най жал, че не го виждате?

— Ама че въпроси задавате. Няма цял ден да си говорим за лъвове, акули и всякакви гадини.

— С положителност няма.

— Жал ми е за момичетата. Съвсем банално.

— След лъвицата момичетата са започнали да странят от вас.

— Ами да. Не ми казахте защо сте следили онази жена.

— Без причина. Аз следя сума ти хора. Не мога да се въздържа, по-силно е от мен.

— След акулата любовникът ви напусна ли ви?

— Напусна ме, после дойдоха други.

— Вие сте особена жена.

— Защо казвате това?

— Заради гласа ви.

— Какво чувате в гласовете?

— Хайде сега, няма да ви кажа! Какво ще ми остане, за бога? Все нещо трябва да се остави на слепите, госпожо — усмихна се мъжът.

После се изправи и се накани да си тръгва. Не беше допил чашата си.

— Чакайте — каза Матилд. — Как ви наричат?

Мъжът се поколеба, но отговори:

— Шарл Рейер.

— Благодаря. Аз се казвам Матилд.

Слепият хубавец рече, че това е доста изискано име, че през XII век в Англия е царувала кралица Матилда, след което си тръгна, като се опираше с пръст по стената. Матилд не я беше грижа за XII век. Тя се намръщи и допи чашата на слепия.

След което седмици наред, докато пътешестваше по тротоарите, не спря да търси с поглед слепия хубавец, но все не го откриваше. Даваше му около трийсет и пет години.

Бяха го назначили за комисар в Париж, в Пети район. Преди дванайсет дни. Сега вървеше пеш към новата си служба.

За щастие това беше Париж.

Единственият град в страната, който можеше да обича. Дълго време бе смятал, че мястото, където живее, му е безразлично, безразлично като храната, която яде, безразлично като мебелите, които го заобикалят, безразлично като дрехите, които носи — подарени, наследени, изровени неизвестно откъде.

Оказа се обаче, че не е толкова просто. Жан-Батист Адамсберг бе пребродил бос цялата камениста планина на окръг Бас-Пирене. Там живя и спа, а по-късно, вече като ченге, там работи по няколко убийства — убийства в каменни села, убийства по скалисти пътеки. До болка познати му бяха шумът на чакъла под краката му, планината, която ви притиска към себе си и ви заплашва като някой стар, но все още як човек. В управлението, където започна работа на двайсет и пет години, казваха за него, че е „горски“. Може би защото беше див или самотен — не знаеше точно. Не намираше това прозвище за оригинално, нито за ласкателно.

Беше попитал защо го наричат така една от младите инспекторки, пряка негова началничка, която му се щеше да целуне, но не смееше, защото бе с десет години по-възрастна от него. Тя се смути и каза: „Погледнете се в огледалото и сам ще се сетите“. Вечерта огледа — с неудоволствие, защото харесваше високите мъже с бяла кожа — дребния си, солиден силует и мургавото си лице, а на другия ден й каза:

— Застанах пред огледалото и се огледах, но не разбрах защо ме посъветвахте да го направя.

— Адамсберг — каза инспекторката уморено и леко раздразнено, — защо говорите за такива неща? Защо задавате въпроси? Работим по кражба на часовници и това е всичко, с което смятам да се занимаваме. Нямам намерение да обсъждам телосложението ви. — И добави: — Не ми плащат, за да обсъждам телосложението ви.

— Добре де — каза Жан-Батист, — не се ядосвайте.

След час чу, че пишещата машина спира и инспекторката го вика. Беше притеснена.

— Да приключим с този въпрос — отсече тя. — Да речем, че става дума за телосложение на горско дете. Това е всичко.

Той отвърна:

— Искате да кажете, че е примитивно, че е грозно?

Тя се притесни още повече.

— Не ме карайте да казвам, че сте красив, Адамсберг, но е вярно, че имате грация в излишък. Свиквайте с нея.

В гласа й се долавяше умора и нежност, сигурен беше. До ден-днешен потръпваше при този спомен, още повече че това вече не се повтори. Бе изчакал следващите й думи с разтуптяно сърце. Може пък да го целуне. Може, но не го целуна, а спря да му говори на „ти“ и не каза повече никога нищо по въпроса. Освен следното, отчаяно:

— И нямате работа в полицията, Жан-Батист. Полицията не е гора.

Тук сбърка. През следващите пет години Адамсберг разкри четири убийства по начин, който колегите му окачествиха като изумителен, тоест несправедлив и нагъл.

— Адамсберг — казваха му, — ти си най-големият канап, когото познаваме. Седиш тук, мотаеш се, витаеш из облаците, съзерцаваш стените, драскаш си някакви скици на поставена върху коленете хартийка, сякаш имаш цял живот пред себе си, и после един ден се появяваш, такъв един симпатичен, и най-небрежно заявяваш: „Не е зле да арестувате господин кюрето, той е удушил малкия, за да не се разприказва“.

Така горското дете с четирите убийства стана инспектор, после комисар, като продължаваше часове наред да си чертае скици на хартийка, поставена върху коленете на безформените панталони. Докато преди петнайсет дни не му предложиха Париж. Остави зад себе си едно бюро, върху което си бе драскал в продължение на двайсет години, без никога да се отегчи от живота.

И все пак колко му досаждаха хората понякога! Прекалено често знаеше предварително какво ще чуе. И всеки път, когато си помислеше: „Сега този тип ще каже това и това“ — се ядосваше на себе си, намираше се за отвратителен, особено когато типът наистина кажеше това и това. Тогава истински страдаше и молеше някакъв господ да го дарява понякога и с изненада, а не само със знание.

Жан-Батист Адамсберг пиеше кафе в заведението срещу новото си управление. Дали сега знаеше по-добре защо някога го намираха за горски? Да, беше му малко по-ясно, но хората употребяват думите както им дойде. Особено той самият. Във всеки случай сигурно бе едно: само Париж умееше да му осигурява минералния свят, от който бе забелязал, че се нуждае.

Париж, каменният град.

Имаше ги, разбира се, неизбежните дървета, но какво от туй, не беше длъжен да ги гледа. И градинките — трябваше само да ги заобиколи и всичко бе наред. От цялата налична растителност Адамсберг харесваше единствено рахитичните храстчета и подземните зеленчуци. Сигурно бе също, че очевидно не се бе променил кой знае колко, след като реакциите на новите му колеги силно напомняха онези от Пиренеите отпреди двайсет години — все тия дискретно смаяни погледи, все тия прошепнати зад гърба му думи, поклащания на глави, озадачено присвити устни и пръсти, разтварящи се в жест на безсилие, като зад цялата тази почти безмълвна пантомима се криеше въпросът: ама що за тип е тоя?

Адамсберг полека се усмихваше, полека се ръкуваше, полека обясняваше и слушаше, защото Адамсберг винаги всичко правеше полека. Но след единайсет дни колегите му продължаваха да се доближават до него с изражението на хора, които се питат с какъв нов вид от живата природа си имат работа и как да го подхранват, и как да му говорят, и как да го разсейват, и как да го заинтригуват. От единайсет дни управлението на Пети район тънеше в приглушено шушнене, сякаш някаква деликатна мистерия бе прекъснала обичайния живот.

Разликата с първите му дни в Пиренеите бе, че сега придобитата репутация донякъде му улесняваше нещата. Обаче не забравяха, че е дошъл от другаде. Вчера бе чул най-старият парижанин от екипа тихо да казва: „Идва от Пиренеите, нали разбираш, все едно от другия край на света“.

Вече от половин час трябваше да е в службата, но Адамсберг продължаваше да си пие кафето в заведението отсреща.

Позволяваше си да закъснява не защото днес, на четирийсет и пет години, си бе заслужил всеобщо уважение. И на двайсет години закъсняваше. Дори за раждането си беше закъснял с шестнайсет дни. Адамсберг не носеше часовник и бе неспособен да обясни защо, още повече че нямаше нищо против часовниците. Нито срещу чадърите. Нито срещу нищо всъщност. Не че искаше да прави само каквото пожелае, ами просто не съумяваше да се принуди да извърши нещо, което противостои на настроението му в момента. Никога не бе съумявал, дори когато искаше да се хареса на хубавата инспекторка. Дори заради нея. Казваха, че Адамсберг е безнадежден случай, и понякога и той мислеше така. Но невинаги.

Днес беше в настроение да пие кафе — бавно. Преди три дни бе извършено убийство в склад за платове. Бизнесът на жертвата се оказа толкова съмнителен, че трима инспектори разследваха клиентите му, сигурни, че ще открият убиеца сред тях.

Откакто бе видял семейството на убития, Адамсберг не се безпокоеше прекомерно за този случай. Инспекторите му търсеха някой измамен клиент, дори имаха сериозна следа, а той гледаше заварения син на жертвата, Патрис Верну, хубавец на двайсет и три години, нежен, романтичен. Само това правеше — гледаше го. Вече три пъти го викаше в управлението под различни претексти и го караше да говори за каквото му хрумнеше — какво мислел за плешивостта на пастрока си, отвращава ли го тя, пада ли си по текстилните фабрики, как посреща стачките в енергото, как си обяснява факта, че родословните дървета владеят въображението на толкова хора.

Последния път, предишния ден, разговорът бе протекъл така:

— Смятате ли се за красив? — попита Адамсберг.

— Трудно ми е да кажа не.

— Прав сте.

— Можете ли да ми кажете защо съм тук?

— Да. Заради пастрока ви, разбира се. Казахте, че не ви е било приятно, задето спи с майка ви, нали така?

Младежът сви рамене.

— Тъй или инак, нищо не можех да направя, освен да го убия, а не съм го убил. Но е вярно, противно ми беше. Пастрокът ми приличаше на някакъв глиган. Имаше косми дори в ушите, честно, не се търпеше. На вас щеше ли да ви е приятно?

— Нямам представа. Веднъж видях майка ми с един мой съученик. Иначе тя, милата, беше по-скоро вярна на баща ми. Затворих вратата и единственото, което си помислих, бе, че момчето има зелена бенка на гърба, но може би мама не я беше забелязала.

— Не виждам аз какво общо имам — измънка младежът. — Може да сте по-смел от мене, мен какво ме засяга.

— А, не че съм по-смел. Майка ви тъжна ли ви изглежда?

— Очевидно.

— Хубаво. Много добре. Не й ходете много на гости.

След което каза на момчето, че може да си върви.

Адамсберг влезе в управлението. Засега предпочитаният му инспектор беше Адриен Данглар, един не твърде красив, но много добре облечен мъж, с увиснал корем и нисък задник, който здравата си пийваше и не изглеждаше особено надежден след четири часа следобед, понякога и преди. Но беше истински, много истински, Адамсберг още не бе намерил друга дума, с която да го определи. Данглар му беше изготвил и оставил на бюрото резюме, извлечено от досиетата на клиентите на търговеца на текстил.

— Данглар, бих искал да видя сина днес, младежа, Патрис Верну.

— Пак ли, господин комисар? Но какво искате от този нещастник?

— Защо казвате нещастник?

— Ами стеснителен е, непрекъснато си приглажда косата, сговорчив е, прави усилия да ви достави удоволствие, а докато чака в коридора, без да знае какво още ще го питате, има толкова объркан вид, че да ти дожалее. Затова казвам нещастник.

— Не сте ли забелязали и нещо друго, Данглар?

Данглар поклати глава.

— Не съм ли ви разказвал историята за големия лигав пес? — попита Адамсберг.

— Не сте. Сигурен съм, че не сте.

— След като ви я разкажа, ще ме сметнете за най-гадното ченге на земята. Няма да е зле да поседнете, аз говоря бавно, трудно ми е да бъда кратък и често си забравям мисълта. Аз съм занесен човек, Данглар. Та бях тръгнал рано от селото с намерението да прекарам деня в планината. Бях на единайсет години. Не обичам кучетата, не ги обичах и като бях малък. А онова куче, едно такова едро и разлигавено, стоеше насред пътеката и ме гледаше. Олиза ми краката, олиза ми ръцете, беше просто един глупав и симпатичен пес. Казах му: „Слушай сега, голямо куче, аз отивам надалеч, опитвам се да се изгубя и после да се намеря, можеш да дойдеш с мен, само, за бога, спри да ме лигавиш, противно ми е“. Голямото куче разбра и тръгна подире ми.

Адамсберг замълча, запали цигара и извади от джоба си къс хартия. Кръстоса крака, опря се на коляното си, за да надраска нещо, и след като хвърли поглед на колегата си, продължи:

— Може и да ви отегчавам, Данглар, обаче ми е все тая. Държа да ви разкажа историята за голямото куче. С голямото куче си говорихме през целия път за звездите на Голямата мечка и за телешките кокали, докато накрая стигнахме до една изоставена кошара. Там имаше шест момчета от едно друго село, добре ги познавах. Често се биехме. „Това твоето псе ли е?“ — попитаха ме те. „За днес да“ — отвърнах им. Най-малкият сграбчи голямото куче за дългата козина, а то беше страхливо и меко като килимче, и го затегли към ръба на скалата. „Не ми харесва твоето псе — каза той. — Много ти е тъпо псето.“ Голямото куче скимтеше, без да реагира, вярно, че беше тъпо. Хлапето го изрита в задницата и кучето падна в пропастта. Аз оставих торбата си на земята, бавно. Всичко правя бавно. Аз съм бавен човек, Данглар.

„Да, забелязах“ — за малко да каже Данглар. Занесен човек, бавен човек. Но не можеше да го каже гласно, тъй като Адамсберг бе новият му началник. Освен това изпитваше към него уважение. Като всички останали и Данглар бе подочул нещичко за разследванията на Адамсберг и като всички останали приветстваше гения му в областта на разплитането на завързаните случаи — гений, който днес му изглеждаше несъвместим с човека пред него. Сега, когато го виждаше очи в очи, беше изненадан — не само от бавните му жестове и от бавния му говор. Отначало се разочарова от дребното, мършаво и яко телосложение, в което нямаше нищо впечатляващо, от общата небрежност на човека, който дори не им се бе представил в определения час и който бе завързал една вратовръзка как да е върху развлечена риза, натикана как да е в развлечен панталон. След което очарованието започна да се покачва като ниво на река при пълноводие. В началото бе гласът му. Данглар обичаше да го слуша, гласът на Адамсберг го успокояваше и почти го приспиваше. „Действа ти като милувка“ — каза по този повод Флоранс, обаче Флоранс, нали така, беше момиче, а и отговорността за думите, които подбираше, си беше само нейна. Тогава Кастро направо изрева: „Само не казвай, че е красив“. Флоранс изпадна в недоумение. „Чакай да помисля“ — отвърна тя. Флоранс искаше да помисли. Беше съвестна девойка и винаги мислеше много, преди да заговори. В този случай не бе уверена в себе си и замънка: „Не е, но има нещо общо с грацията ли, с що ли. Ще помисля“. Колегите се бяха разсмели на усърдието на Флоранс, а Данглар каза: „Тя е права, очевидно е“. Един от младите оперативни работници, Маржелон, използва случая, за да го нарече педал. Маржелон никога не беше казвал нещо интелигентно, никога. А Данглар изпитваше потребност от интелигентност не по-малко отколкото от пиене. Този път сви рамене и през ума му прелетя мисълта, че би било добре Маржелон да е прав, тъй като си имаше много неприятности с жените и смяташе, че мъжете може би не биха били толкова придирчиви. Често чуваше да казват, че мъжете са мръсници, защото, щом преспят с някоя жена, веднага я слагат на кантара, та да я сравнят с другите жени, обаче жените бяха още по-лоши, понеже направо отказваха да легнат с вас, ако не сте им точно по мярка. Така не само ви слагат на кантара, но и не спите с никоя.

Тъжно.

Не бяха лесни момичетата. А Данглар познаваше момичета, които го бяха премерили и отхвърлили. Направо му се ревеше понякога. Тъй или инак, знаеше, че сериозната Флоранс е права за Адамсберг, и се оставяше да го завладее чарът на този човек, от когото бе с две глави по-висок. Започваше полека да разбира, че обземащото ви неясно желание непременно да му разкажете нещо можеше да обясни защо толкова убийци му разкриваха престъпленията си в подробности, един вид погрешка. Ей така, просто за да си поговорят с Адамсберг.

Данглар, който, както казваха, добре владееше молива, рисуваше карикатури на колегите си. Поради което отлично познаваше лицата им. Мутрата на Кастро например не я беше пропуснал. Но предварително си знаеше, че няма да се залови с лицето на Адамсберг, защото в него сякаш бяха сбрани шейсет най-разнообразни и взаимно изключващи се лица. Носът бе прекалено голям, устата — прекалено крива, подвижна, несъмнено чувствена, очите трагично се извиваха надолу, костите на долната челюст изпъкваха, така че беше прекалено лесно да се направи карикатура на тази разнородна физиономия, очевидно сглобена във вехтошарница напук на всякаква що-годе класическа хармония. Можеше да се предположи, че когато Жан-Батист Адамсберг е бил създаван, в небесните складове е имало дефицит на суровини, та Бог е трябвало да остъргва дъната на собствените си шкафове и да слепва материали, които при други обстоятелства не би му хрумнало да използва. Затова пък, след като е осъзнал проблема, същият този Бог се е постарал, и то много, тъй че е успял да измайстори нещо наистина привлекателно. И Данглар, който не си спомняше някога да е виждал подобно лице, смяташе, че да го скицира с три драсвания на молива би било предателство, тъй като вместо да извлекат оригиналното, което се съдържаше в него, трите драсвания щяха просто да изличат светлината му.

Така че в този момент Данглар мислеше за онова, което Бог е намерил на дъното на шкафовете си.

— Слушате ме или заспивате? — попита Адамсберг. — Защото съм забелязал, че понякога приспивам хората. Съвсем истински. Може би защото говоря тихо или бавно, знам ли. Спомняте ли си? Бях стигнал дотам, където кучето падна в пропастта. Откачих манерката си от колана и ударих хлапето по главата. После тръгнах да търся кучето. Трябваха ми три часа, за да стигна до него. Беше мъртво, разбира се. Важното в тази история, Данглар, е очевидната жестокост на онова хлапе. Аз отдавна знаех, че нещо в него не е като света. Тогава разбрах, че било жестокост. При това имаше нормално лице. Ноздрите му не бяха прекалено широки. Хубавко момче беше, но отвсякъде му струеше жестокост. Друго не знам за него, не ме питайте, освен че осем години по-късно откачи един градски часовник и премаза бабичката, която минаваше отдолу. И че повечето предумишлени убийства изискват освен изживяна мъка, освен претърпени унижения, освен невроза, освен каквото искате, изискват жестокост, удоволствие от чуждото страдание, от молбите и агонията на другия, изключително удоволствие. Вярно, че това невинаги се забелязва, но някак долавяте, че нещо у този човек не е както трябва, че у него има нещо в повече, някакъв тумор. Понякога това е жестокостта. Разбирате ли какво искам да кажа? Тумор.

— Това противоречи на принципите ми — изрече Данглар сухо. — Не че съм чак толкова принципен, но не вярвам, че някои хора са белязани от едно или друго, като кравите с жигосаните уши, и че просто ей така, интуитивно, можеш да познаеш кой е убиецът. Знам, че това, което казвам, е банално и неинтересно, но човек се ориентира по уликите и съди според доказателствата. Усещанията за тумори ме ужасяват. Това е пътят, който води към диктатура на субективността и на съдебните грешки.

— Дръпнахте цяла реч, Данглар. Не съм казал, че си личи по лицето, казах, че е нещо чудовищно, което избликва от дъното на съществото. То е нещо като гной, Данглар. Понякога я виждам как избива на повърхността. Виждал съм я да се стича по устните на девойка, така както съм виждал хлебарка да пълзи по тази маса. Винаги усещам, когато нещо не е както трябва у някого. Може да става дума за наслада от престъплението, но може да става дума и за нещо не толкова сериозно. Някои хора излъчват просто отегчение или любовна мъка и това също се долавя, Данглар, разпознава се, разбираш кое от двете е. А когато е онова, другото, онова, свързаното с престъпленията, мисля, че и него го разпознавам.

Данглар вдигна глава и тялото му сякаш се стегна.

— И все пак вярвате, че виждате разни неща по хората, вярвате, че виждате хлебарки по устните им, вярвате, че впечатленията ви са откровения, понеже са ваши, и вярвате, че от хората блика гной, а това не е вярно. Истината е, и тя също е банална и безинтересна, че всички хора са способни на омраза и че на всеки може да му изгори бушонът и да извърши убийство. Сигурен съм. Всички мъже могат да изнасилват и убиват и всички жени могат да режат крака като онази от улица „Гей-Люсак“ миналия месец. Зависи от това какво си преживял и колко желаеш да затънеш в тинята и да увлечеш и други с теб. Не е необходимо да си гноясал по рождение, за да искаш да взривиш земята заради погнусата си от живота.

— Предупредих ви, Данглар — каза Адамсберг, като повдигна вежди и спря да си драска, — че след историята с кучето ще ме сметнете за отвратителен.

— По-скоро опасен — изръмжа Данглар. — Не е хубаво да се мислите за толкова велик.

— Няма нищо велико в това да виждаш как пълзят хлебарките. Не го правя нарочно. Дори ми тежи. Нито веднъж не съм сбъркал за някого, винаги познавам дали е прав или легнал, дали е тъжен, умен, неискрен, разстроен, безразличен, опасен, стеснителен, разбирате ли, нито веднъж! Едва ли си представяте колко е мъчително. Понякога, когато започвам да съзирам края от самото начало, се моля някой да ме изненада. В живота ми са се случвали, така да се каже, само начала и винаги съм бил изпълнен с надежда. Обаче съвсем скоро краят се е очертавал пред очите ми като в слаб филм, в който отгатвате кой в кого ще се влюби и кой ще претърпи катастрофа. Тогава все пак доглеждате филма, но ви е ужасно скучно.

— Да приемем, че имате силна интуиция — каза Данглар. — Готов съм да ви призная полицейския нюх. Но дори с него нямате право да си служите, прекалено рисковано е, прекалено непочтено. Не, дори след двайсет години човек не може да познава другите.

Адамсберг опря брадичка на дланта си. Очите му заблестяха зад цигарения дим.

— Отнемете ми това познание, Данглар, отървете ме от него, само това искам.

— Хората не са буболечки — продължи Данглар.

— Не са. Аз харесвам хората и не ми пука за буболечките. Обаче и буболечките имат право на живот.

— Вярно — съгласи се Данглар.

— Допускали ли сте съдебна грешка, Данглар?

— Чели сте досието ми, нали? — попита Данглар и изгледа накриво Адамсберг, който пушеше и си драскаше.

— Ако ви кажа, че не съм, ще ме упрекнете, че си играя на магьосник. Но не съм го чел. Та какво се случи?

— Имаше обир в една бижутерия. Бях напълно убеден, че девойката, която работеше там, е съучастничка. Просто беше очевидно. Държането й, фактът, че криеше нещо, а и полицейският ми нюх, нали така? Дадоха й три години, а след два месеца тя се самоуби в килията си по доста ужасен начин. Съвсем малко след това се разбра, че е нямала нищо общо с обира. Така че сега за мен край с разните там тъпи интуиции и с вашите тъпи хлебарки по устните на девойките. От онзи ден нататък замених вътрешното убеждение с неубеденост и тънкостите с баналности.

Данглар стана.

— Чакайте малко — каза Адамсберг. — Не забравяйте да повикате сина Верну.

Адамсберг замълча. Беше смутен. Решението му зле пасваше с току-що проведения разговор. Продължи по-тихо:

— И наредете да го задържат.

— Шегувате ли се, господин комисар? — възкликна Данглар.

Адамсберг захапа долната си устна.

— Приятелката му лъже. Сигурен съм, че не са били заедно на ресторант през вечерта на убийството, въпреки че версиите им съвпадат. Разпитайте ги още веднъж един след друг — колко време е минало от първото до второто ястие? Имало ли е китарист в салона? Къде е била поставена бутилката вино — в дясната или в лявата страна на масата? Какво вино са пили? С каква форма са били чашите? Какъв цвят е била покривката? И тъй нататък до най-дребните подробности. Ще има разминаване, ще видите. Освен това нека ви опишат чорапите на момчето. Питайте чистачката, на която плаща майка му. Трябва да липсва един чифт, този, който е носил вечерта на убийството, защото около склада е било кално заради строежа в съседство, където теренът е глинест. Младежът не е глупав, сигурно е хвърлил чорапите. Нека все пак потърсят в кофите около дома му, може да е преминал по чорапи последните метри между кофите и вратата си.

— Ако ви разбирам добре — каза Данглар, — според вас от този нещастник нещо избива?

— Боя се, че да — тихо отвърна Адамсберг.

— И какво избива?

— Жестокост.

— И това ви се струва очевидно?

— Да, Данглар.

Последните думи бяха произнесени едва чуто.

След като инспекторът си тръгна, Адамсберг се зае с купчината вестници, които му бяха приготвили. В три от тях откри това, което търсеше. Явлението още не намираше много място в пресата, но той бе сигурен, че и това ще стане. Изряза криво-ляво една малка колонка и я постави пред себе си. Необходима му бе голяма концентрация, за да чете, понякога дори се налагаше да чете на глас. Някога Адамсберг беше лош ученик, който никога не разбра защо го карат да ходи на училище, но се опитваше колкото може да се преструва, че учи, за да не наскърби родителите си и главно, за да не им даде да разберат колко не му пука. Сега прочете следното:

Шега или мания на неосъществен философ? Във всеки случай кръговете, очертани със син тебешир, продължават да никнат като бурени по тротоарите през столичните нощи и вече будят любопитство у парижките интелектуалци. Бързината, с която се множат, става все по-голяма. Досега са открити шейсет и три кръга след първите, появили се преди четири месеца в XII район. Това ново развлечение, което започва да прилича на състезание, доставя тема за разговор на онези, които нямат какво друго да си кажат в кафенетата. И понеже те са много, и разговорите са много…

Адамсберг спря да чете и потърси името на автора в края на статията. Аха, този кретен, измърмори той, какво друго да очакваш от него.

Скоро ще започнат да се надпреварват кой ще има честта да открие кръг пред вратата си, когато сутрин тръгва за работа. Циничен шегаджия или душевноболен, ако е жаден за слава, авторът на сините кръгове вече си я е извоювал. За ужас на тези, които цял живот се трепят, за да си създадат име, нашият човек ни доказва, че са ти достатъчни парче тебешир и няколко нощни обиколки, за да станеш най-известната личност на 1990 година в Париж. Няма съмнение, че телевизията ще го покани да участва в „Културните явления от края на хилядолетието“, ако успее да го пипне. Само че той е истински призрак. Още никой не го е видял да рисува сините си кръгове по асфалта. Прави го не всяка нощ и не в един и същи квартал. Можем да сме сигурни, че сума ти нощни птици вече го дебнат просто за удоволствие. Наслука.

В един провинциален вестник бе излязла по-интелигентна статия.

Париж лице в лице с безобиден маниак

Всички се забавляват, но във факта все пак има нещо странно. От повече от четири месеца нощно време в Париж някакъв мъж, така се смята, чертае със син тебешир около намерен на тротоара боклук кръг с диаметър два метра. Единствените „жертви“ на тази любопитна мания са предметите, които лицето затваря в кръгове и които винаги са в един-единствен екземпляр. Списъкът на така откритите шейсетина предмети се състои от дванайсет капачки от бирени шишета, една щайга със зеленчуци, четири кламера, две обувки, едно списание, една кожена чанта, четири запалки, носна кърпа, гълъбово краче, стъкло от очила, пет тефтерчета, една кост от агнешки котлет, един пълнител за химикалка, една обица, кучешко лайно, парче от автомобилен фар, батерия, кутия кока-кола, парче желязна тел, вълнено чиле, ключодържател, портокал, един блистер карбофос, една локва повръщано, една шапка, съдържанието на пепелник от лека кола, две книги („Метафизика на реалното“ и „Да готвиш без усилие“), автомобилен номер, счупено яйце, значка с надпис „Аз обичам Елвис“, пинсета, глава на кукла, клонче, фланелка, фотографска лента, кофичка кисело мляко с ванилия, свещ и банска шапка. Изброяване скучновато, но показателно за неочакваните съкровища, които предлагат градските тротоари на който пожелае да ги потърси. От случая се заинтересува психиатърът Рьоне Веркор-Лори. Той хвърли светлина върху това, което вече наричат „преоткрития предмет“. Така човекът със сините кръгове се превръща в обект на светски разговори в цялата столица, засенчвайки авторите на графити, които сигурно се чувстват много нещастни при такава конкуренция. Всеки се опитва да разбере какво движи човека със сините кръгове. Защото най-интересното в цялата история е, че около всеки кръг е изписана с хубав наклонен почерк на образован човек една фраза, която хвърля психолозите в недоумение: „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“.

Текстът бе илюстриран с неясна снимка.

Третата статия беше не толкова точна и съвсем кратка, но съобщаваше, че предишната нощ са открили на улица „Клинянкур“ голям син кръг с умряла мишка вътре и все със същия надпис: „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“.

Адамсберг направи гримаса. Точно това предчувстваше.

Затисна статиите с крака на настолната лампа и реши да огладнее, без да знае колко е часът. Излезе, дълго вървя по все още непознатите му улици, купи си някакво хлебче, нещо за пиене, цигари и бавно тръгна обратно за управлението. На всяка крачка усещаше в джоба на панталона си да се мачка писмото, което бе получил сутринта от Кристиан. Тя пишеше на плътна луксозна хартия, която не бе подходяща за джоб. Адамсберг не я обичаше тази хартия.

Трябвало да й съобщи новия си адрес. Нямало да й е трудно да идва често, тъй като работела в Орлеан. Но в писмото си намекваше, че си търси работа в Париж. Заради него. Адамсберг поклати глава. Ще мисли за това по-нататък. Откакто я познаваше, може би от шест месеца, все си казваше, че ще мисли за нея по-нататък. Не беше глупаво момиче, дори бе умничка, но не особено оригинална. Жалко наистина, но нямаше нищо страшно, недостатъкът бе дребен, пък и не биваше да се иска невъзможното. Защото невъзможното, блестящото, непредвидимото, нежната кожа, вечното колебание между сериозност и лекомислие вече ги беше срещал, преди осем години, с Камий и идиотската й маймунка Ричард III, която тя водеше да пикае по улиците и казваше на минувачите, когато й правеха забележка: „Ричард III трябва да пикае навънка“.

Често се случваше маймунката, която миришеше на портокали, въпреки че не ги ядеше, да се настани върху тях и да се прави, че ги пощи съсредоточено и много усърдно. Камий, той и Ричард III на лов за невидима плячка по ръцете му. Но тя избяга, малката му любима. А той, ченгето, така и не успя да я пипне, макар че я търси цяла година, една толкова дълга година, че сестра му накрая рече: „Нямаш право, остави я на мира“. „Малката ми любима“, повтори си Адамсберг. „Искаш да я видиш ли?“ — бе попитала сестра му. Само най-малката от петте му сестри се осмеляваше да говори за малката му любима. А той се бе усмихнал. „От цялото си сърце, поне за един час, преди да умра.“

Адриен Данглар го чакаше в кабинета му с пластмасова чаша в ръка с бяло вино вътре и смесени чувства на лицето.

— Липсват ботушите на младия Верну, господин комисар. Ниски ботуши със закопчалки.

Адамсберг не каза нищо. Опитваше се да прояви уважение към недоволството на Данглар.

— Не съм искал да ви назидавам сутринта — каза му той. — Какво да направя, след като убиецът е Верну? Открихте ли ботушите?

Данглар остави на масата пластмасова торбичка.

— Ето ги — въздъхна той. — В лабораторията вече работят, но и така си личи, че по подметките има глина от онзи обект. Толкова е лепкава, че дори водата в канала не е могла да я отмие. Хубави ботуши. Жалко.

— В канала бяха, така ли?

— Да. На двайсет и пет метра от решетката на канала пред дома му.

— Бързо действате, Данглар.

Замълчаха. Адамсберг си хапеше устните. Беше извадил цигара и останка от молив от дъното на джоба си и пишеше върху хартийка на коленете си. Мислеше си: „Сега този тип ще ми дръпне някоя реч, защото е обиден и шокиран. Не биваше да му разказвам историята за лигавото куче, не биваше да му казвам, че от Патрис Верну струи жестокост като от хлапето от планината“.

Обаче не. Адамсберг погледна колегата си. Дългото меко тяло на седналия Данглар, приело формата на разтапяща се бутилка, излъчваше миролюбие. Пъхнал големите си ръце в джобовете на елегантния си костюм, поставил чашата си на пода, той гледаше в празното, но дори така Адамсберг виждаше, че е непоносимо интелигентен. Данглар каза:

— Поздравявам ви, господин комисар.

После се изправи точно както преди, като най-напред прегъна горната част на тялото си, след това надигна задните си части и накрая напусна стола окончателно.

— Трябва да ви кажа — додаде той, полуобърнат с гръб към комисаря, — че след четири следобед не струвам много, редно е да го знаете. Когато искате нещо от мен, казвайте ми го сутрин. А за преследване, стрелба и прочее няма смисъл, ръцете ми треперят и коленете ми се подгъват. Иначе с краката и с главата ми можете да си служите. Мисля, че главата ми горе-долу си я бива, въпреки че е много различна от вашата. Един мил колега веднъж ми каза, че ако все още съм инспектор с това бяло вино, дето го поглъщам, то е благодарение на еднооката снизходителност на началниците ми, както и заради подвига да имам два пъти по двама близнаци, което прави четири деца, ако ги преброите, които отглеждам сам, понеже жена ми замина с любовника си да изучава статуите на Великденските острови. Аз, когато бях още новороден, тоест когато бях на двайсет и пет години, исках да напиша „Спомени от отвъдното“ най-малко. По Шатобриан се равнявах. Няма да ви учудя, ако ви кажа, че нещата протекоха другояче. Хубаво. Взимам си ботушите, отивам да видя Патрис Верну и приятелката му, чакат ме оттатък.

— Аз ви харесвам, Данглар — каза Адамсберг, продължавайки да си драска.

— Мисля, че знам — отвърна Данглар и вдигна чашата си.

— Кажете на фотографа да се освободи за утре и го придружете. Искам снимка и точно описание на синия кръг, който вероятно ще бъде начертан нощес някъде в Париж.

— Синия кръг ли? Говорите за оная история с тебеширените кръгове около бирени капачки? „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“

— Точно за това говоря, Данглар. Точно за това.

— Но това е глупаво… Какво…

Адамсберг нетърпеливо поклати глава.

— Знам, Данглар, знам. Но го направете. Моля ви. И засега не казвайте на никого.

После Адамсберг довърши скицата, която нахвърляше върху коленете си. Чуваше гласове в съседния кабинет. Приятелката на Верну започваше да говори. Тя не беше замесена в убийството на стария търговец, това бе очевидно. Единствената й грешка, но пък с последствия, бе, че достатъчно обичаше Верну или че бе достатъчно послушна, за да го покрие с лъжата си. Най-лошото за нея нямаше да е в съда, най-лошото беше сега, в този момент, когато откриваше жестокостта на любовника си.

Какво толкова бе погълнал на обяд, та сега така го болеше коремът? Изключено да си спомни. Вдигна телефона си, за да си уреди среща с психиатъра Рьоне Веркор-Лори. Утре в единайсет часа, предложи секретарката. Каза името си, Жан-Батист Адамсберг, и това му отвори вратите. Още не беше свикнал с тази форма на известност. Макар вече от доста време да й се радваше. Адамсберг имаше усещането, че няма нищо общо с публичния си образ, и това някак го раздвояваше. Но тъй като още като дете често се чувстваше като двама души, от една страна, Жан-Батист и, от друга — Адамсберг, който наблюдаваше Жан-Батист, ходеше по петите му и му се подиграваше, сега ставаха трима: Жан-Батист, Адамсберг и публичната личност Жан-Батист Адамсберг. Светата, разкъсвана от съмнения, троица. Стана, за да отиде да изпие едно кафе в съседното помещение, където имаше кафемашина, често с Маржелон отпред. Но в този момент там бяха почти всички, заедно с една жена, която вдигаше голяма шумотевица и на която Кастро търпеливо повтаряше: „Трябва да си вървите, госпожо“.

Адамсберг си взе кафе и се огледа — жената говореше с дрезгав глас, беше ядосана и някак тъжна. Явно бе, че ченгетата я изнервяха. Носеше черни дрехи. Адамсберг реши, че има глава на египтянка или въобще на нещо, от което се получават подобни великолепни изсечени и леко мрачни лица. Лица, които никога не забравяме и носим навсякъде със себе си, донякъде като лицето на малката му любима.

В момента Кастро й казваше:

— Тук не е осведомителна агенция, госпожо, хайде, вървете си вече.

Жената не беше вече млада. Адамсберг й даваше между четирийсет и пет и шейсет години. Имаше помургавели ръце с изрязани нокти, ръце на жена, прекарала живота си другаде, в търсене на нещо точно с тези ръце.

— Тогава за какво служат полицаите? — казваше жената, разтърсвайки дългите си до раменете черни коси. — Едно малко усилие, един малък съвет няма да ви убият, нали? На мен ще ми трябват десет години да го открия, докато на вас ще ви стигне един ден!

Този път Кастро загуби спокойствие.

— Оставете ме на мира с вашите глупости — извика той. — Не е регистриран като изчезнал вашият човек, нали? Нали? Така че изчезвайте оттук, не ни е това работата. Ако продължавате да вдигате врява, ще извикам шефа!

Адамсберг се бе облегнал на стената в дъното.

— Аз съм шефът — каза той, без да помръдне.

Матилд се обърна. И видя един мъж с трагично извити надолу очи, който я гледаше с необичайна нежност, мъж с риза, пъхната в панталона от едната си страна и виснала навън от другата, със слабо лице, което не пасваше на ръцете, сякаш откраднати от статуя на Роден. И като видя всичко това, Матилд разбра, че нещата от живота ще тръгнат по-добре.

Адамсберг се отлепи от стената, бутна вратата на кабинета си и й направи знак да влезе.

— Така е — призна Матилд, докато сядаше, — тук не е осведомителна агенция. Денят ми започна зле. И вчерашният, и онзиденшният. И значи един транш от седмицата ми е отишъл на кино. Дано траншът от вашата да е преминал по-добре.

— Траншът ли?

— Ами според мен понеделник, вторник и сряда правят един транш от седмицата, транш първи. Това, което се случва през транш първи, е много различно от случващото се през транш втори.

— Четвъртък, петък и събота?

— Точно. Ако се вгледаме, ще забележим, че в транш първи, общо взето, има повече сериозни изненади, казвам общо взето, докато транш втори е по-динамичен и по-забавен. Въпрос на ритъм. Който никога не се променя, за разлика от някои улици, на които имате право да паркирате в продължение на петнайсет дни и нямате право да паркирате през следващите петнайсет. Защо? За да си отпочине улицата? Да бъде поставена под угар? Мистерия. Във всеки случай седмичните траншове никога не се променят. Транш първи: проявявате интерес към нещо, вярвате в едно-друго, откривате какво ли не. Драма и антропогенно чудо. Транш втори: нищо не намирате, нищо не научавате, слаба работа от всяка гледна точка. В транш втори срещате кой ли не и какво ли не и здравата се наливате, докато транш първи е по-важен, това е очевидно. На практика транш втори няма как да го провалите или по-скоро каквото и да правите, ще е без последствия. Но ако видите сметката на транш първи, както на мен ми се случи тази седмица, лошо ви се пише. На всичкото отгоре в кръчмата сервираха свинска лопатка с леща. Лопатката с леща поначало ме хвърля в отчаяние. А насред транш първи си е чиста съсипия.

— А неделята?

— Е, неделята е транш трети. Този ден се брои за цял транш, толкова е гаден. През транш трети всичко върви на провала. Съчетае ли се лопатката с леща с транш трети, не ви остава друго, освен да легнете и да мрете.

— Та за какво говорехме? — попита Адамсберг, който изпита внезапното и не неприятно усещане, че се изгубва в тази жена повече отколкото в себе си.

— За нищо не говорехме.

— А, вярно, за нищо.

— Сетих се — каза Матилд. — Понеже моят транш първи беше почти провален, като минавах покрай управлението ви, си помислих, че провален-непровален, нищо не ми пречи да си опитам късмета. Но както виждате, да се опиташ да спасиш транш първи в края му звучи добре, но не се получава. При вас как беше?

— Прилично — призна Адамсберг.

— Ако можехте да видите моя транш първи от миналата седмица! Беше страхотен.

— Кое му беше страхотното?

— Не може да се разкаже така, би трябвало да си погледна бележките. Както и да е, утре започва транш втори, ще мога да му поотпусна края.

— Аз утре отивам на психиатър. Това добро начало ли е за транш втори?

— Господи, за вас ли? — възкликна Матилд. — Не, ама че съм идиотка, не е възможно. Мисля си, че ако вие имате например манията да опикавате всички фенери на левия тротоар, ще си кажете: „Да става каквото ще и бог да пази фенерите и левите тротоари“, но няма да идете при психиатъра да го питате защо го правите. Фу, ама че много дрънкам. Сама себе си уморявам.

Матилд взе една от цигарите на комисаря, като каза: „Може ли?“ — и откъсна филтъра.

— Може би отивате при психиатъра заради човека със сините кръгове — додаде тя. — Не ме гледайте така, не съм ви шпионирала. Изрезките от вестниците си стоят там, под крака на лампата ви, та се питам…

— Вярно — призна Адамсберг. — Заради него е. Вие защо дойдохте в управлението?

— Търся един тип, когото не познавам.

— Като не го познавате, защо го търсите?

— Защото не го познавам, ама че въпрос!

— Естествено — каза Адамсберг.

— Следях една жена на улицата, обаче я изгубих от поглед. Тогава се заседях в едно кафене и там срещнах слепия хубавец. Толкова хора има по тротоарите, направо да не повярваш. Не знаеш накъде да се обърнеш, би трябвало всички да следиш, ако искаш да свършиш работа. Поговорихме си със слепия хубавец, нямам представа за какво, трябва да погледна в бележките си, и в края на краищата този човек ми хареса. Обикновено, когато някой ми е харесал, не се безпокоя, тъй като съм сигурна, че ще го срещна отново. Но не и в случая. Миналия месец отчетох двайсет и осем проследявания и девет засади. Изписах два бележника и половина. Доста километри можеш да навъртиш за толкова време. Обаче не, няма и помен от следа от слепия. Подобен провал трудно се преглъща. Казва се Шарл Рейер и само това знам за него. Я ми кажете, вие постоянно ли си драскате?

— Постоянно.

— Предполагам, че човек не може да види какво си драскате.

— Така е. Не може.

— Забавно е, като се завъртите на стола. Левият ви профил е грапав, а десният ви е мекичък. Значи когато искате да смутите заподозрения, се обръщате на тази страна, а когато искате да го трогнете — на другата.

Адамсберг се усмихна.

— А ако непрекъснато се въртя ту насам, ту натам?

— Тогава вече напълно ще го изкарате от равновесие. Няма да знае в рая ли е, или в ада.

Матилд се разсмя. После отново стана сериозна.

— Е не — каза тя, — много дрънкам. Срам ме хваща. „Матилд, ти говориш каквото ти дойде наум.“ Така ми казва един приятел философ. „Вярно, отговарям му, а как да говоря каквото не ми идва наум?“

— Ами хайде да опитаме — предложи Адамсберг. — Не ви идва наум да ми кажете дали работите нещо.

— Няма да ми повярвате. Името ми е Матилд Форестие.

Адамсберг прибра молива в джоба си.

— Матилд Форестие — повтори той. — Значи вие сте прочутата океанографка… Така ли?

— Така, но това да не ви пречи да си драскате. И аз знам кой сте, прочетох името ви на вратата, а името ви всички го знаят. Но това не ми пречи да говоря каквото ми дойде наум, и то в разгара на транш първи.

— Ако открия слепия хубавец, ще ви уведомя.

— Защо? На кого искате да доставите удоволствие? — попита Матилд подозрително. — На мен или на известната океанографка, за която пишат във вестниците?

— Нито на една от двете. На жената, която поканих в кабинета си.

— Така става — каза Матилд.

Поседя малко безмълвно, сякаш се чудеше какво да предприеме. Адамсберг бе извадил цигара и лист хартия. Не, нямаше да забрави тази жена, този къс красота от един разпадащ се свят. Бе неспособен да предвиди какви ще са следващите й думи.

— Знаете ли — внезапно подхвана Матилд, — нещата се случват на свечеряване, и в океана, и в града. Всичко се надига тогава — и гладните, и болните. Тези, които търсят нещо, като вас, Жан-Батист Адамсберг, също се надигат.

— Смятате, че търся нещо?

— Без всякакво съмнение, при това доста неща едновременно. Човекът със сините кръгове излиза, когато огладнее. Броди, дебне и изведнъж — чертае. Аз го познавам. Търсих го от самото начало и го намерих през онази вечер, вечерта със запалката, вечерта с главата на пластмасовата кукла. И снощи, на улица „Коленкур“.

— Как успяхте?

— Ще ви кажа, макар да не е важно, това са си мои работи. Интересно, изглежда, че той няма нищо против, човекът със сините кръгове де, да го опитомяваш отдалече. Ако искате да го видите някоя вечер, обадете ми се. Но само да го видите отдалече, без да го доближавате, без да му досаждате. Разкривам тайната си не на известното ченге, а на мъжа, който ме покани в кабинета си.

— Става — каза Адамсберг.

— Но защо човека със сините кръгове? Той не е направил нищо лошо. Защо се интересувате от него?

Адамсберг вдигна лице към Матилд.

— Защото някой ден то ще набъбне. Нещото в кръга малко по малко ще набъбне. Не ме питайте откъде знам и как го знам, моля ви, защото нямам представа, но е неизбежно.

Комисарят поклати глава и отмести косата от очите си.

— Да, нещото ще набъбне.

Разкръстоса крака и се залови да подрежда книжата по бюрото си без особена система.

— Не мога да ви забраня да го следите — добави той. — Но не ви съветвам. Бъдете нащрек, пазете се. Не забравяйте какво съм ви казал.

Изглеждаше притеснен от собственото си убеждение. Матилд се усмихна и си тръгна.

Преди да излезе малко след нея, Адамсберг сложи ръка на рамото на Данглар и тихо му каза:

— Утре сутринта проверете дали не е начертан нов кръг през нощта. И го огледайте добре, имам ви доверие. На онази жена й казах да внимава — нещото ще набъбне, Данглар. От месец насам кръговете стават все по-многобройни. Ритъмът се ускорява. Има нещо скверно в цялата работа, усещате ли?

Данглар размисли и колебливо отвърна:

— Може би само нечисто… Но не е изключено да става дума за някаква шега…

— Не, Данглар, не. Жестокост струи от тези кръгове, жестокост.

Шарл Рейер също излезе от кабинета си. Омръзнало му бе да работи за слепите, да проверява правилно ли са напечатани всички тези тъпи книги на Брайловата азбука, да опипва милиардите миниатюрни дупчици, които говореха на кожата на пръстите му. И най му бе омръзнало отчаяно да се прави на оригинален под претекст, че е изгубил зрението си и че иска да направи нещо изключително, за да забрави недъга си. Като с онази сърдечна жена, която го бе заговорила в кафенето „Сен Жак“. Интелигентна жена беше, малко неуравновесена наистина, макар че едва ли, но иначе приветлива, жива, съвсем очевидно. А той какво направи? Опита се да оригиналничи както винаги. Да говори с необичайни фрази, да казва необикновени неща единствено за да я накара да си помисли: „Я го виж този, вярно, че е сляп, обаче не е като другите“.

И жената се хвана. Опита се да играе играта му, да откликва възможно най-бързо на престорената му изповед и на простотиите му. Само че тя беше искрена, тя разказа историята с акулата ей така, спонтанно, прояви чувствителност, отзивчивост, когато пожела да види очите му, за да му каже как изглеждат. А той се интересуваше само от сензационния ефект, който искаше да произведе, пресичаше всички добронамерени пориви, като се правеше на проницателен и циничен мислител. Не, ама наистина, Шарл, мислеше си той, не си прав. С всичките тия зевзелъци вече не си способен дори да прецениш имаш ли изобщо нещо истинско в главата си.

И що за дивотия е да вървиш успоредно с хората по тротоара, за да ги плашиш, за да упражняваш над тях жалката си власт, или да се доближаваш до тях на светофара с белия си бастун и да ги питаш: „Да ви помогна ли да пресечете?“ — за да ги смутиш, разбира се, и за да се възползваш от статута си на недосегаем. Горките хорица, не дръзват нищо да кажат, стоят нещастни там, на ръба на тротоара, и не смеят да мръднат. Отмъщаваш си, ето това правиш, Шарл. Ти си само един малък мръсник с големи габарити. Тази жена, кралица Матилд, е съвсем истинска и дори ми каза, че съм красив. А аз се почувствах почти щастлив, нали така, обаче съм неспособен да й го покажа, да й благодаря за хубавите думи.

Шарл спря на ръба на един тротоар. Някой човек до него можеше да види платнените тампони, сложени в канавките, за да насочват водата, и да не си даде сметка колко великолепно е това. Гадна лъвица. Изпита желание да вдигне белия си бастун и да попита с мръснишка усмивка: „Да ви помогна ли да пресечете?“. Извика спомена за гласа на Матилд, която му казваше беззлобно: „Ама и вие не сте лесен“. И тръгна да пресича.

Данглар се бе опитал да устои. Но на другия ден сутринта се хвърли върху вестниците, оставяйки без внимание статиите по политически, икономически и социални проблеми, които го интересуваха обикновено.

Нищо. Нищо за човека с кръговете. Нямаше никаква причина случаят да привлича всекидневното внимание на журналистите.

Той обаче се беше хванал в капана.

Снощи дъщеря му — първата близначка от вторите близнаци, която най-много се интересуваше от това, което разказваше баща й, и често му казваше: „Татко, стига си пил, задникът ти е достатъчно голям“ — та снощи дъщеря му рече:

— Новият ти шеф има странно име. Свети Йоан Кръстител от планината на Адам, ако го преведе човек. Но ако на теб ти харесва, и на мен ми харесва. Ще ми го покажеш ли някой ден?

Всъщност Данглар бе така поразен от любов към четиримата си близнаци, че би искал тях да покаже на Адамсберг и да му съобщи: „Имат ангелски лица“. Но не знаеше дали Адамсберг се интересува от деца. „Дечицата ми, дечицата ми, дечицата ми — каза си Данглар. — Чудото на живота ми.“

От кабинета си се обади във всички районни управления, за да разбере дали някой патрулиращ полицай не е забелязал кръг, питаше ей така, не че нещо, нали това забавляваше всички. Въпросите му предизвикваха учудване, той обясняваше, че се интересува заради свой приятел психиатър, че му прави услуга. Е да, ченгетата ги знаеха тези неща, дребните услуги, които непрекъснато искат от вас.

Оказа се, че през нощта в Париж се бяха появили два кръга. Единият на улица „Мулен Вер“, открит от полицай от Четиринайсети район, очарован от находката си. Другият очертан в същия квартал, на улица „Фроадво“, и забелязан от жена, дошла да се оплаче, понеже вече започвало да й идва до гуша.

Изнервен, нетърпелив, Данглар се качи на етажа и влезе в кабинета на фотографа Конти. Конти беше готов за тръгване — натоварил се бе с куфарчета и преметнати през рамо сакове като някой войник. Тъй като Конти беше дръглив, Данглар си мислеше, че цялата тази вдъхваща респект сложна апаратура с множество копчета би трябвало да му повдига самочувствието, но всъщност знаеше, че Конти не е толкова глупав, че никак дори не е глупав. Първо отидоха на улица „Мулен Вер“, където видяха широкия син кръг и красивия почерк на надписа около него. Не съвсем в центъра лежеше парче от ръчен часовник. „Защо толкова големи кръгове за толкова дребни предмети?“ — запита се Данглар. Досега не бе забелязал това несъответствие.

— Не пипай! — извика той на Конти, който влизаше в кръга, за да го огледа.

— Защо бе? — възкликна Конти. — Не са го убили часовника! Остава да извикаш и патолога!

Но сви рамене и излезе от кръга.

— Не питай — отвърна Данглар. — Той каза да го снимаш такова, каквото е, така че действай, ако обичаш.

Редно е обаче да се каже, че докато Конти снимаше, Данглар си мислеше, че Адамсберг го е поставил в доста нелепа ситуация. Ако за беля някое местно ченге минеше оттам, щеше с пълно право да каже, че в Пети район съвсем са превъртели, щом са започнали да снимат ръчни часовници. Впрочем и Данглар мислеше, че в управлението на Пети район съвсем са превъртели и че той самият превърташе заедно с останалите. Междувременно не бе завършил процедурата по ареста на Патрис Верну, а това бе първото, което трябваше да направи. Колегата му Кастро сигурно си задаваше въпроси.

На улица „Емил Ришар“, това зловещо място в средата на гробището на Монпарнас, Данглар разбра защо онази жена се бе оплакала, и почувства нещо като облекчение.

Нещото беше набъбнало.

— Видя ли? — каза той на Конти.

В кръга пред тях лежаха останки от премазана котка. Нямаше кръв, котката явно бе донесена от някоя канавка вече мъртва от няколко часа. Имаше нещо болезнено в тази купчина косми на злокобната уличка и в този кръг, и в това „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“. Ще речеш, някакъв нелеп опит за черна магия.

— Готов съм — обяви Конти.

Беше идиотско, но на Данглар се стори, че Конти е впечатлен.

— И аз съм готов — каза Данглар. — Дай да се махаме и дано не ни е видял някой от квартала.

— Дано — рече Конти. — Че какво ще си помисли?

Адамсберг флегматично изслуша доклада на Данглар, забравил цигарата между устните си и притворил очи, за да не го дразни димът. Единственото нещо, което направи, бе да си прегризе един нокът със зъби. Данглар, който вече започваше да го усеща, разбра, че Адамсберг е поставил находката от улица „Емил Ришар“ на точното й място.

Но на кое място? По този въпрос Данглар не можеше да се произнесе. Начинът, по който функционираше умът на Адамсберг, си оставаше загадъчен и плашещ. Понякога дори за част от секундата Данглар потръпваше и си казваше: „Стой по-далеч“.

Но знаеше едно: когато в управлението научат, че шефът губи времето си и времето на инспекторите си с човека с кръговете, щеше да се наложи да го защитава. И се стараеше да се подготви.

— Вчера мишка — каза Данглар, сякаш говореше сам на себе си, репетирайки бъдещата тирада, с която щеше да се изправи срещу колегите си, — тази нощ котка. Грозна история. А и ръчният часовник. Обаче Конти е прав, ръчният часовник не е мъртъв.

— Напротив, мъртъв е — каза Адамсберг. — Естествено, че е мъртъв! Утре сутрин процедираме по същия начин, Данглар. Аз отивам при Веркор-Лори, психиатъра, който раздуха историята. Искам да знам мнението му. Но не разправяйте на другите. Колкото по-късно започнат да ме взимат за мезе, толкова по-добре.

Преди да тръгне, Адамсберг написа писмо до Матилд Форестие. По-малко от час му бе трябвал сутринта, за да открие Шарл Рейер, след като телефонира на главните организации в Париж, в които работеха незрящи: задруги на акордьорите, издателства, музикални училища. Рейер пребиваваше в града от няколко месеца, живееше близо до Пантеона, в хотела „Великите мъже на Франция“. Адамсберг изпрати тези сведения на Матилд, след което ги забрави.

Рьоне Веркор-Лори не прави особено впечатление, каза си Адамсберг разочаровано — винаги очакваше много, а после сблъсъкът с реалността беше болезнен.

Не, не правеше дори никакво впечатление. Освен това имаше дразнещия навик да вмъква между изреченията си фразички като: „Следите ли мисълта ми?“ или изявления от рода на: „Ще се съгласите с мен, че сократическото самоубийство е просто модел“, без да изчака отговора на Адамсберг, тъй като се изразяваше така само за фасон. А Веркор-Лори губеше невъобразимо много време и използваше още повече фрази, за да се изразява за фасон. Дебелият лекар се отпускаше назад в креслото, тикнал ръце в колана си, и се правеше на дълбоко замислен, след което се хвърляше напред и заявяваше: „Господин комисар, този клиент не е обикновен…“.

Иначе, разбира се, човекът несъмнено не беше кретен. След първите петнайсет минути разговорът тръгна по-добре, не забележително, но все пак по-добре.

— Този клиент — започна Веркор-Лори — не принадлежи към „нормалната“ категория на маниаците, ако искате клиничното ми мнение. Маниаците по определение са си маниаци, това не бива да се забравя, следите ли мисълта ми?

Остана доволен от формулата си и продължи:

— И понеже са маниаци, маниаците са точни, придирчиви и си падат по ритуалите. Следите ли мисълта ми? А тук какво откриваме в този наш клиент? Никакъв ритуал в избора на предмета, никакъв ритуал в избора на квартала, никакъв ритуал в избора на момента, никакъв ритуал дори в броя на кръговете, които очертава на нощ… Долавяте ли огромната разлика? Всички параметри на действията му — предмет, място, време, количество, се променят, сякаш всичко зависи ту от едно, ту от друго. А у маниака, господин комисар, нищо не зависи от това или онова. Следите ли мисълта ми? Дори точно това е основната характеристика на маниака. Маниакът ще подчини това или онова на волята си, а не обратното. Никое случайно обстоятелство не би било достатъчно могъщо, за да наруши неизменния ход на манията му. Не знам дали следите мисълта ми.

— Значи този маниак не е обикновен? Можем дори да кажем, че не е маниак?

— Точно така, господин комисар, почти можем да го кажем. И това повдига цял кръг въпроси — ако не става дума за маниак в патологичния смисъл на думата, то е, защото кръговете преследват добре обмислена от своя автор цел и защото нашият клиент се интересува истински от предметите, които предлага на вниманието ни в рамките на нещо като демонстрация. Успявате ли да проследите мисълта ми? За да ни каже например: човешките същества не уважават предметите, които използват. Щом тези предмети престанат да ни служат, очите ни вече не ги забелязват. Ако ви покажа един тротоар и ви попитам: какво има на земята? Вие ще ми отвърнете: нищо. Докато всъщност (той наблегна на думата) има сума ти неща. Следите ли мисълта ми? Този човек, изглежда, си задава метафизични, философски и, защо не, поетични въпроси за начина, по който човешкото същество придава реалност и отнема реалността на предметите, за чийто съдник се смята, докато в неговите очи, в очите на нашия клиент, нещата може би присъстват извън нас. И това, което исках да кажа, когато се заинтересувах от този човек, е следното: внимавайте, не се шегувайте с тази мания, човекът с кръговете може би притежава особен вид проницателност, която не може да се изрази по друг начин освен чрез тези прояви, които са, вярно е, доказателство за объркан, но много организиран ум, ако следите мисълта ми. Мощен ум във всеки случай, вярвайте ми.

— Но в поредицата има грешки — мишката, котката не са предмети.

— Казах ви, в цялата история има много по-малко логика, отколкото има на пръв поглед и отколкото би имало, ако ставаше дума за истинска мания. Точно това е особеното. Но от гледна точка на нашия клиент смъртта преобразява живото същество във вещ, което става вярно веднага, щом престанем да влагаме чувства в безжизненото тяло. Когато капачката вече не запушва бутилката, тя се превръща в нищо, а когато тялото на приятеля престане да мърда… в какво се превръща то? Такъв някакъв въпрос разяжда мозъка на нашия човек… Направо да си го кажем — въпросът за смъртта.

Веркор-Лори направи пауза и се отпусна назад в креслото си. Погледна Адамсберг право в очите, все едно казваше: сега си наострете ушите, ще направя сензационно изявление. Адамсберг беше уверен, че нищо подобно няма да се случи.

— От ваша, полицейска гледна точка сигурно се питате дали има опасност за нечий човешки живот, нали, господин комисар? Нека ви кажа следното: явлението може да се изчерпи и да спре от само себе си, но от друга страна, на теория не виждам причина човек като този, тоест добре овладян безумец, разяждан от потребността да сподели с всички идеите си, ако сте следили мисълта ми, не виждам причина такъв човек да спре насред път. На теория, казвам.

Докато вървеше пеш към службата си, Адамсберг се отдаде на смътни размишления. Комисарят никога не размишляваше истински. Не разбираше какво точно става, когато видеше колегите си да хващат главата си с ръце и да казват: „Е, хайде да помислим“. За Адамсберг онова, което в такива случаи протичаше в мозъците им — организацията на идеите, индукцията, дедукцията, изводите — оставаше забулено в дълбока тайна. Бе установил, че то дава безспорни резултати, че след подобни сеанси хората вземаха съответните решения и им се възхищаваше, давайки си сметка, че на самия него очевидно му липсва нещо. Защото когато той се опиташе да го направи, когато седнеше и си кажеше: „Е, хайде да помислим“, в главата му не протичаше нищо. Дори като че ли тъкмо в тези моменти се докосваше до вселенския вакуум. Адамсберг никога не съзнаваше, че мисли, а когато го осъзнаеше, мисленето тутакси се преустановяваше. Поради което нямаше представа откъде идват идеите, намеренията и решенията му.

Във всеки случай му се струваше, че не е изненадан от чутото от Веркор-Лори и че винаги е знаел — човекът със сините кръгове не беше обикновен маниак. Някакво жестоко вдъхновение подхранваше безумието му, а поредицата от оградени предмети можеше да има само един завършек, само един бляскав апотеоз — смъртта на човек. Матилд Форестие би определила като нормален факта, че не е научил нищо фундаментално, след като беше в транш втори. Той обаче смяташе, че причината е във Веркор-Лори — докторът си го биваше, но не беше нещо забележително.

На другата сутрин откриха голям кръг на улица „Кюнен-Гриден“ в Трети район. В центъра му имаше само една ролка за коса.

Конти снима ролката.

Следващата нощ донесе кръг на улица „Лакретел“ и още един на „Кондамин“ в Седемнайсети район — в първия имаше стара дамска чанта, във втория — клечка за почистване на уши.

Конти снима без коментар старата чанта и клечката, но беше очевидно раздразнен. Данглар мълчеше.

През трите следващи нощи в кръговете се появиха монета от един франк, електрическа крушка, отвертка и — което малко ободри Данглар, ако може да се каже така — мъртъв гълъб с откъснато крило на улица „Жофроа Сент-Илер“.

Адамсберг невъзмутимо се усмихваше, което изнервяше инспектора. Продължаваше да изрязва от вестниците статии, в които се споменаваше човекът със сините кръгове, и да ги тика без всякакъв ред в чекмеджето си заедно със снимките, донесени от Конти. Сега всички в управлението знаеха за заниманията им и това малко безпокоеше Данглар. Но неотдавнашните пълни самопризнания на Патрис Верну бяха направили Адамсберг недосегаем поне за известно време.

— Колко ще продължава тази история, господин комисар? — попита го Данглар.

— Коя история?

— Историята с кръговете, за бога! Няма цял живот да ходим да съзерцаваме ролки за коса!

— А, кръговете ли? Дълго може да продължи, Данглар. Дори много дълго. Но какво значение има? Дали ще правим това, или нещо друго, има ли значение? Ролките са забавни.

— Значи спираме?

Адамсберг рязко вдигна глава.

— Не, Данглар, в никакъв случай.

— Сериозно ли говорите?

— Напълно. Това ще набъбне, Данглар, нали ви казах.

Данглар сви рамене.

— Всички тези документи — подзе Адамсберг, като показа чекмеджето си — ще ни трябват по-късно.

— Но кога по-късно?

— Не бъдете нетърпелив, Данглар, нали не пожелавате нечия смърт?

На другия ден на улица „Доктор Бруалдел“ в Седми район намериха фунийка от сладолед.

Матилд отиде до хотел „Великите мъже на Франция“, за да потърси слепия хубавец. Доста малък хотел за такова грандоманско име, помисли си тя. Или пък може би идеята беше, че не са необходими много стаи, за да се настанят великите мъже.

След като телефонира, за да съобщи за нея, служителят на рецепцията й каза, че господин Рейер не може да слезе, тъй като е зает. Матилд се качи до стаята му.

— Какво става? — извика тя през вратата. — Да не сте гол с някого?

— Не съм — отвърна Шарл.

— По-сериозно ли е?

— Грозен съм, не виждам никъде бръснача.

Матилд размисли.

— Не го „виждате“, а?

— Точно така — отвърна Шарл. — Навсякъде опипах. Изчезнал е безследно.

Той отвори вратата.

— Разбирате ли, кралице Матилд, предметите се възползват от слабостта ми. Мразя ги. Плъзгат се между дюшека и пружината, събарят ми кофата за боклук, заклещват се в процепите на паркета. Писна ми от тях. Мисля да ги уволня.

— По-бездарен сте от риба — каза Матилд. — Защото дънните риби, които живеят в пълна тъмнина като вас, успяват да си намерят храна.

— Рибите не се бръснат — възрази той. — Освен това винаги съм мразел риби, да не видя риби!

— Да не „видите“ риби? Нарочно ли го правите?

— Да, нарочно го правя. Разполагам с цял репертоар от подобни изрази: да не съм те видял, око да види, виж ми окото, държа под око, обръщам очи, не вярвам на очите си, имам лоши очи и тъй нататък. Има ги с хиляди. Обичам да ги използвам. То е като да предъвкваш спомените си. Иначе си е точно така — да не видя риби.

— Не сте единствен. Вярно е, че много хора не обичат риби. Може ли да седна на този стол?

— Заповядайте. Какво толкова им харесвате на рибите?

— Разбираме се с рибите. А и от трийсет години живеем съвместно, та вече не смеем да се разделим. Ако някоя риба ми върже тенекия, ще изляза от равновесие. Освен това работя с тях, благодарение на тях печеля пари, те ме издържат един вид.

— Защо дойдохте да ме видите? Защото приличам на някоя от тъпите ви дънни риби ли?

Матилд размисли.

— Така нищо няма да постигнете — заключи тя. — Би трябвало да сте малко по-рибешки, по-гъвкав, по-обтекаем. Е, ако сте решили да настроите срещу себе си цялата вселена, ваша работа. Дойдох, защото търсехте жилище и май още търсите. Може би нямате много пари. Обаче този хотел е скъп.

— И призраците му са ми скъпи. Въпросът е там, че хората не щат да дават под наем на слепци, разбирате ли, кралице Матилд? Боят се, че слепецът ще оплеска всичко, няма да улучва масата с чинията си и ще пикае на килима, като си мисли, че е в банята.

— Докато мен съжителството със слепец ме устройва. Бодливката, морската лястовица и морският ангел ми купиха три апартамента един над друг. Голямото семейство, което живееше на първия и третия етаж, тоест у морския ангел и у бодливката, си замина. Аз живея на втория етаж, в апартамента на морската лястовица. „Бодливката“ дадох под наем на една странна дама и си помислих, че вие можете да се настаните в „Морския ангел“, или на първия етаж, ако предпочитате. Няма да ви искам висок наем.

— Защо няма?

Шарл чу, че Матилд се засмя и запали цигара. Потърси с ръка пепелник и й го подаде.

— Подавате пепелника на прозореца — каза Матилд. — Аз седя на цял метър по-вляво, отколкото си мислите.

— А, извинявайте. Малко сте груба все пак. В такива случаи хората намират начин да поемат пепелника, без да правят коментари.

— Ще ме сметнете за още по-груба, когато ви кажа, че апартаментът е прекрасен, обширен, но никой не го иска, защото е много тъмен. Така че си казах: Шарл Рейер ми е симпатичен. И понеже е сляп, ще му е все тая дали живее на тъмно.

— Винаги ли сте толкова нетактична? — попита Шарл.

— Май да — отвърна Матилд много сериозно. — Та какво ще кажете за „Морския ангел“?

— Бих му хвърлил един поглед — усмихна се Шарл и попипа очилата си. — Мисля, че ще си паснем с този много тъмен „Морски ангел“. Но ако ще трябва да живея там, няма да е зле да узная малко повече за нравите на това рибище, иначе собственият ми апартамент ще ме вземе за глупак.

— Нищо по-лесно. Sqatina aculeate, мигрираща риба, живее в Средиземно море. Блудкаво месо, не се харесва на всички. Плува като акулите, като управлява движението си с опашката. Тъпа муцуна, странични ноздри с ресни. Широки пръскала във форма на полумесец. Зъби с разширена основа и тъй нататък. Кафеникава с по-тъмни ивици и светли петна, малко като мокета в антрето.

— Може и да ми хареса, кралице Матилд.

Беше седем часът. Клеманс Валмон работеше у Матилд. Подреждаше диапозитиви и умираше от жега. Би желала да свали черната си барета, би желала да не е на седемдесет години и косата й да не напуска темето. Вече никога не сваляше баретата си. Довечера щеше да покаже на Матилд двете доста интересни обяви, на които се изкушаваше да отговори.

Х., 66 г., запазен, висок ръст, ниска пенсия, очаква жена не грозна, нисък ръст, висока пенсия, за да измине последното разстояние преди смъртта в компания.

Съвсем откровено. И още една, все така неустоима:

Голям Медиум Ясновидец наследствена Дарба веднага контакт казва цялата истина която търсите осигурява закрила трайна любов нов шанс напуснат съпруг или съпруга работа привличане засилва щастие и привлича чувства работи задочно изпратете снимка плик марка за отговор удовлетворение всичко.

„Какво рискувам?“ — каза си Клеманс.

Апартаментът на морския ангел хареса на Шарл Рейер. Истината е, че той бе решил да го наеме още когато Матилд му го предложи в хотела, но не си призна веднага, за да прикрие нетърпението си. Шарл усещаше, че от месец на месец става все по-лош, и това започваше да го плаши. Имаше усещането, че Матилд може, без да си дава сметка, да откъсне мозъка му от болезнената отврат, в която затъваше. В същото време обаче не виждаше друг изход, освен да упорства в омразата, и мисълта да стане сляп-и-добър го отблъскваше. Бе обходил стените на апартамента с ръце, а Матилд му показа къде са вратите, крановете и ключовете за осветлението.

— За какво ми са ключовете за осветлението? — каза Шарл. — За какво ми е светлина? Ама че сте глупава, кралице Матилд.

Матилд сви рамене. Вече схващаше, че Шарл Рейер става зъл горе-долу веднъж на десет минути.

— Ами другите? — попита тя. — Ако ви дойдат гости, няма ли да запалите, на тъмно ли ще ги държите?

— Иска ми се да ги избия всичките — процеди Шарл през зъби, сякаш за свое оправдание.

Потърси стол, заблъска се в мебелите, които още не познаваше, а Матилд не му помогна. Тогава остана прав и се обърна към нея.

— С лице ли съм към вас?

— Кажи-речи.

— Запалете лампата, Матилд.

— Запалена е.

Шарл свали очилата си и Матилд видя очите му.

— Естествено — каза тя след миг. — Не очаквайте да ви кажа, че на очите ви нищо им няма, защото са ужасяващи. Заедно с бледата кожа ви придават вид на жив мъртвец, честно. С очилата сте великолепен, а без тях мязате на морски скорпион. Ако бях хирург, драги ми Шарл, щях да опитам да ви позакърпя. Можете да изглеждате и по-прилично. Няма никаква причина да се правите на морски скорпион, ако можете да го избегнете. Имам един приятел, бива си го в тия работи. Оправи едно момче, което след катастрофата бе заприличало на светипетрова риба. И светипетровата риба не е първа красавица.

— А ако ми харесва да приличам на морски скорпион? — каза Шарл.

— А бе, я стига — сопна се Матилд. — Да не смятате сега да ми отровите живота с вашата слепота! Искате да сте грозен? Хубаво, бъдете грозен. Искате да сте зъл като куче и да избиете цялото човечество? Да го одерете живо и да си направите от кожата му шапка? Ами чудесно, направете го, драги ми Шарл, на мен ми е все едно. Няма как да знаете, обаче сте сбъркали адреса, защото сме четвъртък, в самото начало на транш втори, така че до неделя включително аз съм оперирана от нравствено чувство. За тази седмица вече не разполагам със състрадание, търпение, съчувствие и други хуманитарни ценности, не умея да утешавам, да насърчавам и да давам мъдри съвети. Човек се ражда и накрая пука, а по средата се трепе да си губи времето, като се прави, че го печели — само това имам желание да кажа на хората. Следващия понеделник всички ще ми се струват прекрасни, но днес това е немислимо. Днес е ден на цинизъм, разпуснатост, лекомислие и лесни удоволствия. Така че, драги ми Шарл, колкото и да се правите на морски скорпион, на мурена, на гаргуй, на двуглава хидра или на тератоморфна горгона, няма да ме впечатлите. Аз обичам всички риби, дори гадните. Разговорът ни не е подходящ за четвъртък, ама никак. Разваляте ми седмицата с вашите кризи на истерична мъст. Виж, би било крайно подобаващо за транш втори да изпием по едно в „Морската лястовица“ и да ви запозная със старата дама, която живее отгоре. Но не и днес, дума да не става, няма да сте мил с нея. А с Клеманс човек трябва да се държи деликатно. Вече от седемдесет години тя има само една цел — да си намери любов и да си намери мъж, по възможност двете заедно. Ей такава една уникална работа. Разбирате ли, Шарл, всеки с дертовете си. Любов тя притежава в изобилие, успява да се влюби дори от разстояние. Отзовава се на всички обяви, в които се влюбва, свързва се, унижава се, прибира се и започва отново. Прилича малко на идиотка, отчайващо мила и болезнено внимателна. Вечно носи в джобовете на размъкнатия си панталон тесте карти и реди пророчески пасианси. Ще ви опиша и физиономията й, след като ви е хрумнала нелепата мисъл да ходите сляп — не особено приветливо лице, слабо, с мъжки черти и малки остри зъби като на земеровка, да те е страх да си пъхнеш пръстите между тях. Прекалява с грима. Наела съм я два дни в седмицата да ми поддържа документацията. Точна е и има огромно търпение, сякаш никога няма да умре. Понякога това ми действа успокоително. Докато работи, си мисли за съвсем други работи — предъвква желанията и неприятностите си, представя си хипотетичните си срещи, репетира репликите си, обаче подрежда много старателно, въпреки че и тя като вас не си пада по рибите. Това трябва да е единствената ви обща черта.

— Мислите ли, че бих се разбирал с нея? — попита Шарл.

— Не се безпокойте, едва ли ще я видите някога. Тя е все навън, все си търси лелеяния съпруг. А и вие не обичате никого, така че, както казваше майка ми, какво значение има?

— Вярно — каза Шарл.

Седмица по-късно, в четвъртък сутринта, откриха тапа от бутилка за вино на улица „Абе дьо Лепе“ и заклана жена, впила поглед в небето, на улица „Пиер и Мари Кюри“.

Въпреки шока Адамсберг не можа да не изчисли, че трупът е намерен в началото на транш втори, транша на лекомислието, но убийството е извършено в края на транш първи, сериозния транш.

Адамсберг обикаляше из стаята с не толкова занесено изражение, колкото обикновено, с вирната брадичка и полуотворена, сякаш задъхана уста. Данглар виждаше, че е загрижен, но не и концентриран. Предишният им комисар беше точно обратното — вечно потънал в мислите си. Предишният им комисар бе олицетворение на вглъбеност. Докато Адамсберг се оставяше да го продухват ветровете като дъсчена колиба — проветрява си мозъка един вид, помисли си Данглар. И вярно, че всичко, което влизаше в него през ушите, очите или носа — дим, цвят, шумолене на хартия — предизвикваше течение и отвяваше мислите му, като не им позволяваше да придобият някаква форма. Този тип, каза си Данглар, се заслушва във всичко и не обръща внимание на нищо. Четиримата инспектори дори вече свикваха да влизат и излизат от кабинета му по всяко време, без да се опасяват, че ще прекъснат нишката на каквото и да било. Данглар бе забелязал, че в някои моменти Адамсберг беше повече от всякога другаде. Когато си драскаше — не на сгънатото коляно, а опрял листчето на корема си, Данглар си казваше: ако сега му съобщя, че в момента една гъба е заръфала планетата и ще я ръфа, докато я докара до размерите на грейпфрут, няма изобщо да му направи впечатление. А това би било много страшно, понеже върху един грейпфрут не могат да се съберат много хора. Не се иска много акъл, за да се досетиш.

Флоранс също наблюдаваше комисаря. След разговора си с Кастро бе размислила още малко, за да обяви, че новият комисар й прилича на един леко превъртял флорентински принц, изобразен на картина, която била видяла в една книга, но коя книга — там беше въпросът. Във всеки случай нямала нищо против да седне като в изложба на пейчица и да го гледа, когато й писне от живота, от бримките на чорапогащниците и най-вече от Данглар, който непрекъснато й повтарял, че няма представа къде свършва вселената и главно в какво е разположена.

Флоранс проследи с поглед двете коли, които тръгнаха към улица „Пиер и Мари Кюри“.

В колата Данглар промърмори:

— Тапа от бутилка и заклана жена. Не виждам връзката, не мога да разбера какво има в главата този тип.

— Когато погледнеш водата в едно ведро — каза Адамсберг, — виждаш дъното му. Бъркаш вътре и докосваш нещо. Дори в бъчва можеш да го направиш. Но не и в кладенец. Дори ако хвърляш камъчета вътре, пак няма да разбереш къде е дъното. Драмата на човека е в това, че въпреки всичко продължава да опитва. Все иска „да разбере“. Което му носи само неприятности. Не можете да си представите колко много камъчета има на дъното на кладенците. Не ги хвърлят, за да чуят как ще цопнат във водата, не. Хвърлят ги, „за да разберат“. Обаче кладенецът е ужасно нещо. Умрат ли тези, които са го прокопали, повече никой не може да узнае нищо за него. Той ни се изплъзва, предизвиква ни някъде от дъното на тайнствената си утроба, пълна с цилиндрична вода. Ето това прави според мен кладенецът. Обаче колко вода има в него? Докъде стига водата? За да узнаеш, трябва да се наведеш, да се наведеш и да хвърлиш въжета.

— И да се удавиш — каза Кастро.

— Ами да.

— Не виждам връзка с убийството — каза Кастро.

— Не съм казал, че има връзка — отвърна Адамсберг.

— Тогава защо ни разказвате това за кладенеца?

— Че защо не? Не можем винаги да говорим само полезни неща. Но Данглар е прав. Тапа и жена — няма връзка. Ето това е важно.

Очите на убитата жена бяха отворени и ужасени, устата й също бе отворена, долната челюст почти откачена. Човек имаше усещането, че се опитва да изкрещи написаната около нея фраза: „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“.

Бе оглушителен крясък, направо да си запушиш ушите, макар че наоколо цареше тишина и групата полицаи безмълвно се движеха около кръга.

Данглар гледаше евтиното, закопчано догоре манто на жената, прерязаното й гърло и кръвта, която се бе стекла до вратата на сградата. Повдигаше му се. Нито веднъж не бе поглеждал труп, без да му се повдигне, което впрочем не му пречеше. Не му бе неприятно да му се повдига — така забравяше някои други грижи, душевни, мислеше си той подигравателно.

— Убита е от плъх, от плъхоподобно човешко същество — каза Адамсберг. — Плъховете така ти се хвърлят на гърлото.

После попита:

— Коя е дамата?

Малката му любима винаги казваше „дамата“, „господина“, „Дамата е красива“, „Господинът иска да спи с мен“ и Адамсберг бе прихванал навика от нея.

Инспектор Делил отвърна:

— Документите й са у нея, убиецът нищо не е взел. Казва се Мадлен Шатлен, на петдесет и една години.

— Огледахте ли съдържанието на чантата й?

— Не много обстойно, но като че ли няма нищо интересно.

— Какво все пак?

— Ами в общи линии едно списание за плетки, мъничко ножче, малки сапунчета като в хотелите, портфейл и ключове, розова гума за триене и тефтерче.

— Отбелязала ли е нещо на вчерашната дата?

— Да, но не среща, ако това очаквате. Написала е: „Не ми се струва фантастично да работиш в магазин за плетени дрехи“.

— Много ли такива бележки има?

— Доста. Например преди три дни е написала: „Питам се какво толкова му харесва мама на мартинито“, а предишната седмица: „За нищо на света не бих се качила на Айфеловата кула“.

Адамсберг се усмихваше. Съдебният лекар мърмореше, че ако не откриват труповете по-бързо, не трябва да се надяват на чудеса, че жената е убита между двайсет и два и трийсет и полунощ, но предпочитал да види съдържанието на стомаха, преди да се произнесе, че раната е направена с нож със средно по големина острие, забит със замах в тилната кост.

Адамсберг спря да мисли за бележките в тефтерчето и погледна Данглар. Инспекторът беше бледен и сякаш втечнен, ръцете му висяха покрай мекото тяло. Мръщеше се.

— Видяхте ли кое не е както трябва, Данглар? — попита Адамсберг.

— Не съм сигурен. Смущава ме това, че като е текла, кръвта е покрила и почти заличила част от тебеширения кръг.

— Точно така, Данглар. Ръката на дамата стига до самата черта. Ако е начертал кръга, след като я е заклал, тебеширът би трябвало да остави следа в кръвта. Освен това, ако аз бях убиецът, щях да обиколя жертвата, за да си начертая кръга, нямаше почти да докосна с тебешира ръката й.

— Кръгът е бил начертан преди убийството, това ли имате предвид? И чак след това убиецът е вкарал тялото вътре?

— Така изглежда. Но е глупаво, нали? Данглар, заемете се с това, с момчетата от лабораторията и с Мьоние, графолога, ако добре си спомням името му. Сега вече снимките на Конти ще ни свършат работа. Обърнете внимание на размерите на предишните кръгове и на пробите от тебешир. Сравнете всичко с новия кръг, Данглар. Трябва да разберем дали кръгът е начертан от същия човек и кога е бил начертан — преди или след убийството. Вие, Делил, се заемете с дома й, със съседите, познатите, приятелите на дамата. Кастро, вижте дали е работила и къде, кои са колегите й и какви са доходите й. А вие, Нивел, проучете семейството и любовните връзки, вижте имала ли е врагове и наследява ли някого.

Адамсберг говореше, без да бърза. Данглар за първи път го виждаше да дава разпореждания. Нещо, което правеше без да се надува, но и без да се извинява. Странно наистина, всички инспектори сякаш ставаха порести, пропускливи за държането на Адамсберг. Както когато вали и не можеш да направиш друго, освен да се наквасиш. Инспекторите овлажняваха и започваха, без да си дават сметка, да правят като Адамсберг — да се движат бавно, да се усмихват занесено, да се разсейват. Най-много се бе променил Кастро, който харесваше мъжкарското ръмжене на предишния комисар, военните заповеди, издавани без обяснения, забраната да ти прилошава, затръшваните врати на автомобилите, стиснатите в джобовете на якетата юмруци. Понастоящем Данглар направо не можеше да го познае. Кастро разлистваше тефтерчето на дамата, тихичко четеше някои фрази и хвърляше внимателни погледи на Адамсберг, мерейки думите си дотолкова, че Данглар реши евентуално да му довери проблема си с труповете.

— Ако я погледна, ще ми се повдигне — каза Данглар.

— При мен е друго, нещо в коленете. Особено когато са жени, дори да са грозни като нея — отвърна Кастро.

— Какво четеш в тефтерчето?

— Ето, слушай: „Накъдрих си косата, но си оставам грозна. И татко, и майка бяха грозни. Така че няма на какво да се надявам. Една клиентка търсеше син мохер, а аз нямах. Лош ден“.

Адамсберг наблюдаваше четиримата инспектори, които се качваха в колата, и си мислеше за малката си любима, за Ричард III и за тефтерчето на дамата. Един ден малката му любима го бе попитала: „Не е ли убийството като пакет слепнало се фиде, което е достатъчно да цопнеш във вряла вода, за да се отлепи? А врялата вода е мотивът, нали?“. Беше отговорил: „Онова, което отлепва фидето, е по-скоро знанието. На знанието трябва да се уповаваш“. А тя рече: „Не съм сигурна, че разбирам отговора ти“, което бе съвсем нормално, тъй като и той не го разбираше напълно.

Адамсберг чакаше съдебния лекар, който продължаваше да мърмори, да приключи с предварителния оглед на тялото. Фотографът и екипът от лабораторията вече си бяха тръгнали. Комисарят единствен стоеше и гледаше трупа, докато инспекторите чакаха в камионетката. Надяваше се да го споходи малко знание. Но знаеше, че докато не срещне човека със сините кръгове, няма смисъл да се напъва. Трябваше само да събира информация, а за Адамсберг информацията нямаше нищо общо със знанието.

Шарл като че ли се чувстваше по-добре и Матилд си рече, че би могла да разчита на един спокоен четвърт час, през който той няма да се опитва да види сметката на цялата вселена. Възнамеряваше вечерта да го представи на старата Клеманс. Бе помолила Клеманс да си остане вкъщи, като, за да избегне най-лошото, настоятелно я предупреди, че новият наемател е сляп и че ни бива да възкликва: „Исусе, колко ли страдате“, нито да се прави, че нищо не забелязва.

Шарл изслуша Матилд, която го представяше, и се вслуша в гласа на Клеманс. Никога не би повярвал, че този глас принадлежи на наивната жена, описана му от Матилд. По-скоро долавяше нотки на безпрекословна решимост, както и странна и висока интелигентност. Разбира се, думите, които казваше, изглеждаха глупави, но зад тях, в звучността, в интонацията на гласа, се криеше някакво тайно знание, държано в клетка и издаващо задъхано ръмжене като лъв в селски цирк. Човек чува ръмженето и си казва, че това може би не е циркът, за който си е мислел, че програмата не е толкова жалка, колкото му се е сторила в началото. А това прикрито и поради това обезпокоително ръмжене Шарл, господарят на шумовете и звуците, го чуваше съвсем отчетливо.

Матилд му сипа едно уиски, а Клеманс заразказва случки от живота си. Шарл бе притеснен заради Клеманс и доволен заради Матилд. Божествена жена, безразлична към лошотията му.

— … и за този мъж — продължаваше Клеманс — щяхте да кажете, че е наистина шик. Намираше ме за интересна, така казваше. Не стигаше дотам да ме докосне, но се надявах, че накрая и това ще стане. След като искаше да ме заведе на голямо пътешествие в Океания, след като искаше да се оженим. Исусе, какво щастие. Накара ме да продам къщата си в Ньойи и всичките си мебели. С това, което ми остана, напълних два куфара. „Няма да имаш нужда от нищо“, казваше ми той. И ето, пристигнах на срещата ни в Париж. Бях толкова весела, а трябваше да се сетя, че нещо не е както трябва. Клеманс, казвах си, моя стара Клеманс, доста време ти трябваше, но се случи — вече си сгодена за образован мъж и ще видиш Океания. Вместо Океания видях метро станцията „Сансие Добантон“ — гледах я осем часа и четвърт. Чаках го целия ден и точно там, на станцията, ме намери Матилд вечерта, след като ме бе забелязала сутринта. Сигурно си е рекла, Исусе, нещо не е наред с тази стара женица.

— Клеманс си измисля много неща — намеси се Матилд. — Тя преправя всичко, което не й харесва. Всъщност вечерта на самотния й годеж в метрото тя тръгнала да си търси хотел и като минала по моята улица, видяла обявата: „Дава се под наем“. И дойде вкъщи.

— Може — каза Клеманс, — напълно е възможно и така да е било. Оттогава насам не мога да взема метрото от „Сансие Добантон“, без да се сетя за Тихоокеанските острови. По този начин все пак пътувам. Знаете ли, Матилд, един господин два пъти ви търси по телефона, с такъв един мек глас, Исусе, за малко да припадна, но му забравих името. Спешно било май. Нещо, което не било наред.

Клеманс бе винаги на път да припадне, но това за гласа може и да беше вярно. Матилд си помисли, че може би е било онова полустранно, получаровно ченге, което бе срещнала преди десет дни. Но не виждаше никаква причина Жан-Батист Адамсберг да я търси за нещо спешно. Освен ако не си е спомнил за предложението й да му покаже човека с кръговете. Беше го направила импулсивно, но и поради една друга причина — неприятна й бе мисълта никога вече да не срещне ченгето, което се бе оказало истинска находка на деня й и бе спасило транш втори в последния момент. Знаеше, че няма лесно да го забрави, че се е настанил в едно ъгълче на паметта й и че още няколко седмици поне ще разпръсква там нехайната си светлина. Матилд намери номера, надраскан със ситния почерк на Клеманс.

Адамсберг се прибра вкъщи, за да чака обаждането на Матилд Форестие. Беше типичен ден след убийство с безмълвната и усърдна дейност на криминолозите от лабораторията, с вмирисаните кабинети, с пластмасовите чаши на бюрата, с графолога, вторачил се в снимките на Конти, и с онзи трепет, с онзи страх може би, в който този явно необичаен случай бе хвърлил управлението на Пети район. Страх от провал или страх от убиеца, в който като че ли имаше нещо чудовищно — Адамсберг не се опитваше да определи. Но за да не гледа всичко това, напусна сградата и през целия следобед се разхожда по улиците. Данглар го бе хванал на излизане. Още нямаше обяд, а Данглар вече беше пил, и то доста. Заяви, че е безотговорно човек да си тръгва така в ден на убийство. Но Адамсберг не можеше да му обясни, че нищо не му отнема толкова способността да мисли, колкото видът на десет души, които мислят. Необходимо му бе управлението да преодолее треската си и никой да не очаква нищо от него, за да може да улови собствените си мисли. Защото за момента кипежът в управлението ги бе прогонил като подплашени войници, плюли си на петите в разгара на битката. Адамсберг отдавна беше приел очевидната истина, че при липса на бойци битките спират, затова при липса на мисли спираше да работи и дори не се опитваше да ги измъкне от нишите, където може би се бяха сгушили — подобни опити винаги се оказваха неуспешни.

Пред вратата му го чакаше Кристиан.

Жалко, тази вечер му се щеше да остане сам. Или да прекара нощта с младата си съседка от долния етаж, която вече бе срещал пет пъти по стълбите и веднъж на пощата и която будеше интереса му.

Кристиан заяви, че идва от Орлеан и смята да прекара края на седмицата с него.

Адамсберг се питаше дали когато го бе погледнала на пощата, младата му съседка искаше да каже: „Бих желала да ви обичам“, или „Бих желала да си побъбрим, скучно ми е“. Адамсберг беше кротък човек, склонен да преспива с момичетата, които проявяваха подобно желание, като понякога това му изглеждаше добро, а друг път му се струваше съвсем излишно. Във всеки случай нямаше как да узнае какво бе искала да му каже девойката от долния етаж. Опита се да размисли по въпроса, после го остави за по-нататък. Какво ли би казала малката му сестра? Малката му сестра беше фабрика за размишления и това направо го убиваше. Съобщаваше му мнението си за всичките му приятелки, стига да я запознаеше с тях. За Кристиан каза: „Средна оценка, безупречно тяло, забавна за един час, мозъчни разклонения — средни до посредствени, центростремителен дух и концентрични мисли, не повече от три ръководни идеи, трябват й два часа, за да скочи в леглото, раболепно отдаване в любовта, същото и на другия ден. Диагноза: да не се злоупотребява, да се смени с нещо по-добро“.

Но не заради всичко това тази вечер Адамсберг се опитваше да избегне контакта с Кристиан. А може би заради погледа на девойката на пощата. Може би защото бе заварил Кристиан да го чака с дълбокото убеждение, че той ще се усмихне и ще й отвори вратата си, после ризата си, после леглото си, и че на другата сутрин тя ще направи кафето. С дълбокото убеждение. Дълбоките убеждения на другите относно реакциите му убиваха Адамсберг и пораждаха у него неудържимо желание да ги разочарова. Пък и в последно време твърде много бе мислил за малката си любима. И твърде често. Днес следобед, докато се разхождаше, внезапно осъзна, че не я е виждал от девет години. Боже мой, девет години! Това не му се стори нормално. И го уплаши.

Досега винаги си я беше представял как обикаля света с кораба на един холандски моряк, после върху камилата на някой алжирски берберин, виждаше я как се упражнява да хвърля копие под ръководството на воин от племето пеул, как изяжда три кроасана в Кафенето на артиста и спортиста в Белвил и как прогонва хлебарките от хотелското си легло в Кайро.

А днес си я представи мъртва.

И толкова се стресна, че спря да изпие едно кафе с пламнало чело и изпотени слепоочия. Видя я мъртва от доста време, с разложено тяло под надгробната плоча, а до нея в ковчега — шепата кости на Ричард III. Извика на помощ берберския камилар, пеулския копиехвъргач, холандския моряк и съдържателя на кафенето в Белвил. Молеше ги да му се явят както обикновено, да се правят на циркаджии и да разкарат тази надгробна плоча. Но четиримата подляри ги нямаше никакви. На тяхно място се настани страхът. Мъртва, мъртва, мъртва. Камий мъртва. Разбира се, мъртва. И докато си я бе представял жива, дори да му изневеряваше толкова, колкото и той й бе изневерявал, дори като криеше всичките си мисли, дори докато галеше раменете на хотелския прислужник в Кайро, след като той прогонеше хлебарките от леглото й, дори докато снимаше облаците на Канада — защото Камий колекционираше облаци с човешки лик, което никак не е лесно да се открие, дори ако забравеше и лицето, и името му, дори тогава, ако Камий мърдаше някъде по земята, всичко беше наред. Но ако Камий бе мъртва някъде на земята, тогава животът секваше. Може би не си струваше чак толкова да ставаш сутрин и да търчиш през деня, ако Камий беше мъртва, Камий, неправдоподобната издънка на гръцки бог и египетска проститутка — така си представяше рода й. Може би не си струваше чак толкова да се мори да издирва убийци, да знае кой колко захар слага в кафето си, да спи с Кристиан, да се взира във всички камъни по всички улици и да се чуди дали някъде Камий не продължава да разширява живота около себе си със своята сериозност и с лекомислието си, сериозността на челото, лекомислието на устните, които се затваряха в осмицата на безкрайността. Ако Камий беше мъртва, Адамсберг изгубваше единствената жена, която една сутрин му бе казала тихо: „Жан-Батист, отивам в Уахигуя, при изворите на Бяла Волта“. Отдръпна се, каза „Обичам те“, облече се и излезе. Отива за хляб, помисли той. На тя не се върна, малката му любима. Цели девет години. Нямаше много да излъже, ако кажеше: „Познавам Уахигуя, дори съм живял там известно време“.

И ето че Кристиан беше тук, сигурна, че на другия ден ще направи кафето, докато малката му любима е умряла някъде, без той да е до нея и да направи нещо. И той самият щеше да пукне някой ден, без да е видял малката си любима поне още веднъж. Мислеше си, че Матилд Форестие може да го измъкне от тази черна дупка, въпреки че не за това я търсеше. Просто се надяваше, че ако я види, филмът ще продължи оттам, докъдето бе стигнал — хотелския прислужник в Кайро.

И Матилд му звънна.

Адамсберг посъветва изтрезнялата Кристиан да заспива, защото той щял да закъснее, и половин час по-късно се озова в дома на Матилд Форестие.

Която го прие с удоволствие и поразхлаби примката, стегнала света му от няколко часа насам. Дори бързо го целуна не съвсем по бузата и не съвсем по устата. Засмя се, каза, че било прекрасно, че винаги улучвала мястото, където трябвало да се целува, че за тия неща била много наблюдателна, че да не вземел сега да се уплаши, тя си завъждала любовници само на нейната възраст, това било абсолютно правило, спестявало й неприятностите и сравненията. После го хвана за рамо и го заведе до масата, на която една възрастна дама редеше пасианси и преглеждаше пощата си, двете неща едновременно, а един гигантски слепец явно я напътстваше и в едното, и в другото. Масата беше овална и прозрачна, вътре имаше вода и риби.

— Това е маса аквариум — обясни Матилд. — Сама я изобретих една вечер. Малко е кичозна, не е особено изискана… също като мен. Рибите не обичат Клеманс да реди пасианси. Всеки път, когато плесне някоя карта върху стъклото, те се разбягват, ето, виждате ли?

— Не излезе — въздъхна Клеманс и събра картите. — Това означава, че не трябва да отговарям на обявата на запазения седемдесетгодишен господин. Обаче се изкушавам. Има нещо в тази обява.

— На много обяви ли сте отговорили? — попита Шарл.

— На две хиляди триста петдесет и четири. Ама така и не намерих влак за моя пътник. Ще речеш, че съм прокълната. Казвам си: Клеманс, няма да я бъде тая, никога.

— Напротив — каза Матилд, за да я насърчи. — Особено ако Шарл ви помогне да съставите отговорите. Той е мъж и знае какво би се харесало на мъжете.

— Обаче стоката не е особено продаваема — каза Шарл.

— Разчитам на вас да намерите начин — отвърна Клеманс, която като че ли не се сърдеше на нищо.

Матилд отведе Адамсберг в кабинета си.

— Ще седнем на моята космическа маса, ако нямате нищо против. Тук най-добре си почивам.

Адамсберг огледа голямата маса с плот от черно стъкло, обсипано със стотици осветени отвътре точици, които представляваха небесните съзвездия. Красиво беше, малко прекалено красиво.

— Масите ми нямат никакъв успех в търговската мрежа — каза Матилд. — Срещу вас — продължи тя и постави пръста си на масата, — срещу вас е Скорпион, ето тук е Змия, после имате Лира, Херкулес, Северна корона. Харесва ли ви? Аз сядам там и опирам лакти върху Южни риби. А може и всичко това да не е вярно. Може хиляди от звездите, които виждаме да блестят, всъщност да са изчезнали и значи небето е малко нещо демоде. Представяте ли си, Адамсберг, небе демоде? Ама какво от това, след като ние си го виждаме?

— Госпожо Форестие — успя да вметне Адамсберг, — бих искал довечера да ме заведете при човека със сините кръгове. Не сте ли слушали радио днес?

— Не съм — каза Матилд.

— Сутринта са намерили заклана жена в един от кръговете, на две крачки оттук, на улица „Пиер и Мари Кюри“. Обикновена дебела домакиня, никому не дала повод за убийство. Човекът със сините кръгове е преминал на по-висока скорост.

Матилд опря помрачнялото си лице на юмруците си, после рязко стана, извади бутилка скоч и две чаши и ги постави от двете страни на съзвездието Орел.

— Тази вечер не се чувствам много добре — каза Адамсберг. — Смъртта се разхожда в главата ми.

— Личи си. Трябва да пийнете малко — посъветва го Матилд. — Разкажете ми за убитата жена, за другия труп ще говорим после.

— Какъв друг труп? — попита Адамсберг.

— Задължително има още един — каза Матилд. — Ако при всяко убийство правите тази физиономия, отдавна да сте си сменили занаята. Следователно има още едно убийство, което ви разцепва мозъка. Искате да ви заведа при човека с кръговете, за да го арестувате ли?

— Още е рано. Бих искал да го зърна, да го опозная.

— Съжалявам, Адамсберг, но с този човек сме малко нещо съучастници. Между нас има нещо повече от това, което ви казах миналия път. Всъщност съм го виждала поне десет пъти и след третия той ме забеляза. Спазваше известно разстояние, но ме оставяше да го следя, хвърляше ми по някой поглед, като че ли ми се усмихваше, не знам, винаги беше или прекалено далеч, или стоеше с наведена глава. Последния път обаче ми направи знак, преди да си тръгне, сигурна съм. Не ви разказах всичко това онзи ден, защото не исках да ме подредите в категорията на маниаците. Щото на ченгетата никой не може да попречи да подреждат хората в категории. Но сега е различно, понеже полицията ще го търси за убийство. На мен, Адамсберг, този човек ми изглежда безобиден. Достатъчно съм бродила навън по нощите, за да предусетя опасността. Не и с него. Той е дребен, почти миниатюрен за мъж, слабичък, добре поддържан, чертите му са подвижни, непостоянни, объркани, не е красавец. Трябва да е към шейсет и пет годишен. Преди да клекне, за да си изпише изречението, повдига пешовете на шлифера си, за да не го изцапа.

— Как очертава кръговете? Отвътре или отвън?

— Отвън. Изведнъж спира пред някой предмет и веднага вади тебешира, сякаш предварително си знае, че това е точният предмет за тази вечер. Оглежда се, изчаква улицата да опустее, не иска да го види друг освен мен, мен явно ме търпи, не знам защо. Може би долавя, че съм в състояние да го разбера. Цялата операция му отнема към двайсет секунди. Очертава голям кръг около предмета, после кляка и пише, като през цялото време се оглежда. След това изчезва със скоростта на светлината. Пъргав е като лисугер и очевидно отработва маршрутите си. След като направи кръга, винаги успява да ми се изплъзне. Така и не можах да установя къде живее. Във всеки случай боя се, че ще направите голяма глупост, ако го арестувате.

— Не знам — каза Адамсберг. — Първо трябва да го видя. Вие как попаднахте на него?

— По най-простия начин — като го потърсих. Първо се обадих на няколко приятели журналисти, които се интересуваха от неговия случай още от началото. Те ми дадоха имената на хората, от които бяха научили за кръговете, и аз се свързах с тях. Може да ви се стори странно, че се занимавам с неща, които не ме засягат, но то е, защото не работите с риби. Когато човек прекарва толкова часове в наблюдаване на риби, си казва, че има нещо гнило, че би могъл да отдели поне толкова внимание и на човешките същества, и тях да ги понаблюдава. Така де, ще ви обясня това някой друг път. Оказа се, че почти всички свидетели бяха открили кръговете преди дванайсет и половина през нощта, никога по-късно. Тъй като човекът с кръговете кръстосваше Париж, аз си казах: добре де, значи той взема метрото и гледа да не изпусне последния влак. Така може да се предположи. Идиотско ли ви се струва? Обаче два от кръговете бяха открити в два часа през нощта близко един до друг, на Нотр Дам дьо Лорет и на Тур д’Оверн. Реших, че кръговете са очертани след последното метро. Може би оттам той е можел да се прибере пеш и значи живее някъде наоколо. Много ли е объркано дотук?

Адамсберг бавно поклати глава. Бе възхитен.

— Рекох си, че взема метрото или на „Пигал“, или на „Сен Жорж“. Четири вечери прекарах на „Пигал“ — нищо. Но през същите нощи се появиха два кръга — в Седемнайсети и Втори район, а аз не видях никого да влиза и да излиза от метрото между десет вечерта и спускането на решетките. Тогава пробвах със „Сен Жорж“. Там забелязах един дребен мъж с ръце в джобовете и сведен поглед да взема метрото към единайсет без четвърт. Видях и други, които отговаряха на това, което търсех. Но само този излезе от метрото в дванайсет и четвърт и пое по същия маршрут четири дни по-късно. Следващия понеделник — начало на транш първи, ще рече, на нова ера — отидох на „Сен Жорж“ и когато човекът се появи, го проследих. Беше вечерта на кръга около пълнителя за химикалка. Той го очерта, Адамсберг. След това го причаквах на излизане от метрото, с идеята да го проследя до дома му. Но той винаги ми се изплъзваше. А не можех да го следя непрекъснато. Не съм ченге все пак.

— Няма да ви кажа, че сте свършили фантастична работа, обаче сте свършили фантастична работа.

Адамсберг често употребяваше думата „фантастичен“.

— Вярно — потвърди Матилд. — Добре се справих, не като с Шарл Рейер.

— Всъщност той харесва ли ви?

— Зъл е като куче, истинско животно, но това не ми пречи. Уравновесява ми Клеманс, старата дама, която видяхте. Тя е добра до глупост. Понякога ти се струва, че го прави нарочно. Шарл не успя да ме предизвика, нея пък съвсем няма да успее. Това ще му е от полза, ще му притъпи зъбите.

— Между другото зъбите на Клеманс си ги бива.

— Забелязали сте значи. Като на Crucidula russula са, не като на човек. Сигурно отблъскват кандидатите й. Трябва да се преправят очите на Шарл, трябва да се преправят зъбите на Клеманс, трябва да се преправи целият свят. Ама пък колко ще е скучно после! Ако побързаме, можем да стигнем до „Сен Жорж“ в десет часа, ако това ви е идеята. Обаче казвам ви, Адамсберг, не е той. Според мен някой друг използва кръговете му. Не е невъзможно, нали?

— Този някой трябва отлично да познава навиците му.

— Аз как ги познавам.

— Да, но не го повтаряйте много-много, защото ще ви заподозрат, че онази вечер сте последвали човека с кръговете, после сте пренесли зашеметената си жертва с колата си до улица „Пиер и Мари Кюри“, където сте я заклали на място, в центъра на кръга, като сте внимавали да не излезе извън чертата. Но това изглежда нелепо, нали?

— Не и ако се отнася за някой друг. В такъв случай би изглеждало съвсем вероятно. Дори твърде изкусително. Този маниак, който плаче да стане плячка на правосъдието и на всичко отгоре чертае кръгове, достатъчно широки, за да поберат труп. Това би отворило апетита за убийство на доста хора.

— А каква подбуда ще открие правосъдието, ако се окаже, че жертвата е абсолютно непозната на човека с кръговете?

— Правосъдието ще реши, че става дума за безпричинно убийство, извършено от маниак.

— Но без нито един от обичайните симптоми. Как тогава „истинският“ убиец според вашата хипотеза ще е сигурен, че човекът с кръговете ще бъде осъден вместо него?

— Какво ви се върти из главата, Адамсберг?

— Нищо, госпожо, наистина нищо. Просто от самото начало усещам в тези кръгове нещо болезнено. Не знам дали авторът им е убил онази жена и може би вие сте права. Може би човекът с кръговете е само жертва. Вие умеете да разсъждавате и да вадите заключения по-добре от мен, вие сте учен. Аз не съм по дедукциите. Но това, което усещам в момента, е, че човекът с кръговете не е особено добродушен, дори да е ваше протеже.

— Но нямате никакво доказателство.

— Никакво. Но от седмици се опитвам да науча нещо за него. Смятах го за опасен още когато ограждаше клечки за уши и ролки за коса. И днес го смятам за такъв.

— Ама, велики боже, Адамсберг, вие работите съвсем на обратно! Все едно казвате, че ястието не струва просто защото ви се е повдигало още преди да седнете на масата!

— Знам.

Адамсберг изглеждаше притеснен сам от себе си, очите му бягаха към сънища или кошмари, в които Матилд не можеше да го последва.

— Елате — каза тя. — Отиваме на „Сен Жорж“. Ако имаме късмет да го видим, ще разберете защо го защитавам.

— И защо всъщност? — тъжно се усмихна Адамсберг и стана. — Не може да е съвсем лош, понеже ви е махнал с ръка?

Гледаше я с килната настрани глава, с неопределимо усукани устни и беше толкова прекрасен, че Матилд отново почувства — с този мъж животът щеше да е малко по-лек. На Шарл трябваше да се преправят очите, на Клеманс — зъбите, а на Адамсберг — всяко божие нещо по лицето. Било защото е накриво, било защото е прекалено дребно, било защото е прекалено едро. Само че Матилд би забранила да се пипа каквото и да е.

— Твърде хубав сте, Адамсберг — каза тя. — Трябвало е да станете не ченге, а курва.

— Но аз съм и курва, госпожо Форестие. Като вас.

— Значи затова ми харесвате. Но това няма да ми попречи да ви докажа, че моята интуиция за човека с кръговете не отстъпва на вашата. Внимавайте, Адамсберг, тази вечер няма да го закачате, не и в мое присъствие, обещали сте ми.

— Обещал съм, нищо няма да закачам — отвърна Адамсберг.

И си помисли, че ще се опита да не закача и Кристиан, която го чакаше гола в леглото му. Но на голо момиче не се отказва. Права беше Клеманс — имаше нещо не съвсем наред тази вечер. Впрочем у Клеманс също имаше нещо не съвсем наред. Колкото до Шарл Рейер, при него бе не просто не наред, ами пълно безредие и крещящ вътрешен хаос.

Когато се върнаха в голямата стая с аквариума, за да си вземе Матилд палтото, Шарл продължаваше да говори на Клеманс, която го слушаше със съсредоточено внимание и дърпаше от цигарата си като ученичка. Шарл тъкмо казваше:

— Баба ми умряла една вечер, след като преяла с меденки. Но истинската семейна драма настъпила на другия ден, когато заварили татко на масата да дояжда меденките.

— Хубаво — каза Клеманс. — Обаче какво да пиша на онзи шейсет и шест годишния?

— Лека нощ, пиленца — подхвърли Матилд пътьом.

Матилд вече се бе впуснала в действие, тичешком взе стълбището, после се понесе към „Сен Жорж“. Адамсберг обаче не умееше да бърза.

— Сен Жорж — подвикна му Матилд, докато се оглеждаше за такси — не беше ли убил ламята?

— Не знам — отвърна Адамсберг.

Спряха едно такси, което ги остави на „Сен Жорж“ в десет и пет.

— Чудесно — каза Матилд, — не сме закъснели.

В единайсет и половина човека със сините кръгове все още го нямаше никакъв. В краката на Адамсберг и Матилд се издигаше купчина фасове.

— Лош знак — каза Матилд. — Няма да дойде.

— Заподозрял е нещо — предположи Адамсберг.

— Заподозрял е какво? Че ще го обвинят в убийство? Това е нелепо. Нищо не доказва, че е слушал радио, нищо не доказва, че е в течение. Много добре знаете, че не излиза всяка нощ. Съвсем просто е.

— Вярно. Може би все още не знае. Или пък знае и е заподозрял нещо. Сега му е известно, че е наблюдаван, и ще промени маршрутите си. Това е сигурно. Зор ще видим, докато го открием.

— Защото той е убиецът, така ли, Адамсберг?

— Не знам.

— Колко пъти на ден казвате „не знам“ и „може би“?

— Не знам.

— В течение съм на всичко, което сте направили досега, и то не е никак малко. Но все пак, когато ви види, човек се пита. Пита се сигурен ли сте, че мястото ви е в полицията.

— Абсолютно. А и не правя само това.

— Тъй ли? Какво друго правите?

— Ами например драскам си.

— Какво си драскате?

— Листа на дървета и листа на дървета.

— И това ви е интересно? Защото мен би ме отегчило до смърт.

— А рибите да не са по-интересни?

— Ама какво имате всички против рибите? И защо не си драскате лица? Все е по-забавно.

— По-нататък. Много по-нататък или никога. Започва се от листа на дървета. Всеки китаец ще ви го каже.

— По-нататък… Вече сте на четирийсет и пет години, нали?

— Да, ама не ми се вярва.

— Виж ти, и аз съм така.

И после, понеже Матилд носеше в джоба си бутилчица с коняк и понеже бе много захладняло, тя каза, че сме транш втори и всичко се проваля, и като нищо можем да му пийнем малко.

Когато решетките на метрото се спуснаха, човекът с кръговете още не бе идвал. Но Адамсберг бе имал време да разкаже на Матилд, че малката му любима е предала богу дух някъде по света и че той дори не е бил там, за да направи нещо по въпроса. Матилд намери историята за завладяваща. Тя каза, че е срамно да се остави малката да предаде богу дух, че познава света като петте си пръста и че ще разбере дали малката е погребана с маймунката си, или без. Адамсберг чувстваше главно, че е пиян като свиня, защото нямаше навик да пие. И не успяваше да произнесе правилно „Уахигуя“.

Някъде по същото време Данглар беше в кажи-речи същото състояние. Четиримата близнаци го караха да изпие голяма чаша вода, за да разтворел алкохола, така казваха. Освен четиримата близнаци имаше и едно петгодишно момченце, което спеше, свито на кравай на коленете на Данглар и за него капитанът не бе посмял да каже на Адамсберг. Него жена му бе направила със синеок мъж, това се набиваше на очи, и един ден го бе оставила на Данглар, заявявайки, че най-добре малките да са си заедно. Две двойки близнаци, плюс едно единично, вечно зашито за коленете му, общо правеха пет и Данглар се боеше, че ако си признае, ще го вземат за кръгъл глупак.

— Ама че сте досадни, вечно искате да ме разтваряте — каза Данглар. — А ти — обърна се той към първото момче от близнаците, — не намирам за много забавно да си наливаш бяло вино в пластмасови чаши под предлог, че искаш да проявиш разбиране към мен или че така било по-шик, или че не те е страх от бяло вино в пластмасови чаши. На какво ще заприлича къщата, ако навсякъде се търкалят пластмасови чаши? За това помисли ли, Едуар?

— Не е за това — отвърна момчето, — а заради вкуса и защото омекваш после.

— Не искам и да знам — каза Данглар. — Ще омекваш, ако господин виконт Дьо Шатобриан и деветдесет момичета ти покажат пътя и станеш ченге, добре облечено отвън и разложено отвътре. Ще се учудя, ако успееш. Дали да не направим една тайна сбирка тази вечер?

На тайните си сбирки Данглар и момчетата му обсъждаха полицейското злободневие. Понякога сбирките траеха часове и момчетата ги обожаваха.

— Представете си — започна Данглар, — че Кръстителят се измете и ни остави сами да се оправяме с цялата гнус. Това толкова ме изнерви, че в три часа вече бях пиян. Във всеки случай няма съмнение, че около предишните кръгове и около кръга на мъртвата е писал един и същи човек.

— „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“ — изрецитира Едуар. — Или: „Едуар, Едуар, какво правиш в този бар?“. Или: „Виолет яде сладолед в кабриолет“. Или…

— Стига, моля ти се — каза Данглар. — Да, „Виктор, какъв позор…“, това си мирише на порок и на смърт, и на заплаха, и на нещастие, и на каквото искаш. Адамсберг пръв го усети. Но достатъчно ли е, за да обвиниш човека? Графологът е категоричен — не е луд, не е дори неуравновесен, образован е, едновременно устремен към успеха и неосъществен, агресивен и прикрит — това са негови думи. Каза също: „Човекът е вече на възраст, изживява криза, но се владее. Настроен е песимистично, обсебен е от смъртта, следователно от вечността. Или пък е неудачник на път да успее, или е преуспял човек на път да се провали“. Графологът си е такъв, милички, обръща всичките си фрази като ръкавици, насочва ги ту насам, ту натам. Например не би могъл да говори за желанието за надежда, без да каже нещо за надеждата на желанието и тъй нататък. На момента изглежда интелигентно, но после си даваш сметка, че не си разбрал кой знае какво. Освен че досега всички кръгове са направени от един и същи човек, разумен и нормален, на път да успее или да се провали. Но дали мъртвата е поставена във вече очертания кръг впоследствие, това момчетата от лабораторията казват, че нямало как да се определи. Можело да е така, можело и да е иначе. Това отговор на химик ли е, кажете ми? А и трупът не се старае особено да помогне. Значи това е труп на кукла, гладка като порцелан, без никакви любовни драскотини, без семейна патология, без парична невроза, без нечестиви наклонности, без нищо. Само вълнени чилета и вълнени чилета, почивки в Турен, поли до глезените и солидни обувки, тефтерче за записки и сума ти сухари със стафиди в кухненския бюфет. Които, между другото, споменава в тефтерчето си: „Невъзможно е да се яде сухар в службата, навсякъде падат трохи и шефката забелязва“. И т.н. Ще кажете: ама какви ги е вършила навън снощи? Връщала се от среща с братовчедка си, която работи на едно гише на метростанцията „Люксанбур“. Често е ходила при нея, седяла в стайчето, хапвали си чипс и плетяла ръкавици, които продавала в магазина, след това се прибирала пеш, явно по улица „Пиер и Мари Кюри“.

— Това ли е единствената й роднина?

— Да, и тя ще я наследи. Но да наследиш сухари със стафиди и няколко банкноти в кутия от захар… Не ми се вярва братовчедката или съпругът й да заколят Мадлен Шатлен за това.

— Но ако някой е искал да използва кръга, откъде е знаел къде ще го начертаят тази нощ?

— Това е въпросът, милички. Но все някак ще му отговорим.

Данглар стана и внимателно отнесе петия, изтърсака Рьоне, в леглото му.

— Например — продължи той — новата приятелка на комисаря, Матилд Форестие, май е виждала човека с кръговете. Адамсберг ми го каза. Ето че пак успявам да произнеса името му. Добре ми се отразяват тези диалози.

— Засега повече прилича на монолог — отбеляза Едуар.

— А пък тази жена, дето познава човека с кръговете, ме тревожи — добави Данглар.

— Онзи ден каза — рече първата от близначките, — че била хубава и трагична, и дрезгава, и главозамайваща като някоя изпаднала в немилост фараонка, обаче не те тревожеше.

— Мисли, преди да говориш, момиченце. Онзи ден още никой не беше убит. Но сега си я спомням как влезе в управлението под някакъв безумен предлог, как се правеше на интересна, за да проникне у Адамсберг, как говореше каквото й дойде наум само и само да съобщи, че познава човека с кръговете. Десетина дни преди убийството, тъкмо навреме.

— Искаш да кажеш, че е била намислила да убие Мадлен и е отишла при Адамсберг, за да се направи на невинна? — каза Лиза. — Като онази жена, която пречука дядо си месец след като бе споделила с теб „предчувствията“ си? Сещаш ли се?

— Спомняш си я, а? Впрочем у нея нямаше нищо фараонско, по-скоро змийско. За малко да ни се изплъзне. Класическият номер на убийците, които телефонират, за да съобщят, че са открили труп, само малко по-усъвършенстван. Като нахлуването на Матилд в управлението. Вече я чувам как протестира: „Ама, господин комисар, щях ли да ви кажа, че следя човека с кръговете, ако имах намерение да си послужа с него, за да извърша убийство?“. Опасна, но изтънчена маневра, която би била в неин стил. Защото тя е доста изтънчена, не мислите ли?

— И е искала да убие дебелата Мадлен?

— Не — каза Арлет, — теглила е чоп и се е паднала горката Мадлен, първата от серията, която ще лепне на маниака с кръговете. Татко това има предвид.

— Може би татко наистина това има предвид — потвърди Данглар.

На другата сутрин Матилд видя Шарл Рейер на долния етаж, наведен към вратата си. Всъщност тя се попита дали не чака нея, дали не се преструва, че не намира ключалката. Обаче когато мина покрай него, той не каза нищо.

— Шарл, през ключалките ли гледате?

Шарл се изправи и обърна към нея лицето си, което изглеждаше зловещо в сумрака на стълбището.

— Вие ли, кралице Матилд, се шегувате така жестоко?

— Аз, Шарл. Изпреварвам ви. Нали знаете стария принцип: „Ако искаш мир, готви се за война“.

Шарл въздъхна.

— Добре, Матилд. В такъв случай помогнете на бедния слепец да вкара ключа в ключалката. Още не съм свикнал.

— Ето тук е — каза Матилд, насочвайки ръката му. — Готово, заключено е. Шарл, съставихте ли си мнение за ченгето, което дойде снощи?

— Не. Не слушах разговора ви, а и трябваше да развличам Клеманс. У Клеманс ми харесва това, че е пълна откачалка, а съществуването на пълни откачалки ми се отразява благотворно.

— Днес имам намерение да проследя една мъжка откачалка, която неизвестно защо се интересува от митичната ротация на слънчогледовите стъбла. Това може да ми отнеме цял ден и цяла вечер. Затова, ако нямате нищо против, бих искала да се видите с онова ченге вместо мен. На път ви е.

— Какви ги вършите, Матилд? Вече постигнахте целта си — а каква ли е тя — като ме накарахте да дойда да живея у вас. Искате да ми сменяте очите, после ми тропосвате вашата Клеманс за цяла една вечер, сега пък ме изпращате при полицай… Защо изобщо ме издирихте? Какво смятате да правите с мен?

Матилд сви рамене.

— Прекалено много въпроси задавате, Шарл. Просто се срещнахме, това е всичко. Когато не става дума за подводна биомаса, аз се поддавам на поривите си, без много да му мисля. Обаче като ви слушам сега, си казвам, че не би било зле от време на време и да му мисля. Така не бих си проваляла сутринта заради някакъв слепец в лошо настроение, в когото се препъвам, докато слизам по стълбите.

— Извинявайте, Матилд. Какво искате да кажа на Адамсберг?

Шарл се обади в службата си, за да предупреди, че ще закъснее. Искаше най-напред да отиде до управлението заради кралица Матилд, да й услужи, да й направи удоволствие. Да се опита довечера да се държи мило, да й каже, че разчита на нея, че с удоволствие й е направил услуга. Не искаше да отблъсне Матилд, това бе последното нещо, което желаеше. Искаше засега да се държи за Матилд, да не я изпуска, да се опита да не се обърне, за да я цапардоса. Да продължи да я слуша как говори каквото й дойде наум, да чува дрезгавия й глас и разказите за живота й на въжеиграч на път да си разбие мутрата, не е зле да й подари някакво бижу довечера, за да й достави удоволствие, златна брошка например, не, не златна брошка, а пиле с тарос, тя положително предпочита едно хубаво пиле с тарос, да я слуша да си говори ей така, наизуст, победоносно, да заспи вечерта, опиянен от хладкото шампанско, не бива да му сменят очите, не бива да я цапардосва, трябва да й купи едно вкусно пиле с тарос и да я напои с шампанско.

Вероятно вече бе наближил управлението, но не беше сигурен, разбира се. То не фигурираше сред сградите, чието местоположение бе установил със сигурност. Трябваше да пита. Шарл вървеше бавно и колебливо прекарваше края на бастуна си по тротоара. Щеше да се изгуби на тази улица, несъмнено. Защо Матилд го бе изпратила тук? Започваше да изпитва огромна умора. А появеше ли се огромната умора, след нея идваше и яростта, разпространяваше се на смъртоносни пристъпи от дъното на стомаха до гърлото му, за да изпълни след това целия му мозък.

По същото време и Данглар наближи управлението. Чувстваше се зле, яко го цепеше главата. Видя исполинския слепец, закован недалеч от входа, лепнал на лицето си изражение на високомерно отчаяние.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита Данглар. — Да не сте се изгубили?

— А вие? — отвърна Шарл.

Данглар прекара ръка през косата си.

Гаден въпрос. Дали се беше изгубил?

— Аз не — каза той.

— Напротив — настоя Шарл.

— Що не си гледате работата? — сопна се Данглар.

— А вие що? — рече Шарл.

— По дяволите — каза Данглар. — Оправяйте се сам.

— Търся полицейското управление.

— Работя в управлението. Ще ви заведа. За какво ви е управлението?

— За човека с кръговете — отвърна Шарл. — Трябва да се видя с Жан-Батист Адамсберг. Той ви е началник, нали?

— Чиста истина — каза Данглар. — Но кой знае дали е дошъл. Може още да се рее някъде. Идвате да му съобщите нещо или да се посъветвате с него? Защото е добре да знаете, че началникът никога не дава съвети, все едно дали сте му ги поискали, или не впрочем. Тъй че, ако сте журналист, по-добре идете при колегите си, ей там. Цяла банда се е събрала вече.

Междувременно стигнаха до входната врата. Шарл се спъна в едно стъпало и Данглар го подкрепи. Шарл усети как към мъртвите му очи зад очилата се надига бързотечен гняв. Каза бързо:

— Не съм журналист.

Данглар се намръщи и прекара пръст по челото си, макар да знаеше, че главоболието няма да му мине, ако го натисне с пръст.

Адамсберг беше дошъл. Данглар не можеше да каже, че се е настанил на бюрото си, нито дори че е седнал. Комисарят просто се беше поставил там, твърде лек за големия фотьойл и твърде наситен за светлия бяло-зелен декор.

— Господин Рейер иска да говори с вас — обяви Данглар.

Адамсберг вдигна очи и остана по-поразен и от вчера от лицето на Шарл. Матилд беше права — хубостта на слепеца бе изумителна. А Адамсберг се възхищаваше от красотата на другите, макар да се бе отказал да я желае за себе си. Не си спомняше впрочем някога да е искал да бъде на мястото на някой друг.

— Останете, Данглар — каза той. — Отдавна не сме се виждали.

Шарл потърси пипнешком фотьойл и седна.

— Матилд Форестие — обяви той — няма да може да ви придружи довечера на метростанцията „Сен Жорж“, както ви е обещала. Това е съобщението, което трябваше да ви предам.

— И как си представя, че ще позная човека с кръговете, след като само тя го е виждала?

— Ще ви кажа как — усмихна се Шарл. — Помоли ме да я заместя, защото според нея човекът оставя след себе си лека миризма на гнила ябълка. Каза, че трябвало само да чакам с вирнат нос, да дишам дълбоко и съм щял да бъда първокласно куче, специализирано по гнилите ябълки.

Шарл сви рамене.

— Разбира се, и дума не може да става. Понякога тя е прекалено нелюбезна.

Адамсберг изглеждаше притеснен. Беше се обърнал настрани, подпрял крака на пластмасовото кошче и положил лист хартия на бедрото си. Имаше вид на човек, който всеки миг ще започне безгрижно да си рисува, но Данглар усещаше, че не беше така. Лицето на Адамсберг бе по-мургаво от обикновено, носът — по-остър, зъбите се стискаха и отпускаха.

— Да, Данглар — каза той тихо. — Нищо не можем да направим, ако госпожа Форестие не води хорото. Според вас не е ли странно?

Шарл понечи да си тръгне.

— Не, господин Рейер, останете — каза Адамсберг със същия тон. — Неприятно ми е да ви кажа, но сутринта имах едно анонимно обаждане. Един глас ме попита: „Чели ли сте статията, която излезе преди два месеца във вестник «Пети район в пет страници»? Като я прочетете, господин комисар, попитайте онези, които знаят, за какво става дума“. И затвориха. Е, ето го вестничето, намерих го. Клюкарско издание, но има доста читатели. Вземете, Данглар, прочетете ни статията, горе на страница втора. Знаете, че чета лошо.

Че част от журналистите се занимават с деянията на един нещастен ненормалник, ограждащ с тебешир стари капачки от бирени шишета, на което е способно всяко срещнато дете, само показва, уви, жалката представа за журналистическия занаят на немалко наши колеги. Но че и учените се намесват в играта, говори зле за френската наука. Вчера изтъкнатият психиатър Веркор-Лори посвети цяла колона на тези незначителни случки. И това не е всичко. Из квартала ни се носи мълвата, че Матилд Форестие, известна в целия свят с работата си с подводната фауна, на свой ред е обърнала поглед към този, който така добре забавлява обществото. Тя, изглежда, е стигнала дотам да се запознае с него и дори го е придружавала в някои от нелепите му нощни обиколки, така че в момента е единствената, разбудила „мистерията на кръговете“. Голяма работа е свършила! Впрочем тя сама е разкрила тайната си на една добре полята вечер във „Вкусния бульон“, когато празнувала излизането на последната си книга. Вярно е, че нашият район винаги се е гордял с тази своя прочута и дългогодишна обитателка, но дали госпожа Форестие няма да направи по-добре да харчи държавните пари за своите скъпи риби, а не за да преследва някакъв най-вероятно злосторен глупак, неуравновесен маниак, когото инфантилното неблагоразумие на дамата рискува да привлече и в нашия квартал, досега пощаден от автора на кръговете? Съществуват риби, допирът до които убива. Госпожа Форестие знае много по този въпрос и ние няма да й даваме урок. Но какво знае за опасните градски риби? Не рискува ли, като насърчава подобни деяния, да размъти водата? И защо се опитва да издърпа тази уловена в мрежите й плячка в сърцето на нашия район, предизвиквайки законното неудоволствие на жителите му?

— Което означава — каза Данглар, като остави вестника на масата, — че лицето, което ви се е обадило, е узнало за убийството вчера или тази сутрин и веднага се е свързало с вас. Очевидно — бързак, който при това май не си пада особено по госпожа Форестие.

— И после? — попита Адамсберг, все още седнал настрани и все още помръдващ челюсти.

— После означава, че благодарение на тази статия много хора отдавна са научили, че госпожа Форестие си има някои малки тайни. И биха могли да пожелаят и те да ги узнаят.

— Защо?

— В най-добрия случай, за да ги продадат на някой вестник. В най-лошия — за да се отърват от тъща си, да я оградят с кръг и да я припишат на новия парижки маниак. Тази мисъл може и да е споходила някои прости и измъчени глави, прекалено страхливи, за да поемат риска от открито престъпление. Откривала им се е чудесна възможност, само е трябвало да се запознаят с навиците на човека с кръговете. С няколко чаши в стомаха Матилд Форестие е била идеалният информатор.

— И после какво?

— И после можем например да се запитаме по каква случайност господин Шарл Рейер се е настанил у Матилд няколко дни преди убийството.

Данглар си беше такъв. Не се смущаваше да изтърсва подобни фрази точно пред хората, които обвиняваше в нещо. За себе си Адамсберг знаеше, че е неспособен да бъде толкова директен, и намираше за полезно, че Данглар не се страхува да засегне някого. Страх, поради който комисарят често казваше каквото и да е, само не истината. А за ченге това даваше непредвидени и невинаги добри резултати.

След това в кабинета настана дълга тишина. Данглар все още притискаше с пръст челото си.

Шарл бе очаквал капан, но не успя да скрие изненадата си. В тъмнината, която го обгръщаше, си представяше насочените към него погледи на Адамсберг и Данглар.

— Отлично — каза накрая той. — Наемател съм на госпожа Форестие от пет дни. Сега знаете точно колкото и аз. Нямам желание да ви отговарям, нито да се защитавам. Нищо не разбирам от тъпия ви случай.

— Нито аз — каза Адамсберг.

Това подразни Данглар, който би предпочел Адамсберг да не признава незнанието си пред Рейер. Комисарят бе започнал да драска върху коляното си. Което също не харесваше на Данглар — Адамсберг да стои ей така, пасивен и небрежен, без да задава никакъв въпрос, който да му позволи да поизясни нещата.

— И все пак — настоя Данглар, — защо пожелахте да живеете в нейната къща?

— Мамка му — ядоса се Шарл. — Тя дойде в хотела ми и ми предложи апартамента!

— Но вие седнахте до нея в кафенето, не е ли така? И вие й казахте, че си търсите жилище.

— Ако бяхте сляп, щяхте да знаете, че не съм способен да разпозная някого на тротоара пред кафенето.

— Смятам ви за способен да вършите сума ти необичайни неща.

— Хайде стига — прекъсна ги Адамсберг. — Къде е Матилд Форестие?

— Следи някакъв тип, който вярва в ротацията на слънчогледите.

— Добре, след като нищо не знаем и нищо не можем да направим, да оставим това — каза Адамсберг.

Този аргумент съвсем отчая Данглар. Той предложи да издирят Матилд, за да узнаят повече веднага, да поставят пост пред дома й, който да я чака да се върне, да прескочат до Океанографския институт.

— Не, Данглар, няма да правим нищо подобно. Тя ще се прибере. Затова пък трябва да поставим постове довечера на метростанциите „Сен Жорж“, „Пигал“ и „Нотр Дам дьо Лорет“, като им опишем човека с кръговете. За всеки случай. И след това да чакаме. Човекът, който мирише на гнила ябълка, ще продължи да чертае кръгове, това е неизбежно. Така че ще чакаме. Но нямаме никакъв шанс да го забележим. Той ще смени маршрута си.

Данглар стана от мястото си и захвана да прави вълнообразни движения из стаята.

— Но какво ни интересуват кръговете му, ако не той е убиецът? — каза той. — Човекът с кръговете! За какво ни е този нещастник? Трябва ни онзи, който го използва!

— На мен ми трябва човекът с кръговете. Така че продължаваме да го търсим.

Данглар съвсем се потисна. Щеше да му е нужно много време, за да свикне с Адамсберг.

Шарл долавяше напрежението в стаята. Усещаше смътното объркване на Данглар и нерешителността на Адамсберг.

— Между другото, господин комисар — каза Шарл, — кой от двама ни се придвижва слепешката?

Адамсберг се усмихна.

— Не знам — каза той.

— Заради тази история с анонимното обаждане предполагам, че ще трябва да остана на ваше разположение, както се казва — продължи Шарл.

— Какво да ви кажа — рече Адамсберг. — Във всеки случай с нищо няма да попречим на работата ви. Не се безпокойте.

— Не се безпокоя за работата си, господи комисар.

— Знам. Просто казвам.

Шарл чу шум от плъзгащ се по хартия молив и предположи, че комисарят рисува, докато говори.

— Не знам как един слепец би могъл да извърши убийство. Но съм заподозрян, нали?

Адамсберг направи уклончив жест.

— Да кажем, че зле сте избрали момента, в който да се настаните у Матилд Форестие. Да кажем, че по една или друга причина наскоро сме се интересували от нея и от това, което знае, ако не е скрила нещо впрочем. Данглар ще ви обясни. Данглар е неимоверно интелигентен. Човек си отпочива, като работи с него. Да кажем също, че сте малко по-зъл, отколкото би трябвало, което не улеснява нещата.

— Защо мислите така? — попита Шарл и се усмихна — със зла усмивка, отсъди Адамсберг.

— Госпожа Форестие ми каза.

Шарл за пръв път като че ли се разтревожи.

— Да, тя ми каза — повтори Адамсберг. — „Зъл е като куче, но ми харесва.“ Вие също я харесвате. Защото Матилд действа на хората благотворно, кара очите им да блестят като излъскани. Така им действа. Виж, Данглар не я харесва, вярно е. Сърди й се по причини, които сам ще ви обясни. Дори се изкушава да й навреди по някакъв начин. Намира за странно, че Матилд дойде в управлението и ми разказа за човека с кръговете и с гнилата ябълка доста преди убийството. И е прав, много е особено. Дори гнилата ябълка е особена. Тъй или инак не ни остава друго, освен да чакаме.

Адамсберг пак започна да рисува.

— Тъй, тъй — каза Данглар. — Не ни остава друго.

Не беше в добро настроение, когато изпрати Шарл до улицата.

Отново тръгна по коридора, като си мърмореше нещо с все още опрян в челото пръст. Ами да, сърдеше се на Матилд заради тялото си във формата на кегла, защото знаеше, че Матилд е от ония жени, които не биха спали с тела във формата на кегли. Затова му се щеше да е виновна за нещо. А и тази история със статията идваше съвсем навреме. Със сигурност щеше да заинтересува малките. Обаче след грешката с девойката от бижутерийния магазин се бе заклел да работи само с доказателства и факти и с нито една от гадостите, които ви се мотаят из главата. Така че трябваше да внимава с Матилд.

Шарл продължи да нервничи през цялата сутрин. Разтрепераните му пръсти с мъка улучваха дупчиците.

Матилд също се ядосваше. Беше изтървала човека със слънчогледите. По най-идиотския начин — човекът просто скочи в едно такси, а тя се озова насред площада пред Операта разочарована и объркана. През транш първи веднага щеше да обърне една наливна. Но през транш втори не трябваше да взема нещата на сериозно. Да проследи някой друг? Който и да е? Защо не? От друга страна, наближаваше пладне, а тя бе близко до службата на Шарл. Можеше да мине и да го покани на обяд. Беше се държала малко грубо с него сутринта, под предлог, че през транш втори може да говори каквото й хрумне, и имаше желание да поправи нещата.

Сложи ръка на рамото на Шарл точно когато той излизаше от сградата на улица „Сен Марк“.

— Гладна съм — рече Матилд.

— Съвсем навреме идвате — каза Шарл. — Всички ченгета на земята мислят за вас. Сутринта е имало нещо като донос срещу вас.

Матилд седеше на пейката в дъното на ресторанта и нищо в гласа й не показваше, че новината я е притеснила.

— Все пак де — настоя Шарл. — Ченгетата спокойно могат да помислят, че вие сте били най-добре поставена, за да помогнете на убиеца. Само вие сте могли да му посочите времето и мястото, където да намери необходимия му кръг. Дори сте напълно подходяща за извършител на убийството. С идиотските си мании, Матилд, ще ни навлечете големи неприятности.

Матилд се разсмя и поръча купища храна. Вярно се оказа, че била гладна.

— Забележително! — възкликна тя. — Непрекъснато ми се случват необикновени неща. Такава ми е съдбата. Тъй че едно в повече или в по-малко… Онзи ден във „Вкусния бульон“, сигурно е било през транш втори, та бях пийнала повече и сигурно съм надрънкала куп дивотии. Между другото нямам много ясен спомен от вечерта. Ще видите, че Адамсберг ще разбере и няма да тръгне да търси невъзможното на края на света.

— Мисля, че го подценявате, Матилд.

— Аз не мисля така — отвърна Матилд.

— Подценявате го. Впрочем много хора го подценяват, но не и Данглар. Нито аз. Знам, Матилд. Гласът на Адамсберг е като сън, люлее ви, омагьосва ви и ви приспива. Умът му приютява далечни образи и нестройни мисли, но е насочен към неотвратимото решение, за което може би само той се досеща.

— Може ли все пак да си хапвам? — попита Матилд.

— Естествено. Трябва да знаете, че Адамсберг не напада, а ви преобразява, заобикаля ви, минава зад вас, отдалечава се, но в крайна сметка ви обезоръжава. Адамсберг не може да бъде нито преследван, нито заловен, дори не от вас, кралице Матилд. Винаги ще ви се изплъзва чрез своята мекота или чрез внезапното си безразличие. Така че за вас, за мен, за който и да е той може да бъде благотворен или смъртоносен като слънце. Зависи как ще се изложите на лъчите му. А за убиеца е ужасяващ противник, да го знаете. Ако аз бях извършил убийство, щях да предпочета ченге, за което мога да се надявам, че ще реагира, ченге, което да не се стича като вода и после внезапно да става твърдо като камък. Адамсберг тече и се втвърдява, устремен към целта си като към устие. И значи вътре убиецът може и да се удави.

— Цел ли? Що за глупост е да имаш цел? Само хлапетата имат цел — каза Матилд.

— Може би иска да открие прословутия лост, с който се повдига светът, или окото на циклона — още едно око, Матилд — където нещата са други, където може би са събрани знанието и крехката вечност. Не сте ли мислили за това, Матилд?

Матилд бе спряла да яде.

— Изумявате ме, Шарл, наистина. Казвате всичко това с апломба и метафорите на свещеник, а сте разговаряли с него само един час тази сутрин.

— Превърнал съм се в куче, Матилд — изръмжа Шарл. — Куче, което чува повече от човеците и подушва повече от човеците. Мръсно куче, което може да измине хиляди километри по права линия, за да се върне вкъщи. Така че и аз знам някои неща, макар да не следвам пътищата на Адамсберг. Толкова са допирните ни точки. Аз се смятам за най-интелигентния човек на тази земя, гласът ми е металически и скърца. За разлика от неговия. Гласът ми реже, усуква, а мозъкът ми функционира като гадна машина и сортира данните и знанието за всичко. От цели и устия не разбирам. Нито притежавам простодушието или силата да си представям, че циклоните имат очи. Отказал съм се от тези глупости, прекалено съм изкушен от злобното желание да отмъщавам, за да се утешавам за безсилието си. А Адамсберг няма нужда да се разсейва, за да живее, разбирате ли ме? И си живее, като впрочем смесва всичко, големите идеи и дребните подробности, впечатленията си и реалността, словото и мислите. Детските вярвания и старческата философия. Вярно е обаче, че е опасен.

— Изумявате ме — повтори Матилд. — Не бих казала, че съм мечтала за син като вас, ако бях, щях да се притеснявам до смърт. Обаче ме изумявате. Започвам да разбирам защо не ви дреме за рибите.

— Сигурно сте права да обичате тези хлъзгави твари с кръгли очи, които дори не могат да ви нахранят. Аз лично не бих се разстроил, ако всичките риби на света измрат.

— Имате дарбата да ми внушавате идеи, невъзможни за транш втори. Дори на вас са ви неприятни, целият сте в пот. Не се тревожете толкова за Адамсберг. Той все пак е мил човек, не е ли така?

— Мил е — съгласи се Шарл. — И казва твърде много мили неща. Това би трябвало да ви притеснява.

— Изумявате ме, Шарл — потрети Матилд.

Веднага след като обядва, Адамсберг реши да опита нещо.

Вдъхновен от примера на тефтерчето, намерено у мъртвата, той купи малък бележник, който се побираше в задния джоб на панталона му. Така че ако му хрумнеше нещо интересно, можеше начаса да си го запише. Не че очакваше чудеса. Но си казваше, че като изпише бележника, общият ефект би се оказал полезен и написаното би му осигурило достъп до собствените му мисли.

Засега имаше чувството, че никога не бе живял до такава степен ден за ден. Вече многократно бе забелязвал това — колкото повече грижи имаше, колкото по-сериозни бяха те и колкото по-спешно решение изискваха, толкова по-вяло работеше мозъкът му. В такива дни живееше машинално, нехайно отчужден от света, свалил от себе си и мисли, и качества, с опустяла душа, кухо сърце и ум, настроен на най-късите вълни. Адамсберг добре познаваше, но зле владееше това свое състояние, това необятно безразличие, което обезсърчаваше обкръжението му. Безгрижно освободен от проблемите на планетата, той се чувстваше спокоен и по-скоро щастлив. Но с течение на времето безразличието нанасяше дискретни поражения, като неусетно обезцветяваше околния свят. Съществата ставаха прозрачни и напълно еднакви поради своята отдалеченост. Докато накрая, достигнал върха на безпричинното си равнодушие, самият той не се почувстваше безплътен и съвършено маловажен, докато не се понесеше по течението на чуждото всекидневие, толкова по-склонен да оказва дребни услуги на другите, колкото по-чужди му се струваха те. Рутината на тялото му и на механичния му говор осигуряваше безпроблемното отминаване на дните, но него го нямаше за никого. Така, лишен от самия себе си, Адамсберг не се тревожеше за нищо и в главата му не се оформяха никакви мисли. Тази незаинтересованост не притежаваше дори паническия привкус на вакуума, тази душевна апатия не носеше дори неизлечимите мъки на скуката.

Но, мили боже, колко внезапно бе дошла този път!

Комисарят все още прекрасно си спомняше ужаса от онази вихрушка, която го бе помела вчера, когато си мислеше, че Камий е мъртва. А сега дори думата „вихрушка“ му се струваше лишена от смисъл. Какво можеше да е това нещо, вихрушката? Камий била мъртва? И какво още? Мадлен Шатлен е заклана, човекът с кръговете се разхожда на свобода, Кристиан го обсажда, Данглар е тъжен, как да се оправи с всичко това, а и защо?

Затова седна в кафенето, извади бележника и зачака. Наблюдаваше мислите, които прелитаха през главата му. Те като че ли имаха среда, вярно е, но нямаха нито начало, нито край. Как тогава да ги запише? Отвратен, но все така ведър, час по-късно Адамсберг написа:

Не се сещам за какво да мисля.

После от кафенето се обади на Матилд. Слушалката вдигна Клеманс Валмон. Нестройният глас на старата дама му възвърна чувството за реалност, представата за нещо, което трябва да направи, преди да реши, че му е все тая и че вече спокойно може да пукне. Матилд си беше вкъщи. Комисарят искаше да я види, но не в дома й. Определи й среща в пет часа в кабинета си.

Най-неочаквано Матилд дойде навреме. И сама си се учуди.

— Не разбирам — каза тя. — Това, предполагам, трябва да е „полицейският ефект“.

После погледна Адамсберг, който не си драскаше и който, опънал крака пред себе си, пъхнал едната си ръка в джоба на панталона, хванал цигара с два от пръстите на другата, изглеждаше разтопен в някаква неопределима и неуловима леност. Но Матилд предусещаше, че е способен да упражнява занаята си дори така или по-скоро особено така.

— Имам чувството, че ще се забавляваме по-малко от миналия път — каза Матилд.

— Нищо чудно — отвърна Адамсберг.

— Целият този церемониал в привикването ми в кабинета ви беше направо нелеп. По-добре да бяхме отишли в „Морската лястовица“, щяхме да пийнем по едно, после щяхме да вечеряме. Клеманс е сготвила някаква гнус от родния си край.

— Откъде е?

— От Ньойи.

— Аха. Е, не е много екзотично. Но не става дума за церемониал. Трябва да говоря с вас. А нямам желание да се завирам в „Морската лястовица“, нито където и да е другаде.

— Защото полицаят не трябва да вечеря със заподозрените?

— Напротив — каза Адамсберг уморено. — Близостта със заподозрените е препоръчителна. Но у вас е непрекъсната върволица от какво ли не — слепци, изперкали старици, студенти, философи, съседи отгоре, съседи отдолу, човек трябва да е или царедворец, или нищо, не е ли така? А аз не обичам да съм царедворец, нито да съм нищо. Освен това не знам защо казвам това, то е без всякакво значение.

Матилд се засмя.

— Ясно — каза тя. — В бъдеще ще се срещаме в кафенето или под парижките мостове например, в някое от ония неутрални места, където всички са равни. Като двама почтени републиканци. Сега може ли да изпушим по една цигара?

— Можем. Знаехте ли за онази статия във вестника на Пети район, госпожо Форестие?

— Не бях чувала за нея, преди Шарл да ми я преразкаже на обед. И няма смисъл да се опитвам да си спомням какви съм ги разправяла във „Вкусния бульон“. Мога само с голям процент сигурност да заявя, че когато съм пила, въображението ми е трийсет пъти по-обемно от реалността. Като нищо може да съм разказвала, че човекът с кръговете е споделил вечерята ми, дори ваната ми и дори леглото ми, и че заедно сме подготвяли нощните му лудории. Пред нищо не се спирам, когато искам да ме харесат. Така че можете да си представите. Понякога се държа като природно бедствие, както казва моят приятел философът.

Адамсберг направи гримаса.

— Трудно ми е да забравя, че сте учен — каза той. — Не вярвам да сте толкова непредвидима, колкото ви се иска да бъдете.

— И какво, Адамсберг, смятате, че аз съм заклала Мадлен Шатлен? Вярно, че за онази вечер нямам прилично алиби. Никой не следи къде ходя. В момента нямам мъж в леглото си, нито пазач пред вратата си. Свободна съм като вятър или, ако щете, лека съм като мишка. Какво може да ми е направила тази нещастна жена?

— Всеки с тайните си. Данглар би казал, че тъй като сте следили хиляди хора, Мадлен Шатлен може и да фигурира някъде в бележките ви.

— Не е изключено.

— Би добавил, че през подводното си съществуване сте разпорили коремите на две сини акули. Решителност, смелост, сила.

— Хайде сега, нападате, като се криете зад аргументите на другите? Данглар това, Данглар онова. А вие?

— Данглар е мислител и аз го слушам. За мен важно е само едно — човекът с кръговете и проклетите му занимания. Нищо друго не ме интересува. А за Шарл Рейер какво знаете? Невъзможно е да се каже със сигурност кой от двама ви пръв е пожелал да се запознае с другия. Като че вие, обаче може да ви е насочил натам.

Настъпи мълчание, после Матилд каза:

— Наистина ли мислите, че толкова лесно ме манипулират?

Матилд произнесе тези думи с друг тон и Адамсберг спря драскането, което бе подновил. Седнала отсреща му, тя се усмихваше, горда и добродушна, но уверена в себе си, по царствена, сякаш способна да разтури и пресътвори кабинета му и целия свят само с една обикновена подигравка. Тогава той бавно заговори, излагайки новите предположения, предизвикани от погледа й. Подпрял бузата си с ръка, Адамсберг каза:

— Когато дойдохте в управлението първия път, не търсехте Шарл Рейер, нали?

Матилд се засмя.

— Напротив, търсех го. Само че можех да го намеря и без вашата помощ.

— Разбира се. Какъв идиот съм бил. Но вие лъжете великолепно. На какво си играем в такъв случай? Кого търсехте? Мен ли?

— Вас.

— Искахте да видите как изглеждам, след като във вестниците обявиха назначението ми? Обикновено любопитство?

— Не, естествено, че не — каза Матилд.

— Или искахте да си говорим за човека с кръговете, както предполага Данглар?

— Не е и това. Ако не бях видяла вестникарските изрезки под крака на лампата ви, нямаше и да се сетя за него. Можете и да не ми вярвате сега, когато знаете колко добре умея да лъжа.

Адамсберг поклати глава. Не се чувстваше комфортно.

— Просто бях получила писмо — подхвана Матилд. — „Разбрах, че Жан-Батист е назначен в Париж. Моля те, иди виж.“ Е, дойдох да видя, естествено. Нищо не е случайно в живота, както ви е известно.

Матилд пушеше и се усмихваше. Добре се забавляваше. Страхотен транш си уреждаше.

— Доизкажете се, госпожо Форестие. Писмо от кого? За кого говорим?

Матилд стана и продължи да се усмихва.

— От нашата красива пътешественичка. По-нежна от мен, по-дива, не чак толкова развратна и не толкова откачена. Дъщеря ми. Камий, моята дъщеря. Но за едно бяхте прав, Адамсберг — Ричард III е мъртъв.

Адамсберг не можеше да каже дали след това Матилд си тръгна веднага, или малко по-късно. Колкото и равнодушен да бе в момента, в главата му отекваше едно-единствено нещо — жива. Камий е жива. Малката му любима е кой знае къде и се обича с кой знае кого, но диша, Камий, с упоритото чело, чипия нос, нежните устни, с мъдростта и лекомислието си, със силуета си — жива.

Едва по-късно, докато вървеше по улицата на път за вкъщи — за тази вечер бе наредил да се наблюдават метростанциите „Сен Жорж“ и „Пигал“, предчувствайки, че това няма да даде нищо — едва по-късно осъзна какво точно е научил. Камий е дъщеря на Матилд Форестие. Разбира се. Същата склонност към мистификации като у Матилд, нямаше смисъл да проверява. Същият профил — такова нещо не се произвежда серийно.

Нищо случайно няма. Някъде на планетата малката му любима бе прочела френски вестник, научила за назначението му и писала на майка си. Може би й пишеше често. Може би дори двете често се виждаха. При случай Матилд нищо чудно да организираше научните си експедиции така, че да са близо до местоживеенето на дъщеря й. Със сигурност го правеше. Достатъчно бе да узнае къде се е подвизавала Матилд през последните години, за да разбере къде се е разхождала Камий. Значи е бил прав. Пътешествала е, изгубена, неуловима. Неуловима. Наясно беше. Никога вече нямаше да я улови. Но тя бе пожелала да знае какво става с него. Не се беше стопил в ума й като восък. Впрочем в това никога не се бе съмнявал. Не че се смяташе за незабравим. Но чувстваше, че някакво парченце от него се е забило като камъче на дъното на Камий и поне мъничко й натежава. Не можеше и да бъде другояче. Така трябваше да е. Колкото и безполезна да беше любовта човешка, колкото и нелюбезно да бе настроен през този ден, Адамсберг не можеше да признае, че от тази любов не е останала нито една намагнетизирана частица в тялото на Камий. Точно както бе сигурен, макар да не мислеше често за това, че няма да позволи съществуването на Камий да се разсее напълно в него, макар да не знаеше защо, след като не разсъждаваше по въпроса.

Това, което го ядеше, като дори го откъсваше от далечните простори на безразличието, из които се рееше от началото на деня, бе, че сега можеше просто да попита Матилд, за да узнае. Така де, само да узнае. Да узнае например защо Камий обича някой друг. Но по-добре би било нищо да не узнава и да се задоволи с хотелския прислужник от Кайро, докъдето бе стигнал миналия път. Биваше си го тоз прислужник, брюнет, с дълги мигли и само за една-две нощи, защото беше изгонил хлебарките от банята. Освен това Матилд така или иначе нямаше да му каже нищо. Повече по този въпрос нямаше да говорят. Нито дума за това момиче, което ги разхождаше и двамата от Египет до Пантен. Точка по въпроса. Възможно е наистина да е в Пантен. Но е жива, само това искаше да му съобщи Матилд. Бе спазила обещанието си от онази нощ на метростанцията „Сен Жорж“ да му извади тази смърт от главата.

Може би пък Матилд се боеше, че полицията ще й създава неприятности, и се опитваше по този начин да стане недосегаема? Да му подскаже, че ако досажда на майката, ще натъжи дъщерята? Не. Матилд не беше такава. Повече не трябваше да говорят на тази тема и толкова. Трябваше да остави Камий там, където се подвизаваше, и да продължи разследването около госпожа Форестие, без да се отклонява от маршрута си. Ето това каза съдебният следовател следобед: „Без да се отклонявате от маршрута си, Адамсберг“. Какъв маршрут? Маршрутът предполага план, насочен към бъдещето, а този път Адамсберг планираше по-малко от всякога. Стоеше и чакаше човека с кръговете. Този човек сякаш не тревожеше много хора. Но за него беше създание, което се кикотеше нощем и гримасничеше през деня. Създание трудно уловимо, прикрито, загнило, мъхнато като нощна пеперуда, с противни мисли, от които Адамсберг го побиваха тръпки. Как можеше Матилд да го нарича „безобиден“ и истински да се забавлява, като проследява смъртоносните му кръгове? Това, разбира се, беше, каквото и да разправяше, непредвидимата и своенравна Матилд. Как можеше обаче Данглар, мъдрият и задълбочен Данглар, да го оневинява, да го прогонва от мислите си, след като той се бе вкопчил в мислите на Адамсберг като злотворен паяк? Или може би грешеше той, Адамсберг? Все едно. Не бе способен на друго, освен да върви по течението. И каквото и да се случеше оттук нататък, щеше да върви към този смъртоносен човек. Така че няма как да не го види, налага се да го види. Може би като го види, ще си промени мнението. Засега ще трябва да изчака. Докато човекът с кръговете сам дойде при него. Вдругиден. Може би вдругиден ще има нов кръг.

Наложи се да чака още два дни, сякаш човекът с кръговете си спазваше правилото да не работи в края на седмицата. Във всеки случай той отново грабна тебешира чак в понеделник.

Един патрулиращ полицай откри синия кръг на улица „Кроа Нивер“ в шест часа сутринта.

Този път Адамсберг придружи Данглар и Конти.

Беше пластмасова фигурка на къпещо се бебе, не по-голяма от палец, която се губеше в огромния кръг и правеше потискащо впечатление. Каквато беше и целта, каза си Адамсберг. Данглар явно мислеше същото.

— Този кретен ни предизвиква — рече той. — Да огради човешка фигурка след онзиденшното убийство… Кой знае колко време му е трябвало, за да намери тази кукла, освен ако сам не я е донесъл. Което впрочем не би било честно.

— Не е кретен — каза Адамсберг, — ами гордостта му е наранена и се опитва да завърже разговор.

— Разговор ли?

— Да общува с нас, ако предпочитате. Издържа пет дни след убийството, повече, отколкото смятах, че ще издържи. Променил е маршрута си и е станал неуловим. Обаче започва да говори, да казва: „Знам, че е имало убийство, не се боя от нищо и ето ви доказателството“. И тъй нататък. Сега вече няма причина да спре да говори. Тръгнал е по наклонената плоскост. Разговорливата плоскост. Вече не е достатъчен сам на себе си.

— Има нещо необичайно в този кръг — каза Данглар. — Не е направен като предишните. Почеркът е същият, няма съмнение. Но е подходил по друг начин, какво ще кажеш, Конти?

Конти поклати глава.

— Предишните кръгове — продължи Данглар — бяха очертани наведнъж, все едно че се е придвижвал в кръг и е рисувал, без да спира. А тази нощ е направил два полукръга, които се съединяват, сякаш първо е нарисувал единия, после другия. Не вярвам да е изгубил рутината си за пет дни.

— Вярно — усмихна се Адамсберг. — Проявил е небрежност. Веркор-Лори ще я намери за много интересна и ще е прав.

На другата сутрин Адамсберг се обади в управлението веднага щом се събуди. Човекът бе нарисувал поредния си кръг в Пети район, на улица „Сен Жак“, кажи-речи на две крачки от улица „Пиер и Мари Кюри“, където бе удушена Мадлен Шатлен.

Разговорът продължава, помисли си Адамсберг. Нещо като: „Нищо няма да ми попречи да начертая един кръг близо до мястото на убийството“. И ако не е начертал кръга си на самата улица „Пиер и Мари Кюри“, то е просто проява на деликатност, на добър вкус. Човекът явно е изискан.

— Какво има в кръга? — попита Адамсберг по телефона.

— Намачкана магнетофонна лента.

Докато слушаше обясненията на Маржелон, Адамсберг преглеждаше пощата си. Погледът му бягаше по писмо от Кристиан, богато на страст и бедно на съдържание. Напускам те. Егоист. Не желая да те виждам. Гордост. И тъй нататък на шест страници.

Хубаво, ще видим довечера, каза си той, убеден, че е егоист, но и установил от опит, че хората, които наистина ви напускат, не се хабят да ви пишат писма от шест страници, а се измъкват без много приказки, както бе направила малката му любима. Както и че онези, които се разхождат с подаваща се от джоба дръжка на пистолет, никога не се самоубиват — нещо подобно беше казал един поет, чието име не знаеше. Следователно Кристиан щеше да се завърне с множество изисквания. Предстояха усложнения. Докато беше под душа, Адамсберг си обеща да не бъде прекалено противен и да не забрави да помисли по въпроса довечера, ако се сетеше.

Определи среща на Данглар и Конти на улица „Сен Жак“. Намачканата магнетофонна лента приличаше на купчина черва, изложени на сутрешното слънце в средата на големия кръг, този път очертан наведнъж. Данглар — дълъг, уморен, с почти руси, отметнати назад коси — го гледаше как се приближава. Неизвестно защо — дали заради уморения си вид, или заради изражението си на победен мислител, неспособен да отговори на съдбовните въпроси на човечеството, или заради начина, по който сгъваше и разгъваше голямото си неутолено и примирено тяло — но тази сутрин Данглар изглеждаше трогателен. Адамсберг изпитваше желание да му каже още веднъж, че го харесва, наистина. Понякога той с голяма лекота правеше кратки сантиментални изявления, които смущаваха другите поради непривичното си за възрастни хора простодушие. Нерядко казваше на някого, че е красив, дори да не беше вярно и колкото и дълъг да бе периодът на безразличие, през който преминаваше.

В момента Данглар — в безупречен костюм и с ум, обсебен от някаква тайна грижа — стоеше, облегнат на една кола, и подрънкваше с монетите в джоба на панталона си. Финансови затруднения, помисли си Адамсберг. Данглар му бе признал за четири от децата си, но Адамсберг бе дочул от колеги, че всъщност са пет, че всички те живеят в три стаи и разчитат само на заплатата на своя безграничен баща. Но никой не съжаляваше Данглар и Адамсберг не правеше изключение. Немислимо бе да съжаляваш подобен тип. Доколкото очевадната му интелигентност образуваше около му зона с радиус от два метра, в която всички внимаваха какво говорят, Данглар предизвикваше желание по-скоро за предпазливо наблюдение, отколкото за жестове на подкрепа. Адамсберг се питаше дали „моят приятел философът“, на когото Матилд непрекъснато се позоваваше, за да се опише, поражда подобна зона и с каква амплитуда. Приятелят философ явно знаеше немалко за Матилд. Може би беше присъствал на вечерята във „Вкусния бульон“. Да научи името му, адреса му, да отиде да го види, да го разпита — малка сенчеста полицейска маневра от онези, по които Адамсберг не си падаше особено, но този път изпитваше желание да изпълни лично.

— Имаме свидетел — каза Данглар. — Беше вече в управлението, когато тръгнах. Чака ме, за да даде пълни показания.

— Какво е видял?

— Към дванайсет без десет е видял дребен слаб мъж, който го е задминал тичешком. Сетил се за него, като чул новината по радиото сутринта. Описа възрастен мъж, мършав, бърз и плешив, с чанта под мишница.

— И толкова?

— Сторило му се, че след него остава лека миризма на оцет.

— На оцет? Не на гнила ябълка?

— Не. На оцет.

Настроението на Данглар се беше подобрило.

— Хиляда свидетели, хиляда носове — усмихна се той, размахвайки дългите си ръце. — Хиляда носове, хиляда диагнози. Хиляда диагнози, хиляда спомени от детството. За един гнила ябълка, за друг оцет, а утре за трети — мускатово орехче, боя за обувки, компот от ягоди, талк, стаен прах, билкова запарка, кисели краставички… Човекът с кръговете отделя мирис на детство.

— Или мирис на кухненски шкаф — каза Адамсберг.

— Защо на кухненски шкаф?

— Не знам. Миризмите от детството не идват ли от кухненските шкафове? Шкафовете са задължителни. В тях всички миризми се смесват и се получава едно цяло, нещо универсално.

— Май се отклонихте — каза Данглар.

— Не съм.

Данглар разбра, че Адамсберг отново започва да плава, да се отдалечава кой знае всъщност от какво, във всеки случай да разхлабва и без това халтавите структури на логиката си, затова предложи да се прибират.

— Аз няма да дойда с вас, Данглар. Снемете показанията на свидетеля с оцета без мен. Аз искам да си поговоря с „приятеля философ“ на Матилд Форестие.

— Мислех, че случаят с Матилд Форестие не ви интересува.

— Интересува ме, Данглар. Съгласен съм с вас, че тя ни се пречка в краката. Но не ме тревожи истински.

Данглар тъй или инак мислеше, че прекалено малко неща тревожат истински комисаря, затова отмина репликата му. Макар че всъщност историята с голямото кретенско лигаво куче и последствията й сигурно продължаваха да го тревожат истински. И може би други подобни неща, които нищо чудно да научеше някой ден. Вярно, че това му действаше на нервите. Защото колкото повече опознаваше Адамсберг, толкова по-неуловим ставаше той, непредвидим като нощна пеперуда, чийто тежък, луд и ефикасен полет уморяваше ловеца. Но му се щеше да заеме това от Адамсберг, тази неточност, тази приблизителност, тези изплъзвания, при които погледът му ту агонизираше, ту пламтеше и ви караше да желаете да се отдръпнете или да се приближите до него. Мислеше си, че с погледа на Адамсберг би могъл да види как нещата затрептяват и изгубват разумните си контури, както правят дърветата в лятната мараня. Че тогава светът би му изглеждал не толкова безмилостен, че би престанал да се мъчи да го опознава до последните му граници и до точките, които дори не се виждаха в небето. Че би бил не толкова уморен. Но единствено бялото вино му даряваше тази кратка и — не си правеше илюзии — изкуствена ведрост.

Адамсберг се надяваше, че Матилд няма да си е вкъщи. Така се и оказа. Завари старата Клеманс, сведена над маса, покрита с диапозитиви. На стол до нея бе струпана купчина вестници, прегънати на страницата на обявите.

Клеманс беше твърде бъбрива, за да успее да се притесни от присъствието на полицай. Носеше навлечени една връз друга найлонови блузи, поради което приличаше на глава кромид лук. На главата й се кипреше черна барета, от устата й стърчеше цигара. Говореше, като едва разтваряше устни, така че човек трудно можеше да види прословутите зъби, на които Матилд толкова се радваше и така умело превръщаше в обект на зоологическите си сравнения. Клеманс не беше нито стеснителна, нито уязвима, нито властна, нито симпатична. Бе някак обезпокоителна и на човек му се щеше да се вслуша в думите й, та да разбере кое зад бариерата от общи приказки стоеше в основата на енергията й.

— Как бяха обявите тази сутрин? — попита Адамсберг.

Клеманс направи колеблив жест.

— Би могло да се очаква нещо от „Спокоен мъж в пенсия с малка къщичка търси спътничка под 55 години да обича да колекционира гравюри XVIII век“, обаче гравюрите са ми последна грижа, или от „Пенсиониран търговец желае да сподели с все още хубава жена страстта си към природата и животните и някои други наклонности“, обаче и природата ми е последна грижа. Тъй или инак, не е лесно да ги разбереш. Всички пишат едно и също и никога истината: „Скапан старец с шкембе, който се интересува само от себе си, търси жена, с която да се чука“. Жалко е, че хората никога не описват реалността, така се губи ужасно много време. Вчера отхвърлих трима абсолютни отрепки. Но най-лошото е, когато физически не им допадам. Туй вече е задънена улица. Какво мога да направя, питам ви?

— Мен ли питате? А защо всъщност искате на всяка цена да се омъжите?

— А, тоз въпрос не си го задавам. Човек би си казал, тази нещастна дърта Клеманс не можа да понесе, че годеникът й офейка, като й остави само една бележка. Ама не е така. Исусе, по онова време изобщо не ми пукаше, бях на двайсет години, а и сега не ми пука. Трябва да ви кажа, че не обичам особено мъжете. Не, по-скоро си търся нещо, с което да се занимавам. А друго не ми хрумва. И имам чувството, че с всички жени е така. Като цяло и жените не обичам особено. И те като мен мислят, че като се омъжат, ще направят нещо от живота си. Освен това ходя на църква, представете си. Ако не вършех всичко това, какво щеше да стане с мен? Щях да лъжа, да крада, да клюкарствам. Матилд твърди, че съм мила. По-добре да си остана мила, така ще имам по-малко неприятности, не съм ли права?

— А Матилд?

— Ако не беше тя, още щях да чакам Месията на „Сансие-Добантон“. Добре ми е с нея. Бих направила много неща, за да се харесам на Матилд.

Адамсберг не се опитваше да се ориентира в тези противоречиви изявления. Матилд му беше казала, че Клеманс е способна да казва „синьо“ в продължение на час и „червено“ през следващия, както и да си преизмисли живота според събеседника си. Човек би трябвало да притежава мъжеството да слуша Клеманс в продължение на месеци, за да я схване малко по-ясно. Или да е психиатър. Ама не, твърде късно би било. Всичко изглеждаше твърде късно за Клеманс, това беше очевидно. Само че Адамсберг не успяваше да изпита и най-малкото съчувствие. Може би Клеманс беше мила, може би, но не предразполагаше към състрадание, и комисарят се питаше как й беше хрумнало на Матилд да я настани в „Бодливката“ и да я наеме на работа. Добрият човек, добър в буквалния смисъл на думата, беше Матилд. Властна и заядлива, но разяждана от великодушие. Великодушие яростно у Матилд, нежно у Камий. Данглар май не мислеше така за Матилд.

— Матилд има ли деца?

— Дъщеря, господине. Красавица. Да ви покажа ли нейна снимка?

Клеманс внезапно заприлича на светска дама и започна да се държи с подобаващо уважение към госта си. Сега може би трябваше да вземе това, за което бе дошъл, преди поредния обрат в поведението й.

— В никакъв случай — каза Адамсберг. — А приятеля й философа познавате ли го?

— Много въпроси задавате, господине. Надявам се това да не навреди на Матилд.

— Няма да й навреди, дори напротив. Стига да си остане между нас.

Адамсберг не си падаше по този вид полицейски хитрости, но нямаше как да ги избегне. Поради което ги рецитираше като таблицата за умножението, за да ги отхвърли по-бързо.

— Вече два пъти го срещах — гордо каза Клеманс, дърпайки от цигарата си. — Той написа това…

Изплю малко тютюн, порови из библиотеката и подаде на Адамсберг дебел том: „Субективните зони на съзнанието“ от Реал Лувнел. Реал, канадско име. Адамсберг се запита дали това име не му говори нещо. Никакъв спомен не изплува от паметта му, дори смътен.

— Бил е лекар — уточни Клеманс през зъби. — Изглежда, че е истински мозък, сериозно. Не знам дали можете да се мерите с него. Не че искам да ви обидя, но трябва доста да се помъчиш, за да го разбереш. Матилд успява. Освен това знам, че живее сам с дванайсет лабрадора. У тях сигурно вони. Исусе.

Клеманс вече не се държеше възпитано. Толкоз й беше. Сега отново се правеше на кварталната идиотка. Внезапно попита:

— А при вас как е, интересен ли ви е човекът с кръговете? Правите ли нещо от живота си? Или и вие нямате никаква перспектива като всички останали?

Тази старица накрая щеше да го притесни. Не че въпросите й го смущаваха — бяха най-обикновени въпроси. Обаче дрехите, устните, които не се разтваряха, ръцете, облечени с ръкавици, за да не цапат диапозитивите, папагалското дрънкане — всичко това не му беше никак приятно. Нека добрата Матилд да се оправя с Клеманс. Той нямаше желание да й се меси. Получил си бе информацията и повече нямаше работа тук. Поради което се измъкна заднешком, мърморейки някакви любезности, колкото да не я обиди.

Без да бърза, Адамсберг намери адреса и телефонния номер на Реал Лувнел. Кресливият глас на свръхвъзбуден мъж му отговори, че приема да се видят същия следобед.

У Реал Лувнел наистина вонеше на кучета. Самият той не спираше да мърда и беше толкова неспособен да седи мирно на стола си, че Адамсберг се запита как успява изобщо да напише нещо. По-късно научи, че Лувнел диктува книгите си. Докато охотно отговаряше на въпросите на Адамсберг, Лувнел вършеше още десет други неща — изпразваше пепелника, подреждаше книжа в една кошница, секнеше се, подсвиркваше на едно от кучетата, потропваше по пианото, затягаше си колана, сядаше, ставаше, затваряше прозореца, прекарваше ръка по креслото. Дори муха не би могла да проследи действията му. Да не говорим за Адамсберг. Нагаждайки се доколкото може към тази трепетна природа, комисарят се опитваше да запамети информацията, която избликваше от извънредно сложните фрази на Лувнел, като правеше истинско усилие да не се разсейва от гледката на човека, чийто лик красеше всички стени, както и от стотиците закарфичени за стените снимки на малки лабрадорчета или на голи момченца. Чуваше Лувнел да разправя, че Матилд щяла да бъде още по-велика и по-задълбочена, ако поривите й не я отклонявали от първоначалните й проекти, че двамата се познавали от университета, че във „Вкусния бульон“ била абсолютно пияна, че разбунила клиентите с приказките си, като казала, че човекът с кръговете и тя били страхотни приятели, направо като дупе и гащи, и че никой освен тя и той не разбирал „метафоричното възраждане на тротоарите като ново научно поле“. Казала също, че виното е добро и че искала още, че била посветила на човека с кръговете последната си книга, че самоличността му не била никаква мистерия за нея, но че мъчителното съществуване на този мъж ще остане нейна тайна, неин „матилдеизъм“. Като „езотеризъм“. „Матилдеизъм“ е нещо, което не се споделя с никого и което всъщност не представлява обективен интерес.

— Тъй като не можах да прекъсна този потоп, напуснах ресторанта, без да узная нищо повече — заключи Лувнел. — Матилд ме притеснява, когато е пила. Сякаш се разтваря, става обикновена, шумна и обзета от единственото желание да бъде обичана, на всякаква цена. Не бива да давате на Матилд да пие, никога. Чувате ли?

— Имаше ли някой наоколо, когото приказките й да заинтересуват?

— Спомням си, че клиентите се смееха.

— Защо според вас Матилд следи хората по улиците?

— Най-общо казано, за да си попълни колекцията от местни забележителности — отвърна Лувнел, подръпвайки крачола на панталона си, после късите си чорапи. — Бих могъл да кажа, че със своите жертви, уловени случайно по улиците, прави като с рибите — преследва ги и ги описва във фишове. Но всъщност е точно обратното. Драмата на Матилд е, че тя е способна да отиде да живее сама на дъното на морето. Вярно, че е превърнала тази способност в своя професия, че е неуморима изследователка, учен от голяма класа. Но всичко това няма никакъв смисъл за нея. Това, което я изкушава, е огромната и лична територия под водата. Матилд е единственият познат ми водолаз, който държи да се гмурка самостоятелно, а това е крайно опасно. „Искам да поема всеки риск и да узная всичко сама, Реал, така казва, и да потъна, когато пожелая, на дъното на бездната, при корените на света.“ Така е. Матилд е частица от вселената. Тъй като не може да се разтвори, за да се слее с нея, тя е решила да я изучава, за да я възприеме, в най-големите й физически размери. Само че всичко това прекалено я отдалечава от хората и тя го знае. Защото у Матилд има и един немалък запас от доброта или, ако щете, от дарба, която остава незадоволена. Поради което от време на време Матилд изплува на повърхността и се отдава на това друго изкушение, онова, което я тегли към хората, хората, казвам, не човечеството. Тогава тя се сдобрява с милионите малки и незабележими стъпки, които правят тези хора, докато крачат по земната кора. И стига докрай, като всяка частица поведение, до която се докопва тук или там, й се струва истинско чудо. Което запомня, записва, матилдизира. Пътьом си хваща някой любовник, защото Матилд е влюбчива. А после, като се насити на всичко това, когато реши, че достатъчно е обичала ближните си, отново се потапя във водата. Ето затова следи хората по улиците. За да се запаси с пърхане и поклащане, с пърхане на мигли и поклащане на ханшове, преди да хвърли на необята предизвикателството на своята самота.

— А човекът с кръговете подсказва ли ви нещо?

— Не ме смятайте за надменен, но не проявявам интерес към тези детинщини. Според мен дори убийството е детинщина. Порасналите деца ме отегчават, те са човекоядци. Способни са единствено да се хранят с чуждата жизненост. Нямат усещане за себе си. И понеже нямат усещане за себе си, не могат да живеят истински, жадни са само за погледа или за кръвта на другите. В това си качество те са ми скучни. Може би знаете, че повече се интересувам от усещането на човека за себе си, именно усещане, а не разбиране или самоанализ, усещането ме интересува повече от всичко друго. Така че толкова за човека с кръговете и убийството му, за което не знам почти нищо впрочем, освен от Матилд, която прекалено много говори на тази тема.

Реал не спираше да развързва и завързва обувките си.

Адамсберг бе наясно, че Реал Лувнел е направил усилие, за да нагоди към събеседника си езика, който употребяваше обикновено. Не му се сърдеше. Но дори и така да беше, пак не му стана съвсем ясно какво точно разбираше този трескав мъж под „усещане за себе си“ — очевидно любим негов термин. Обаче се размисли, докато го слушаше — неизбежно беше, сигурно така действаше на всички. И си даде сметка, че не се наблюдава, ами точно „се усеща“, може би именно в смисъла, придаван на понятието от Лувнел. Знаеше, че това усещане за собственото му съществуване понякога поема по пещерняшки пътища, по които ботушите му залепват в калта, по които не открива никакви отговори, и че нерядко му е необходима физическа смелост, за да не захвърли всичко. Но не го захвърляше, когато се появеше, защото изпитваше твърда увереност, че подобен жест ще го превърне в пълно нищожество.

Във всеки случай излизаше, че човекът със синия тебешир не безпокои никого. Но Адамсберг не се интересуваше дали го подкрепят, или не в безпокойствата му. Те засягаха само него. Така че остави Лувнел на неконтролируемите му движения, които доста се бяха успокоили след поглъщането на една кръгла жълта таблетка. Адамсберг изпитваше яростно недоверие към лекарствата и предпочиташе цял ден да има температура, но не и да вземе дори половин хапче. Според малката му сестра бе твърде самонадеяно да се надява, че винаги ще се оправя сам. Човек не изгубва непременно самоличността си на дъното на тубичка аспирин, твърдеше тя. Ама как само умееше да му досажда малката му сестра, не е истина.

В управлението Адамсберг завари Данглар в доста размазано състояние. Беше си намерил компания за първата следобедна бутилка бяло вино, тъй че ежедневният му ритуал бе в напреднал стадий. Облакътени на бюрото му като на кръчмарски барплот, Матилд Форестие и слепият хубавец здравата залягаха над пластмасовите си чаши. Голяма гюрултия вдигаха.

Красивият глас на Матилд отекваше над глъчката, а Рейер не откъсваше поглед от своята Кралица и имаше доволен вид. Адамсберг отново се възхити мислено на забележително прекрасния профил на слепеца, но се подразни, като го видя да изпива с поглед Матилд. Кое всъщност го дразнеше? Усещането, че Матилд ще преметне слепеца? Не. Матилд не беше толкова обикновена и нямаше да си послужи с жалките капани, използвани за вземането на властта и изяждането на по-слабия. Само че, когато някоя ръка докоснеше Матилд, нямаше как да не си представи, че някоя ръка докосва и Камий. Не, не. Не ги смесваше. А и всеки имаше право да докосва Камий — отдавна изповядваше този спасителен принцип. Или може би защото и Данглар се бе включил, Данглар, който имаше такова твърдо мнение за Матилд. Около бюрото се вихреше нещо като състезание между двамата мъже, вонеше на хилядолетно съблазняване и някак ставаше ясно, че Матилд, с всичкото вече погълнато бяло вино, не беше нечувствителна към обстановката. В края на краищата заслужаваше си я. Данглар и Рейер също имаха право да се правят на пубертети, щом това ги устройваше. Какво го прихващаше, та влизаше в ролята на цензор и определяше правилата на изкуството? Да не би той да ги спазваше със съседката от долния етаж, с която от време на време преспиваше? Не, не ги спазваше. Никак дори. Макар и донякъде развълнуван от предоставилата му се възможност, той определяше поведението си по далеч по-сигурни правила и в това отношение не си правеше илюзии. Държеше ли се по правилата на изкуството с Кристиан? Още по-малко. Което го подсети, че не се бе сетил да се подсети. Най-добре да пийне една чаша с групата. И да се запита какви всъщност ги вършат. Като се вгледаше по-внимателно, ставаше ясно, че Данглар не е чак толкова подвластен на чара на двамата заподозрени, подпрели се на бюрото му. Като се вгледаше още по-внимателно, ставаше още по-ясно, че мислителят Данглар бдеше, наблюдаваше, слушаше, подтикваше, колкото и пиян да беше. Дори в пиянството Матилд и Рейер оставаха за аналитичния мозък на Данглар лица, твърде отблизо замесени в убийство. Адамсберг се усмихна и се приближи до бюрото.

— Знам — каза Данглар и показа чашите, — не е по правилата. Но тези хора не са ми клиенти. Те просто минават оттук. Вас искаха да видят.

— И още как — рече Матилд.

По погледа й Адамсберг разбра, че Матилд му е ужасно разгневена. По-добре беше да не избухва пред всички. Отказа се от чашата си и ги отведе в кабинета си, като направи знак на Данглар. За всеки случай. За да не го оскърби. Но на Данглар не му пукаше, той вече бе потънал в бумагите си.

— Е? Клеманс май не си е държала езика зад зъбите — тихо каза той на Матилд, сядайки напреко на стола.

Усмихваше се, с наведена встрани глава.

— Не беше необходимо да го прави — каза Матилд. — Изглежда, че вие сте я обсипали с въпроси за живота й, после за Реал. Що за маниери, а, Адамсберг?

— Маниери на ченге, предполагам — отвърна Адамсберг. — Но не съм я обсипвал. Клеманс сама си говори и свири през зъби. Освен това щеше ми се да се запозная с Реал Лувнел. От него идвам.

— Знам — каза Матилд. — Точно затова съм бясна.

— Нормално — одобри Адамсберг.

— Какво искахте от него?

— Да разбера какво сте казали във „Вкусния бульон“.

— Но какво значение има, за бога?

— Понякога, но само понякога, се изкушавам да узнавам какво другите крият от мен. А и след статията във вестника на Пети район вие привличате като мед всички мухи, които искат да се доближат до човека с кръговете. Мисля, че вие знаете кой е той. Надявах се да сте казали повече онази вечер и Лувнел да ми го предаде.

— Не си представях, че използвате такива заобиколни прийоми.

Адамсберг сви рамене.

— А вие, госпожо Форестие? Идването ви в управлението първия път? Това какъв прийом беше?

— Нямах избор — каза Матилд. — Но вас човек ви смята за свестен. И изведнъж се оказвате коварен.

— И аз нямах избор. Освен това така стоят нещата, аз съм изменчив. Постоянно се меня.

Адамсберг държеше наведената си глава с ръце. Матилд го гледаше.

— И аз това казвах — подхвана тя. — Неморален сте, трябвало е да станете курва.

— Точно такава се опитвам да стана, за да получа сведения.

— За какво?

— За него. За човека с кръговете.

— Ще се разочаровате. Сглобих самоличността на човека с кръговете от няколко спомена. Нямам никакво доказателство. Чисто въображение.

— Малко по малко — прошепна Адамсберг — успявам да ви изтръгна частици от истината. Но трае толкова дълго. Бихте ли могли да ми кажете кой е той? Дори ако си го измислите, пак ме интересува.

— Мнението ми не почива на нищо. Човекът с кръговете ми напомня за един мъж, когото следях преди много време, преди поне осем години, точно в квартала на „Пигал“. Проследих го до един малък мрачен ресторант, където се хранеше сам. Докато ядеше, работеше, без нито за миг да си свали шлифера, и покриваше масата с купчини книги и хартии. Когато някоя книга паднеше, което се случваше непрекъснато, той се навеждаше да я вдигне, като придържаше краищата на шлифера си, сякаш беше булчинска рокля. Понякога жена му и любовникът й идваха да пият кафе с него. Тогава той изглеждаше нещастен, решен да преглътне всяко унижение, за да запази нещо, което смяташе за ценно. Но когато жената и любовникът си тръгваха, го обземаше злоба, нарязваше с ножа за месо хартиената покривка и очевидно не беше на себе си. Аз бих го посъветвала да пийне едно, но той беше трезвеник. В бележника си от онова време бях отбелязала: „Човече, жадно за власт, каквато не притежава. Как ли ще се справи?“. Както виждате, оценките ми са винаги повърхностни. Реал ми го каза: „Матилд, ти си повърхностна“. След това зарязах този тип. Изнервяше ме и ме натъжаваше. Следя хората, за да ми стане хубаво, а не за да се ровя в болките им. Но когато видях човека с кръговете и начина, по който клякаше, придържайки палтото си, в съзнанието ми изплува позната фигура. Една вечер се порових из бележниците си, измъкнах спомена за жадното човече без власт и си казах: „Защо не? Може би това решение е намерил, за да се докопа до властта?“. Тъй като съм повърхностна, спрях дотам. Виждате ли, Адамсберг, разочарован сте. Никакъв смисъл е нямало да се преструвате у дома и у Реал заради такива жалки сведения.

Но Матилд вече му се беше отсърдила.

— Защо не ми разказахте това веднага?

— Не бях сигурна в себе си, липсваше ми вътрешна убеденост. А и както знаете, човекът с кръговете е под закрилата ми. Изглежда така, сякаш само мен има в живота си. От такова задължение не се измъкваш лесно. Освен това винаги съм мразела да донасям за хората чрез личните си бележки.

— Разбираемо е — каза Адамсберг. — Защо го наричате „жаден“, когато говорите за него? Странно, Лувнел използва същата дума. Във всеки случай с всички тези приказки във „Вкусния бульон“ сте си направили страхотна реклама. Достатъчно би било човек да се обърне към вас, за да научи нещо повече по въпроса.

— Но защо ви е това?

— Вече ви казах. Маниите на човека с кръговете са подтик към убийство.

Докато казваше „мании“ за по-бързо, Адамсберг си спомни какво му бе обяснил Веркор-Лори. Че като цяло човекът не притежава характеристиките на маниака. И това го задоволяваше.

— Не сте ли имали някой по-особен посетител след нощта във „Вкусния бульон“ и статията във вестника? — подзе Адамсберг.

— Не — каза Матилд. — Впрочем би могло да се каже и че всичките ми посетители са по-особени.

— След онази вечер следила ли сте човека с кръговете?

— Естествено, много пъти.

— И никой ли нямаше наоколо?

— Не съм забелязала да има. Всъщност изобщо не ме е било грижа.

— А вие? — попита Адамсберг, като се обърна към Шарл Рейер. — Какво правите тук?

— Придружавам госпожата, господин комисар.

— Защо?

— За разнообразие.

— Или за да узнаете малко повече. А ми бяха казали, че когато се гмурка, Матилд Форестие се гмурка сама, в противоречие на законите на професията. Не й е в навиците да си наема придружител, който да я пази.

Слепият се усмихна.

— Госпожа Форестие беше ядосана. Попита ме дали искам да видя нещо. Приех. Това ми уплътнява края на деня. Но и аз съм разочарован. Прекалено бързо я разкрихте.

— Не се хващайте на тази въдица — усмихна се Адамсберг. — Тя има още много лъжи в резерва. Вие например знаехте ли за статията във вестника на Пети район?

— Не е публикувана на Брайловата азбука — изръмжа Шарл. — Обаче да, знаех за нея. Доволен ли сте? А вие, Матилд, изненадана ли сте? Уплашена ли сте?

— Изобщо не ми пука — рече Матилд.

Шарл сви рамене и пъхна пръсти под черните си очила.

— Някой се беше разприказвал в хотела — продължи той. — Един клиент във фоайето.

— Виждате ли — обърна се Адамсберг към Матилд. — Информацията се разпространява бързо. Стига дори до тези, които не могат да четат. Какво каза клиентът във фоайето?

— Нещо като: „Великата морска дама пак се е развилняла! Хванала се е с лудия със сините кръгове!“. Само това узнах. Не беше нещо особено.

— Защо си признавате така охотно, че сте били в течение? Това може да ви причини неприятности. Знаете, че положението ви не е съвсем ясно. Нанесли сте се у Матилд най-случайно и нямате алиби за нощта на убийството.

— И това ли знаете?

— Разбира се. Данглар си гледа добре работата.

— Ако не си бях признал сам, щяхте да се поинтересувате и да научите. По-добре да си спестя неудобството да ме хванете в лъжа, нали?

Устните на Рейер се бяха разтеглили в злата усмивка, която сякаш искаше да сдъвче цялата вселена.

— Само че — додаде той — аз не знаех, че жената, която ме заговори в кафенето на улица „Сен Жак“, е госпожа Форестие. По-късно направих връзката.

— Да — рече Адамсберг, — вече ми казахте това.

— Вие също се повтаряте.

— Винаги е така в някои моменти от разследването — повтаряме се. Журналистите наричат това „тъпчене на едно място“.

— Втора и трета фаза — въздъхна Матилд.

— А после изведнъж нещата се ускоряват, не остава време дори да си поговориш.

— Първа фаза — обади се пак Матилд.

— Права сте, Матилд — потвърди Адамсберг, като я погледна. — И с живота е така. Ту едва се влачи, ту се разтърчава.

— Банална мисъл — изръмжа Шарл.

— Аз често казвам банални неща — каза Адамсберг. — Повтарям се, изричам очевидни истини, изобщо разочаровам хората. На вас никога ли не ви се случва, господин Рейер?

— Опитвам се да го избегна — каза слепият. — Мразя обикновените разговори.

— Аз не — каза Адамсберг. — На мен ми е все едно.

— Хайде стига — намеси се Матилд. — Не обичам, когато комисарят захване да говори така. Доникъде няма да стигнем. Предпочитам да изчакам нещата да се разтърчат, господин комисар, та светлината да се върне в очите ви.

— Банална мисъл — каза Адамсберг.

— Точно така. Навлезе ли в областта на сантиментално поетичните метафори, Матилд е способна на всякакви ужасии — каза Рейер. — По начин, различен от вашия.

— Свършихте ли? Можем ли да си вървим? — попита Матилд. — И двамата ме дразните. Също по различен начин.

Адамсберг махна с ръка, усмихна се и се озова сам.

Защо Шарл Рейер бе сметнал за нужно да уточни: „Само това узнах“?

Защото бе узнал повече. Защо бе признал тази частица от истината? За да предотврати всяко последващо разследване.

И значи Адамсберг се обади в хотел „Великите мъже“. Момчето на рецепцията си спомняше за вестника на Пети район и за думите на клиента. На слепия клиент, разбира се. Как би забравил такъв слепец?

— Рейер поиска ли да му кажете подробности за статията? — попита Адамсберг.

— Поиска, господин комисар. Помоли ме да му я прочета цялата. Иначе нямаше да си спомням за случката.

— И как реагира?

— Трудно е да се каже, господин комисар. Такава една усмивка има, че тръпки ви побиват. И се чувствате пълен глупак. През онзи ден точно така се усмихна, но не разбрах всъщност защо.

Адамсберг благодари и затвори телефона. Шарл Рейер е искал да узнае повече. И е придружил Матилд в управлението. Колкото до Матилд, тя не каза за човека с кръговете всичко, което знаеше. Което можеше, естествено, да няма никакво значение. Мразеше да разсъждава по такива въпроси. Отърва се от тях, като ги прехвърли на Данглар. Ако се наложеше, Данглар щеше да направи необходимото, при това много по-добре от него. Така можеше да продължи да мисли за човека със сините кръгове и само за него. Матилд беше права, той чакаше нещата да се разтърчат. Знаеше и какво иска да каже с баналния си образ за светлината в очите. Може да е банална, обаче съществува и още как, светлината в очите. Имаш я или я нямаш. При него зависеше от момента. А в този момент прекрасно знаеше, че погледът му се губи в тъмнината на безкрая.

През нощта му се яви еротичен сън, съставен от удоволствие и гротескни сцени. Видя Камий да влиза в спалнята му, облечена като хотелски слуга. Видя я как най-сериозно свали дрехите си и легна до него. Макар да предчувстваше дори в съня си, че върви по наклонена плоскост, той не устоя. И хотелският слуга от Кайро се засмя и му показа десетте си пръста, което значеше: „Десет пъти съм се женил за нея“. После дойде Матилд, каза: „Той иска да те запре“, и се опита да измъкне дъщеря си от прегръдките му. А той стискаше здраво. Да пукна, ако я дам на Матилд, така си мислеше. И разбираше, че сънят някак се изражда, че първоначалното удоволствие вече го няма и че бе по-добре да сложи край на всичко и да се събуди. Беше четири часът сутринта.

Адамсберг стана и изруга.

Заразхожда се из апартамента. Да, вървеше по наклонена плоскост. Ако поне Матилд не беше му казала нищо за дъщеря си, Камий нямаше да придобие тази реалност, която той от години държеше на разстояние.

Не. Бе започнало по-рано, когато реши, че е мъртва. Точно в онзи момент Камий изплува иззад далечния хоризонт, където той я бе наблюдавал с нежност и отчужденост. Но тогава вече познаваше Матилд и египетското й лице сигурно бе възродило Камий с по-голяма сила отпреди. Ето така бе започнало всичко. Да, така започна тази опасна поредица от усещания, разплискали се в главата му, от спомени, разплющели се като знамена на вятъра и нарушили грижливо поддържаната дотогава тишина. Мамка му. Проклета наклонена плоскост. Адамсберг нямаше големи очаквания и не възлагаше големи надежди на любовта не защото оспорваше съществуването на чувства, което не би означавало нищо, а просто защото не те го мотивираха в живота. Понякога ги смяташе за недостатък, понякога за шанс. Но не вярваше в тях и никога не поставяше под въпрос това неверие. Тази нощ не се различаваше от останалите. Ала докато крачеше из апартамента си, установи, че би искал да подържи един час Камий в обятията си. А не можеше да го направи. Затваряше очи, за да си го представи, и не се чувстваше никак добре. Къде беше Камий? Защо я нямаше тук при него? Адамсберг разбираше, че е пленник на това желание, неосъществимо — сега и завинаги — и това го отчайваше. Но не желанието го смущаваше. Не беше и въпрос на наранена гордост, каквато Адамсберг никога не изпитваше. По-скоро чувството, че си губи времето и мечтите в ненужно и често повтарящо се фантазиране с пълното съзнание, че животът му отдавна щеше да е станал по-лек, ако бе успял да овладее мислите си. Така и не успя да ги овладее. И беше наистина много тъпо, че срещна Матилд.

Адамсберг не можа да заспи отново и влезе в кабинета си в шест часа и пет минути сутринта. Именно той прие след десет минути обаждането от Шесто управление. Бяха открили кръг на ъгъла на булевард „Сен Мишел“ и дългата и пуста улица „Вал дьо Грас“. В центъра му имало миниатюрен английско-испански речник. Измъчен от безсънната нощ, Адамсберг използва случая, за да излезе и да походи. На мястото вече имаше полицай, който бдеше над синия кръг като над света плащаница. Полицаят стоеше мирно до речничето. Напълно идиотска гледка.

Дали не греша? — запита се Адамсберг.

На двайсет метра оттам надолу по булеварда имаше отворено кафене. Беше седем часът. Адамсберг се настани на една от масите на тротоара и попита келнера дали заведението затваря късно и кой е бил дежурен между единайсет и дванайсет и половина вечерта. Мислеше си, че за да вземе метрото от станцията „Люксембург“, човекът с кръговете е трябвало да мине покрай кафенето. Ако е останал верен на метрото. Съдържателят дойде лично да му отговори. Беше доста агресивен и Адамсберг му показа картата си.

— Чувал съм името ви — рече съдържателят. — Вие сте известен във вашите среди.

Адамсберг не възрази. Това щеше да улесни разговора.

— Да — потвърди съдържателят, след като изслуша Адамсберг. — Да, видях един съмнителен тип, кой го би могъл да е този, когото търсите. Към дванайсет и пет мина оттук доста забързано, докато аз прибирах масите от тротоара, за да затворя. Нали знаете какви са тези пластмасови столове, извиват се, закачат се навсякъде, обръщат се. Един от тях падна и той се спъна в него. Приближих се да му помогна да стане, но той ме отблъсна, без дума да каже, и пак така бързо си тръгна. Носеше под мишница сак, който не изпусна нито за миг.

— Точно — каза Адамсберг.

Слънцето огря кафенето, комисарят бъркаше кафето си и вече се чувстваше по-добре. Камий се връщаше на далечното си място.

— Какво си помислихте? — попита той.

— Нищо. Всъщност помислих си, че ето още един нещастник. Казвам нещастник, защото беше хилав такъв, мязаше на човек, който си е пийнал и бърза, за да не му се кара жената вкъщи.

— Мъжка солидарност — промърмори Адамсберг и изпита леко отвращение към келнера. — А защо решихте, че е пийнал? Залиташе ли?

— Не. Всъщност, като си помисля, беше много пъргав. Да кажем, че е миришел на алкохол, макар че тогава едва го усетих. Сега си спомням, защото вие ме подсетихте. При мен това е нещо като втора природа, да усещам дъха на алкохола. Нали разбирате, такъв ми е занаятът… Покажете ми който и да е и ще ви кажа на кой стадий е. Онзи, снощният нервняк, беше гаврътнал няколко малки. Усещаше се, да, усещаше се.

— Какво по-точно? Уиски? Вино?

— Не — поколеба се съдържателят. — Нито едно от двете. Нещо по-сладникаво. По-скоро някоя от ония чашки ликьор, които старите ергени изпиват една след друга, докато играят на карти, нищо особено като градус, обаче постигат ефекта си.

— Калвадос? Крушова ракия?

— Е, много искате от мене, накрая ще си измисля нещо. Нямах причина да го душа онзи тип в края на краищата.

— Значи да кажем плодов алкохол…

— Това помага ли ви?

— Много — каза Адамсберг. — Бъдете така любезен да минете през управлението през деня, за да запишат показанията ви. Ето ви адреса. И не забравяйте да кажете на колегата ми за миризмата на плодове.

— Казах алкохол, не плодове.

— Добре, както желаете. Няма значение.

Адамсберг доволно се усмихна. Помисли за малката си любима, нарочно, за да види какво ще усети. Почти нищо не усети, освен едно леко като птица желание, нищо повече. Напусна кръчмата успокоен. Днес щеше да изпрати Данглар у Матилд да се опита да й изтръгне адреса на ресторанта, до който бе проследила тъжния и работлив мъж с шлифера. Може пък и да успееше. Човек никога не знае.

Той лично предпочиташе да не среща Матилд днес.

Колкото до човека с кръговете, той продължаваше да върти тебешира недалеч от улица „Пиер и Мари Кюри“. Продължаваше да се вълнува, да спори.

А в това време Адамсберг го очакваше.

Данглар изтръгна от Матилд адреса на ресторанта, беше на площад „Пигал“, но заведението бе закрито още преди две години.

През целия ден Данглар не спря да наблюдава променливото настроение на Адамсберг. Инспекторът намираше, че разследването много се влачи. Но признаваше, че няма какво толкова да се направи. Самият той бе прекарал през гъсто сито целия живот на Мадлен Шатлен, без да открие и най-малкото петънце. Срещна се и с Шарл Рейер, за да го помоли да му обясни интереса си към статията във вестника. Рейер се бе почувствал неприятно изненадан и доста недоволен, като явно се раздразни от това, че се бе издал пред Адамсберг. Но Рейер изпитваше известна симпатия към Данглар и глухият и провлечен глас на този уморен човек, когото си представяше с висок ръст, го тревожеше по-малко от прекалено мекия тембър на Адамсберг. Отговорът, който даде на Данглар, беше прост. Още като студент по дисциплината анатомия на животинския свят бе имал случай да присъства на семинарите на госпожа Форестие. Това можеше да се провери. По онова време Шарл нямаше причина да се сърди на когото и да било и бе оценил госпожа Форестие такава, каквато беше — интелигентна и привлекателна. Помнеше всяка дума от лекциите й. Впоследствие пожела всичко да заличи от онзи живот. Но когато този мъж във фоайето на хотела заговори за „голямата морска дама“, ехото от спомена бе достатъчно приятно, за да пожелае да провери дали става дума за нея и в какво я упрекват. Рейер разбра, че е убедил Данглар. Данглар го попита все пак защо не е обяснил всичко това на Адамсберг предишния ден и защо не е казал на Матилд, че я познава отпреди „случайната“ им среща на улица „Сен Жак“. На първия въпрос Рейер отговори, че не искал Адамсберг да му усложнява живота, а на втория, че не желаел Матилд да го причисли към онези вечни студенти, превърнали се с възрастта в покорни слуги на благородната дама. Такъв не държал да бъде.

От всичко това, казваше си Данглар, не можеше да се измъкне много. Обичайната смесица от полуистини, които забавят разследването. Хлапетата ще бъдат разочаровани. Но го беше яд на Адамсберг заради бавния ход на дните и заради кръговете, които се появяваха отново и отново.

Изпитваше неоснователното чувство, че именно Адамсберг въздейства злотворно върху протичането на времето. Дори управлението сякаш се бе пропило от специфичното поведение на своя комисар. Безпричинните пристъпи на ярост постепенно се оттегляха от Кастро, а Маржелон говореше по-малко глупости не защото единият се бе укротил, а другият поумнял, а сякаш защото вече не си струваше да се говори непрекъснато. Общо взето — но това беше само чувство, което може би се дължеше на собствените му грижи — дребните спречквания и избухвания ставаха по-редки и не толкова ефикасни, отстъпвайки място на някакъв безгрижен фатализъм, който изглеждаше по-опасен. Оперативните работници сякаш спокойно управляваха своя кораб, без да се притесняват от временното бездействие по време на затишие, когато никакъв вятър не духаше в платната. Дните протичаха както обикновено, вчера бяха регистрирани три нападения на една и съща улица. Адамсберг влизаше и излизаше, изчезваше и отново се появяваше, без да предизвика нито критика, нито тревога.

Жан-Батист си легна рано. Дори успя да отпрати съседката си отдолу — според него без да я обиди. А сутринта бе поискал да я види спешно, за да смени посоката на мислите си, като ги насочи към друго тяло. Вечерта вече единственото му желание бе да заспи възможно най-бързо, без момиче до себе си, без книга в ръка, без мисли в главата.

Когато през нощта телефонът иззвъня, разбра, че се беше случило, че вече нямаше да тъпче на едно място, че някой се е разтърчал — и някой е мъртъв. Обаждаше се Маржелон. Намерили бяха жестоко заклан мъж на булевард „Распай“, на пустата отсечка към площад „Данфер“. Маржелон беше на мястото с екип от управлението на Четиринайсети район.

— Кръгът — попита Адамсберг, — как изглежда кръгът?

— Тук си е кръгът, господин комисар. Добре очертан, сякаш онзи хич не е бързал. Надписът наоколо също е цял. Все същият — „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“. Засега не знам нищо повече. Чакам ви.

— Идвам. Събудете Данглар. Кажете му да тръгва веднага.

— Може би не е нужно да будим всички?

— Той ми трябва — каза Адамсберг. — Вие също останете.

Добави това, за да не го обиди.

Адамсберг навлече някакъв панталон и някаква риза, както забеляза Данглар, пристигнал няколко минути преди него. Ризата бе закопчана едно към гьотере, както казваше баща му, та докато оглеждаше тялото, Адамсберг се опитваше да я закопчее правилно, като най-напред напълно я разкопча, без да си дава сметка, че се съблича и облича на булевард „Распай“ пред полицаите от местното управление, които мълчаливо го наблюдаваха в три и половина през нощта. Както при всички случаи, когато усещаше, че комисарят ще стане обект на сочни коментари, Данглар изпитваше желание да го защитава със зъби и нокти. Но в момента нищо не можеше да направи.

Така че Адамсберг спокойно дозакопча ризата си, загледан в тялото, което се оказа по-осакатено от тялото на Мадлен Шатлен, поне така изглеждаше под светлината на прожекторите. Гърлото беше така дълбоко прерязано, че главата почти се бе обърнала назад.

Данглар, който се чувстваше замаян като пред трупа на Мадлен Шатлен, избягваше да гледа натам. Гърлото беше слабото му място. Само при мисълта, че може да носи шал, изпадаше в паника, сякаш шалът можеше да го задуши. Не обичаше и да се бръсне под брадичката. Така че сега гледаше в обратната посока, към краката на мъртвия, единият насочен към думата „Виктор“, другият към думата „час“. Поддържани обувки, класически модел. Погледът на Данглар проследи издълженото тяло, огледа кройката на сивия костюм, церемониалната жилетка. Възрастен лекар, реши той.

Адамсберг гледаше тялото от другата страна, откъм гърлото на стареца. Устните му бяха свити в гримаса на отвращение, отвращение от ръката, прерязала това гърло. Мислеше за идиотското лигаво куче. За нищо друго. Колегата от местното управление се приближи и му подаде ръка.

— Комисар Лувие. Не сме се срещали досега, Адамсберг. Поводът не е приятен.

— Да.

— Сметнах за необходимо веднага да ви уведомя — настоя Лувие.

— Благодаря ви. Кой е господинът?

— Мисля, че е пенсиониран лекар. Поне ако се съди по чантата за спешна помощ, която е носел. На седемдесет и две години е. Казва се Жерар Понтийо, роден е в Ендр, висок е метър седемдесет и девет, така пише в личната му карта.

— Не можехме да попречим на това — поклати глава Адамсберг. — Не можехме. Второто убийство беше предвидимо, но неизбежно. Всички парижки полицаи да се съберяха, нямаше да го предотвратят.

— Знам какво си мислите — каза Лувие. — Случаят беше във вашите ръце от убийството на Шатлен насам и извършителят не е заловен. Следва рецидив. Никога не е приятно.

Така е горе-долу, помисли Адамсберг. Знаеше, че ще има второ убийство. Но нито за миг не се бе надявал, че може по някакъв начин да го предотврати. На някои стадии от разследването не може да се направи друго, освен да се чака да се случи непоправимото, за да се извлече от него нещо ново. Адамсберг не изпитваше угризения. Но му беше жал за този проснат на земята изискан и мил възрастен човек, който бе заплатил за безсилието му.

Призори отнесоха тялото с фургон. Конти дойде да направи снимки на утринната светлина, като смени колегата си от Четиринайсето управление. Адамсберг, Данглар, Лувие и Маржелон се настаниха на една маса в кафене „Рутен“, което тъкмо бе отворило.

Адамсберг седеше мълчаливо и масивният му колега от Четиринайсето смутено се взираше в премрежените му очи, изкривената уста и рошавите коси.

— Този път няма смисъл да разпитваме съдържателите — каза Данглар. — „Ар“ и „Рутен“ затварят рано, преди десет. Човекът с кръговете знае къде има пусти места. Наблизо беше кръгът с умрялата котка, на улица „Фроадво“, близо до гробището.

— Но това е в моя район — забеляза Лувие. — Не сте ме предупредили.

— Нямаше убийство, нито дори произшествие — отвърна Данглар. — Дойдохме само от любопитство. Впрочем не сте прав, тъй като информацията получих от ваш колега.

— А, така ли — каза Лувие, доволен, че все пак е бил в течение.

— Както предишния труп — намеси се Адамсберг от края на масата — и този не излиза извън кръга. Така че е невъзможно да се каже дали извършителят е човекът с кръговете, или само са го използвали. Все тази двусмисленост. Ловко.

— Следователно? — попита Лувие.

— Следователно нищо. Според съдебния лекар смъртта е настъпила около един часа сутринта. Малко късно според мен — заключи той след кратка пауза.

— Тоест? — попита Лувие, който не се предаваше.

— Тоест след затварянето на метрото.

Лувие замълча в недоумение. Данглар прочете по лицето му, че се отказва да задава повече въпроси. Адамсберг попита колко е часът.

— Почти осем и половина — отвърна Маржелон.

— Идете да се обадите на Кастро. Към четири и половина го бях помолил да направи някои справки. Трябва вече да е готов. Побързайте, докато не си е легнал. Кастро не се шегува с времето за сън.

Когато се върна, Маржелон рече, че справките не са показали кой знае какво.

— Така си и мислех — рече Адамсберг. — Кажете все пак.

Маржелон зачете бележките си.

Доктор Понтийо няма досие. Вече са уведомили сестра му, която живее в семейната им къща в Ендр. Изглежда, че тя е единствената му роднина. Към осемдесетгодишна е. Доктор Понтийо е от семейство на земеделски стопани. Социалното му издигане като че ли му е отнело цялата налична енергия. Фразата е на Кастро — уточни Маржелон. — Накратко, останал си е ерген. Според портиерката на сградата, в която живее, и с която Кастро е говорил, не се среща с жени и изобщо около него няма нищо особено. И това го добави Кастро. Живее на същото място от трийсет години, кабинетът му е на третия етаж, жилището на втория, портиерката го познава открай време. Казва, че бил мил и услужлив, и непрекъснато плаче. Резултат — нищо, никакво облаче, сдържан, спокоен, еднообразен живот. Това…

— Това го добави Кастро — прекъсна го Данглар.

— Портиерката знае ли защо докторът е излязъл снощи?

— Повикали го при дете с температура. Вече бил пенсиониран, но някои от старите му пациенти често му искали съвет. Тя предполага, че е решил да се прибере пеш. Обичал да ходи пеш заради здравето си, разбира се.

— Не се разбира — каза Адамсберг.

— Нещо друго? — попита Данглар.

— Нищо друго — отвърна Маржелон и прибра записките си.

— Безобиден квартален лекар — заключи Лувие, — белоснежен като предишната жертва. Май сценарият е един и същ.

— Има все пак една голяма разлика — каза Адамсберг. — Една огромна разлика.

Тримата мъже мълчаливо го загледаха. Адамсберг драскаше с една изгоряла клечка кибрит по края на хартиената покривка.

— Не я ли виждате? — попита той, очевидно без всякакво намерение да ги дразни.

— Явно не бие на очи — каза Маржелон. — Каква огромна разлика?

— Този път убитият е мъж — обясни Адамсберг.

Патологът представи пълния си доклад в края на следобеда. Смъртта бе настъпила към един и половина. И доктор Понтийо като Мадлен Шатлен бе зашеметен, преди да бъде заклан. Убиецът бе направил поне шест разреза в гърлото и бе достигнал гръбначните прешлени. Адамсберг направи гримаса. През деня не бяха установили нищо повече от онова, с което разполагаше сутринта. Сега знаеше доста неща за стария лекар, но само най-обикновени. Апартаментът, кабинетът, личните му документи разкриваха живот без тайни врати. Докторът имал намерение да даде под наем жилището си, за да се завърне в Ендр, където бил купил малка къща също по най-обикновен начин. Оставяше на сестра си малко пари, колкото да не е без хич.

Данглар се върна към пет часа. Беше преобърнал околностите на престъплението с трима от колегите си. Адамсберг видя, че има доволен вид, но и изпитва желание да си налее една чаша.

— Това намерихме в канавката — каза Данглар и показа пластмасово пликче. — Не беше далеч от тялото, само на около двайсет метра. Убиецът дори не си е дал труд да го прибере. Действа така, сякаш е недосегаем, сякаш е сигурен в своята безнаказаност. За пръв път виждам такова нещо.

Адамсберг отвори плика. Вътре имаше две кухненски ръкавици от розов каучук, слепени от кръв. Беше доста противно.

— Убиецът не си усложнява живота — каза Данглар. — Коли жертвата си с кухненски ръкавици и се отървава от тях, като ги хвърля в канавката малко по-нататък, все едно са някаква хартийка. Но няма да има отпечатъци. Това им е хубавото на каучуковите ръкавици — можеш да ги свалиш, без да ги пипаш, тъй като се плъзгат. Освен това ги продават навсякъде. Какво друго можем да кажем по този повод, освен че убиецът е страхотно уверен в себе си? Колко още ще убие така под носа ни?

— Днес е петък. Почти сигурно е, че в края на седмицата няма да има убийства. Имам чувството, че човекът с кръговете не работи в събота и неделя. Доста стройна организация има. Ако убиецът не е той, а човек, който използва кръговете, ще трябва да го изчака. Между другото Рейер има ли алиби? Какво е правил през тази нощ? Само питам.

— Каквото винаги. Спял. Няма свидетел. В къщата всички са спели. Няма портиерка, която евентуално да види кой влиза и излиза. Портиерките са на свършване, за нас това е направо драматично.

— Матилд Форестие ми се обади преди малко. Научила е за убийството по радиото и изглеждаше разстроена.

— Кой знае — каза Данглар.

В продължение на няколко дни нищо не се случи. Адамсберг отново прие в леглото си съседката от долния етаж, Данглар възобнови уморените си юнски следобеди. Единствено пресата се вълнуваше. Поне дузина журналисти се сменяха на тротоара пред управлението.

В сряда Данглар пръв изгуби търпение.

— На главите ни се е качил — изръмжа той. — Нищо не можем да направим, да намерим и докажем. Стоим тук, дремем и го чакаме да измисли нещо. Нищо друго не се сещаме да направим, освен да чакаме нов кръг. Непоносимо е. За мен е непоносимо — уточни той, след като хвърли поглед на Адамсберг.

— Утре — каза Адамсберг.

— Какво утре?

— Утре сутрин ще има нов кръг, Данглар.

— Да не сте врачка!

— Няма да се връщаме на този въпрос, вече говорихме. Човекът с кръговете има план. И както казва Веркор-Лори, изпитва потребност да изложи пред всички мислите си. Няма да остави да мине цяла седмица, преди да се изяви. Още повече че пресата говори само за него. Ако начертае кръг през тази нощ, Данглар, можем да очакваме убийство следващата нощ, в четвъртък срещу петък. Този път ще трябва да хвърлим повече хора поне в Пети, Шести и Четиринайсети район.

— Защо? Убиецът не е длъжен да бърза. Досега не го е правил.

— Сега е различно. Разберете, Данглар. Ако човекът с кръговете е убиецът и ако отново начертае кръг, значи има намерение пак да убие. Но знае, че вече трябва да бърза. Вече трима свидетели са го описали, без да броим Матилд Форестие. Скоро ще можем да направим портрет-робот. Това го има във вестниците и той го знае. Знае, че не може да продължава дълго по този начин. Методите му са твърде рисковани. Така че, ако иска да довърши започнатото, не трябва да се бави.

— А ако убиецът не е човекът с кръговете?

— Това не променя нещата. И той няма много време. Човекът с кръговете може да се уплаши от двете убийства и да излезе от играта по-рано от предвиденото. Затова трябва да побързаме, преди маниакът да е спрял.

— Възможно е — каза Данглар.

— Много е възможно, приятелю.

Данглар не мигна през цялата нощ. Как можеше Адамсберг да чака така безгрижно и как си позволяваше да прави предвиждания? Никога не си служеше с факти — такова впечатление оставяше у хората. Четеше данните за жертвите и заподозрените, които му представяха, но почти не ги коментираше. Вятърът го вееше неизвестно накъде. Защо намираше за толкова важно, че втората жертва е мъж? Защото така отпадаше хипотезата за сексуално убийство?

За Данглар това не беше изненада. Той отдавна мислеше, че някой използва човека с кръговете с ясно определена цел. Но нито убийството на Шатлен, нито убийството на Понтийо изглеждаха да са от полза някому. Те сякаш служеха само да потвърдят версията за „серийни убийства“. Затова ли трябваше да очакват още едно? Но защо Адамсберг продължаваше да мисли за човека с кръговете? И защо го бе нарекъл „приятелю“? Данглар се умори да се върти в леглото. Освен това бе станал вир-вода, та си помисли дали да не отиде до кухнята и да се освежи с останалото в бутилката. Винаги гледаше пред децата да оставя малко в бутилката. Само че утре Арлет щеше да забележи, че си е кръкнал през нощта. Добре де, нямаше да е за пръв път. Щеше да се намуси и да каже: „Адриен — често го наричаше Адриен, — ти си едно прасе“. Колебаеше се главно защото от нощното пиене сутрин адски го болеше глава, въртяха го всичките стави и го гонеше жесток махмурлук, а утре сутринта трябваше да е във форма. В случай че се появеше нов кръг. И за да организира патрула за следващата нощ, нощта на убийството. Досадно беше да се поддава по този начин на смътните усещания на Адамсберг, но във всеки случай бе по-приятно, отколкото да се бори срещу тях.

И човекът очерта кръга. На другия край на Париж, на малката уличка „Мариета Мартен“, в Шестнайсети район. От местното управление не ги уведомиха веднага. Не бяха в течение, тъй като дотогава в района не се бяха появявали сини кръгове.

— Защо в нов квартал? — попита Данглар.

— За да ни покаже, след като е вилнял в околностите на Пантеона, не е толкова ограничен, та да се подчинява на твърдо установени правила, и че може и да е убиец, обаче е свободен човек и владее цялата територия на столицата. Нещо такова — промърмори Адамсберг.

— Добре ни разхожда — каза Данглар, забил пръст в челото си.

Не беше издържал през нощта. Довърши бутилката и дори отвори нова. От ударите на железния лост в главата му почти губеше зрението си. А най-много го тревожеше това, че Арлет не му каза нищо на закуска. Но Арлет знаеше, че в момента има грижи, че е притиснат между почти изпразнената си банкова сметка, невъзможното разследване и дестабилизиращия характер на новия комисар. Може би не искаше и тя да му досажда. В такъв случай не знаеше, че Данглар обича да му казва: „Адриен, ти си едно прасе“. Защото тогава беше сигурен, че е обичан. Просто, но истинско усещане.

В средата на начертания с един замах кръг имаше душ на лейка от червена пластмаса.

— Трябва да е паднало от онзи балкон там — каза Данглар и вдигна глава. — Ама че древно нещо. И защо е оградил точно това, а не например пакета от цигари на два метра оттук?

— Чели сте списъка, Данглар. Той никога не огражда летящи предмети. Билет от метрото, лист хартия, хартиена кърпичка или каквото и да е, което вятърът може да отвее през нощта. Иска да е сигурен, че нещото в кръга ще е там и на сутринта. Което ни навежда на мисълта, че той вече не се интересува от собствения си образ, а от „съживяването на нещото в себе си“, както би казал Веркор-Лори. Иначе не би изключил по-преходните предмети, които са не по-малко важни от другите от гледна точка на „метафоричното възраждане на тротоарите“… Но от гледна точка на човека с кръговете едно празно търкало, намерено сутринта, би било обида за творческата му личност.

— И този път няма да има свидетели — каза Данглар. — Наоколо пак няма киносалон, нито отворена до късно кръчма. И хората от квартала имат навик да си лягат рано. Дискретен е човекът с кръговете.

Данглар притиска челото си с пръст чак до обед. След това се почувства по-добре. Следобеда се зае да организира заедно с Адамсберг допълнителния контингент от патрулиращи полицаи, които щяха да обикалят Париж през нощта. Данглар клатеше глава със съмнение и се чудеше доколко е удачна тази мярка. Но признаваше, че Адамсберг бе познал за тазсутрешния кръг.

Към осем вечерта всичко беше готово. Но територията на града бе толкова голяма, че наблюдаваните от един полицай райони бяха твърде широки.

— Ако е достатъчно ловък, ще се измъкне, това е очевидно — каза Адамсберг. — А той е достатъчно ловък.

— А не би ли трябвало да наблюдаваме и къщата на Матилд Форестие? — попита Данглар.

— Би трябвало — отвърна Адамсберг. — Само ако обичат, да внимават да не ги забележат.

Изчака Данглар да излезе и се обади на Матилд. Помоли я да стои мирно тази вечер и да не се опитва да бяга или да следи някого.

— Ще ми направите услуга — уточни той. — Не се мъчете да разбирате. Знаете ли дали Рейер си е вкъщи?

— Предполагам — каза Матилд. — Не ми принадлежи, не го надзиравам.

— А Клеманс с вас ли е?

— Не. Както обикновено, Клеманс потегли, като се подхилваше, на някаква обещаваща среща. Винаги е едно и също. Или чака човека до някое време в кръчмата и той не идва, или идва, но си тръгва веднага, щом я забележи. И в двата случая се връща съсипана. Лоша работа. Не би трябвало да прави това вечер, после я налягат черни мисли.

— Хубаво. Стойте спокойно до утре, госпожо Форестие.

— Опасявате ли се от нещо?

— Не знам — отвърна Адамсберг.

— Както винаги — каза Матилд.

Тази нощ Адамсберг не се реши да напусне управлението. Данглар остана с него. Комисарят мълчаливо драскаше на листче върху коленете си, с опънати крака, подпрени на кошчето за хартиени отпадъци. Данглар дъвчеше карамелените бонбони, които бе намерил в чекмеджето на Флоранс — така се опитваше да не пие.

Един полицай патрулираше на булевард „Пор Роял“, между малката гара и ъгъла на улица „Бертоле“. Негов колега правеше същото от „Гоблен“ нататък.

От десет часа вечерта бе изминал единайсет пъти разстоянието в двете посоки и се нервираше, че не може да спре да брои. Ама какво друго да прави? От един час насам вече не срещаше почти никого на булеварда. Юли месец. Париж бе поопустял.

Размина се с млада жена с кожено яке и нестабилна походка. Беше хубава и вероятно се прибираше. Наближаваше един и четвърт сутринта и полицаят изпита желание да й каже да побърза. Изглеждаше му уязвима и се уплаши да не й се случи нещо. Затича се и я настигна.

— Госпожице, далеч ли отивате?

— Не — отвърна младата жена. — Към метростанцията „Распай“.

— „Распай“ ли? Това не ми харесва особено — каза полицаят. — Ще ви изпратя малко. Следващият ми колега патрулира чак към „Вавен“.

Девойката имаше късо подстригана коса. Челюстта й бе ясно и нежно очертана. Не, не биваше да развалят тази хубост. Но момичето изглеждаше спокойно в нощта. Сякаш се познаваха с градските нощи.

Запали цигара. Явно не се чувстваше добре в неговата компания.

— Защо? Какво става? — попита тя.

— Нощта не е много здравословна. Ще повървя с вас петдесетина метра.

— Както искате — каза девойката.

Но беше ясно, че предпочита да е сама. Закрачиха мълчаливо.

След няколко минути сержантът я остави на ъгъла на улицата и тръгна обратно към малката гара на „Пор Роял“. Още веднъж мина по булеварда до кръстовището с улица „Бертоле“. За дванайсети път. Докато разговаряше с жената и я придружаваше, бе изгубил най-малко десет минути. Но това си беше част от работата му.

Десет минути. Бяха се оказали достатъчни. Когато хвърли поглед на дългата и права улица „Бертоле“, видя формата на тротоара.

Ето на, помисли си отчаяно, на мен ми се падна.

Приближи тичешком. Дано да е само навит килим, на какъвто прилича. Но кръвта се стичаше чак до него. Постави длан върху отпуснатата на земята ръка. Беше хладна. Беше женска.

Свърза се по радиостанцията с колегите си, патрулиращи около спирките „Гоблен“, „Вавен“, „Сен Жак“, „Кошен“, „Распай“ и „Данфер“, и ги помоли да предадат новината, да не напускат поста си и да проверяват всички пешеходци, които срещнат. Но ако убиецът си бе тръгнал с кола например, със сигурност щеше да им се измъкне. Не се чувстваше виновен за това, че е придружил девойката с красивата челюст. Може би я беше спасил.

Тази жена обаче не бе спасил. Колко малко му трябва на човек. Впрочем от челюстта на мъртвата не бе останало нищо. Сам, отвратен, полицаят отклони лъча на фенера си, обади се на началството и зачака с ръка на пистолета. Нощта отдавна не го беше впечатлявала толкова.

Когато телефонът иззвъня, Адамсберг погледна към Данглар, но не показа изненада.

— Случило се е — каза той.

И вдигна, като прехапа устните си.

— Къде? Повторете — изрече след миг. — „Бертоле“? Но Пети район трябва да е натъпкан с полицаи! Би трябвало да има четирима само по „Пор Роял“! Какво е станало, за бога?

Адамсберг бе повишил тон. Включи микрофона, за да може Данглар да чува отговорите на полицая.

— Бяхме само двама на „Пор Роял“, господин комисар. Два влака се бяха сблъскали на спирка „Бон Нувел“ към двайсет и три и петнайсет. Нямаше тежко ранени, но доста от хората ни отидоха там.

— Но трябвало е да оголите периферните сектори, а не Пети район! Казал ви бях да охранявате улиците на Пети район! Казал ви бях!

— Нищо не можех да направя, господин комисар. Такива бяха инструкциите.

Данглар за първи път виждаше Адамсберг почти излязъл от кожата си. Вярно, знаеха за инцидента на „Бон Нувел“, но и двамата си мислеха, че патрулиращите полицаи от Пети и Четиринайсети район ще останат по местата си. Явно е имало противоречиви заповеди или пък горе не бяха сметнали за чак толкова необходима мрежата, изискана от Адамсберг.

— Всъщност — каза Адамсберг — той така или иначе щеше да го направи. На тази улица или на друга, в този час или в друг час, накрая все пак щеше да го направи. Той е чудовище. Нищо не бихме могли да сторим, няма смисъл да се ядосваме. Хайде елате, Данглар. Да вървим там.

Там имаше полицейски коли с буркани, прожектори, носилка, там беше и патологът — за трети път до заклано тяло, добре оградено със син кръг.

— Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час? — прошепна Адамсберг.

Огледа новата жертва.

— Тялото е нарязано по същия ужасяващ начин като предишното — каза лекарят. — Многобройни удари с нож по гръбначните прешлени. Инструментът не е бил достатъчно здрав, за да ги насече, но желание не е липсвало, уверявам ви.

— Добре, докторе, ще ни го напишете всичко това — прекъсна го Адамсберг, като забеляза, че Данглар е плувнал в пот. — Престъплението е извършено съвсем скоро, нали така?

— Да, между един и пет и един и трийсет и пет, ако полицаят е точен.

— Вашият маршрут — обърна се Адамсберг към полицая — беше оттук до площад „Пор Роял“, нали така?

— Да, господин комисар.

— Какво ви се случи? Двайсет минути са ви предостатъчни за отиване и връщане.

— Така е. Но когато за единайсети път стигнах до малката гара, мина едно момиче… Не знам, наречете го предчувствие, но реших да я придружа до ъгъла. Не беше далеч. През целия път виждах площада. Не че се оправдавам, господин комисар. Поемам отговорността за това отклонение.

— Няма значение — каза Адамсберг. — Той и без това щеше да го извърши. Не видяхте ли някой, който да отговаря на това, което търсим?

— Не.

— А колегите ви?

— Никой нищо не е съобщил.

Адамсберг въздъхна.

— Забелязахте ли кръга, господин комисар? — обади се Данглар. — Не е кръгъл. Невероятно, но не е кръгъл. Тротоарът на тази улица е прекалено тесен, затова е начертал овал.

— Да, и това трябва да го е подразнило.

— Но защо не го е начертал на булеварда, където има достатъчно място?

— Но и достатъчно ченгета, Данглар. Коя е дамата?

Отново прочетоха документите и преровиха чантата на светлината на фенерите.

— Делфин льо Нермор, по баща Витрюел, на петдесет и четири години. Това, струва ми се, е нейна снимка — продължи Данглар, като внимателно изсипа съдържанието на ръчната чанта върху един найлон. — Изглежда хубава, малко прекалено гримирана. Мъжът, който я е прегърнал през раменете, трябва да е съпругът й.

— Не — каза Адамсберг, — не е възможно. Няма халка, а тя има. Този може би е любовникът й, по-млад е от нея. Това би обяснило защо носи снимката със себе си.

— Вярно, не бях забелязал.

— Тъмно е. Елате, Данглар, да идем при камионетката.

Адамсберг знаеше, че Данглар не понася прерязани вратове.

Седнаха един срещу друг на пейките в задната част на фургона. Адамсберг запрелиства модното списание, което бе намерил в чантата на госпожа Льо Нермор.

— Нещо ми говори това име Льо Нермор — каза той. — Но паметта ми никаква я няма. Вижте в бележника й малкото име на съпруга и адреса им.

Данглар измъкна стара визитна картичка.

— Огюстен-Луи льо Нермор. Има два адреса, единият в Колеж дьо Франс, другият на улица „Омал“ в Девети район.

— Все още ми говори нещо, но не се сещам какво.

— Ами да — рече Данглар. — Наскоро споменаваха този Льо Нермор като кандидат за място в Академията за надписите и изящната словесност. Византолог е — заяви той след малко. — Специалист по епохата на император Юстиниан.

— Откъде знаете това, Данглар? — попита Адамсберг и вдигна глава от списанието си, искрено зачуден.

— Е, да кажем, че знам някои неща за Византия.

— Но защо?

— Обичам да знам, затова.

— И за император Юстиниан ли обичате да знаете?

— Така изглежда — въздъхна Данглар.

— Кога е било това с Юстиниан?

Адамсберг не се смущаваше да пита, когато не знае, дори когато би трябвало да знае.

— През VI век.

— След Христа или преди?

— След.

— Този човек ме интересува. Елате, Данглар, хайде да го уведомим за смъртта на жена му. Този път жертвата ни има близки. Да се възползваме от случая и да го видим как ще реагира.

Реакцията на Огюстен-Луи льо Нермор беше проста. След като ги изслуша още сънен, човечецът затвори очи, постави ръце на корема си, а кожата около устните му побеля. Тичешком излезе от стаята и Данглар и Адамсберг го чуха да повръща някъде из къщата.

— Това поне е ясно — каза Данглар. — Разстрои се.

— Или е взел хапче за повръщане, след като му се обадихме по домофона.

Човекът се върна, като пристъпваше предпазливо. Носеше сив халат върху пижамата си и бе пъхнал главата си под водна струя.

— Съжаляваме — каза Адамсберг. — Ако предпочитате да отговорите на въпросите ни утре…

— Не… не… Слушам ви, господа.

Дребният човек искаше да се държи достойно и успяваше, отбеляза Данглар. Стоеше изправен, с вдигнато чело, воднистосините му очи упорито се взираха в очите на Адамсберг. Запали лула, като заяви, че има нужда от нея, и ги попита дали не им пречи.

Светлината беше слаба, пушекът тежък, стаята претъпкана с книги.

— Върху Византия ли работите? — попита Адамсберг, като хвърли поглед на Данглар.

— Да — отвърна Льо Нермор леко учудено. — Откъде знаете?

— Аз не знаех. Но колегата ми ви знае по име.

— Благодаря. Много мило. Но кажете ми за нея, моля ви. Тя… Какво се е случило, как?

— Ще ви съобщим подробности, когато сте в състояние да ги чуете. Достатъчно мъчително е да знаете, че е била убита. Намерили са я в кръг, очертан със син тебешир. На улица „Бертоле“, в Пети район. Доста далеч оттук.

Льо Нермор поклати глава. Чертите на лицето му се изопнаха. Изглеждаше много състарен. Не беше приятен за гледане.

— Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час? Това ли е? — попита той тихо.

— Приблизително, не съвсем — каза Адамсберг. — Значи знаете за човека с кръговете?

— Кой не знае? Професията на историк не ви изолира от света, господине, дори ако желаете това. Невероятно, но миналата седмица си говорихме с Делфи — Делфин, жена ми — за този маниак.

— Какво си говорихте за него?

— Делфи го защитаваше, докато мен този тип ме отвращава. Обича да се самоизтъква. Надут пуяк.

— Улица „Бертоле“ е далече. Жена ви у приятели ли е била? — подхвана Адамсберг.

Човекът се замисли. Минаха пет-шест минути. Данглар дори са запита дали е чул въпроса, или е на път да заспи. Но Адамсберг му направи знак да изчака.

Льо Нермор драсна клечка кибрит, за да запали угасналата си лула.

— Далече от какво? — попита той най-после.

— Далеч от дома й — каза Адамсберг.

— Не, напротив. Делфи живееше на булевард „Монпарнас“, близо до „Пор Роял“. Да разказвам ли нататък?

— Ако обичате.

— Делфи ме напусна преди близо две години и отиде да живее у любовника си. Незначителен, глуповат тип, но на мен няма да повярвате. Сами ще се убедите, като го видите. Жалко, само това мога да кажа. Аз… аз живея тук, в този голям хамбар… сам. Като кукувица — додаде той, като направи кръгов жест с ръка.

Гласът му някак се пречупи или поне така се стори на ухото на Данглар.

— Но вие продължавахте да я виждате въпреки всичко?

— Трудно бих се лишил от това — отвърна Льо Нермор.

— Ревнувахте ли я? — попита Данглар безтактно.

Льо Нермор сви рамене.

— Какво да ви кажа, господине, човек свиква. От дванайсет години Делфин непрекъснато ми изневерява. Човек се ядосва, но се примирява. Накрая вече не знае заради какво се вбесява — заради любовта или заради самолюбието, после пристъпите на гняв отминават и после започвате да обядвате заедно, много възпитано и много тъжно. Вие ги знаете наизуст тези неща, господа, няма нужда да ви ги описвам, нали така? Делфи не беше по-добра от всяка друга, а аз не съм по-смел от всеки друг. Не исках да я изгубя съвсем. Затова я приех такава, каквато беше станала. Признавам, че трудно преглътнах последния любовник, глупчото. Тя се побърка точно по този най-блудкавия и реши да ме напусне.

Той вдигна ръце и ги отпусна върху бедрата си.

— Това е — каза. — Достатъчно. А и сега вече всичко свърши.

Стисна клепачи и отново натъпка лулата си с тютюн.

— Ще трябва да ни кажете как сте прекарали времето си снощи. Налага се — все така направо каза Данглар.

Льо Нермор ги изгледа.

— Не разбирам. Не е ли онзи побърканият, който…?

— Нямаме представа — рече Данглар.

— Не, не, господа, грешите. От смъртта на жена ми аз печеля само празнота и отчаяние. Освен това, понеже сигурно ще се заинтересувате, по-голямата част от парите й, а тя имаше много, и дори тази къща ще останат за сестра й. Такова беше решението на Делфи. Сестра й винаги е била притеснена.

— Все едно — продължи Данглар, — трябва да знаем как сте прекарали времето си снощи. Кажете ни, ако обичате.

— Както сами сте видели, вратата на сградата е с домофон. Нямаме портиерка. Кой може да удостовери дали не лъжа? Както и да е. Докъм единайсет подготвях програмата на лекциите си за догодина. Ето я там, на масата. После си легнах, четох и спах, докато не дойдохте вие. Това е. Не може да се провери.

— Жалко — каза Данглар.

Адамсберг го оставяше да води разговора. Данглар си го биваше за класическите неприятни въпроси. През това време комисарят не изпускаше из очи седналия срещу него Льо Нермор.

— Разбирам — каза Льо Нермор, като покрусено галеше челото си с изстиналата лула. — Разбирам. Измаменият и унизен съпруг, новият любовник, който ми отнема жената… Разбирам как ви текат мислите. Боже мой… Може ли да сте толкова елементарни? Не можете ли да се сетите за нещо друго? За нещо по-сложно?

— Можем — каза Данглар. — Случва ни се. Но е вярно, че положението ви е деликатно.

— Така е — призна Льо Нермор. — Но се надявам, че няма да сбъркате в преценката си. Предполагам, че пак ще трябва да се видим?

— В понеделник? — предложи Адамсберг.

— Нека е понеделник. Предполагам също, че нищо не мога да направя за Делфин. Тя е на ваше разположение, нали?

— Да, господине. Съжаляваме.

— Ще я аутопсирате ли?

— Съжаляваме.

Данглар изчака малко. Винаги изчакваше малко, след като бе говорил за аутопсия.

— За разговора в понеделник — подзе той — помислете как сте прекарали вечерите на 19 юни, сряда, и на 27 юни, четвъртък. Това са нощите на двете предишни убийства. Ще ви питаме за това. Освен ако не можете още сега да ни отговорите.

— Няма нужда да мисля — отвърна Льо Нермор. — Всичко е толкова просто и тъжно. Аз не ходя никъде. Прекарвам вечерите в писане. Вече никой не живее в дома ми, за да потвърди, а със съседите си поддържам малко контакти.

Всички захванаха да клатят глава неизвестно защо. Има такива моменти, когато всички клатят глава.

Това беше за тази нощ. Адамсберг, който виждаше умората да тежи на клепачите на византолога, даде знак за тръгване, като полека се изправи.

На другия ден Данглар излезе от дома си с книга на Льо Нермор в ръка — „Идеология и общество по времето на Юстиниан“, издадена единайсет години по-рано. Само това бе намерил в библиотеката си. На четвърта корица имаше кратка ласкателна биография със снимка на автора. Льо Нермор се усмихваше — беше по-млад, имаше равни зъби, иначе беше грозноват. Вчера Данглар бе забелязал един тик, присъщ на пушачите на лула — Льо Нермор потупваше зъбите си с лулата. Банално наблюдение, би казал Шарл Рейер.

Адамсберг го нямаше в управлението. Сигурно вече бе отишъл у любовника. Данглар остави книгата на бюрото на комисаря с ясното съзнание, че иска да го впечатли със съдържанието на библиотеката си. Което беше безсмислено, защото, както Данглар вече знаеше, Адамсберг се впечатляваше от малко неща. Е, толкова по-зле.

Тази сутрин Данглар имаше само едно желание — да узнае какво се бе случило през нощта в дома на Матилд. Маржелон, който издържаше на нощни дежурства, го очакваше, за да му докладва, преди да отиде да си легне.

— Беше доста оживено — каза Маржелон. — Наблюдавах къщата до седем часа сутринта, както се бяхме разбрали. Морската дама не излезе. Загаси лампата в дневната към дванайсет и половина и в спалнята половин час по-късно. Обаче старата Валмон се прибра, залитайки, в три и пет. Вонеше на алкохол, та се не траеше. Попитах я какво й се е случило и тя се разциври. Не е много забавна бабката. Голяма досадница! Доколкото разбрах, чакала поредния си годеник цяла вечер в една бирария. Годеникът не дошъл, тя си пийнала за кураж и заспала на масата. Управителят я събудил и я изхвърлил навън. Мисля, че се срамуваше, но беше прекалено пияна, та си разказа всичко. Не успях да узная само името на бирарията. То едва разбирах за какво ми говори. А и право да си кажа, повдигаше ми се от нея. Хванах я за ръка и я заведох до вратата й. Там я оставих сама да се оправя. А сутринта излезе с куфарче в ръка. Позна ме и не се изненада. Обясни ми, че обявите „ей дотук“ й били дошли и заминавала за три-четири дни в Бери у своя приятелка шивачка. Нищо не може да се сравни с шиенето, добави.

— А Рейер? Излиза ли?

— Излиза. Официално облечен към единайсет вечерта и се прибра все така елегантен, потропващ с бастуна си, в един и половина сутринта. Можех да задавам въпроси на Клеманс, тя не ме познава, но не и на Рейер. Той щеше да ме познае по гласа. Така че останах скрит и само отбелязах кога излиза и кога се прибира. Впрочем и без това нямаше да ме види, нали така?

Маржелон се засмя. Ама наистина беше тъп.

— Свържете ме с него по телефона, Маржелон.

— С Рейер?

— С Рейер, разбира се.

Шарл се изсмя, като чу гласа на Данглар, и Данглар не разбра защо.

— Чувам по радиото, че имате нови грижи, инспектор Данглар — каза Шарл. — Чудесно. И пак с мен ли се захващате? Нищо друго ли не ви хрумва?

— Къде ходихте снощи, Рейер?

— Да свалям мацки, инспекторе.

— Къде да ги сваляте?

— В „Нуво пале“.

— Някой може ли да потвърди?

— Не може! Добре знаете, че в тези нощни заведения има прекалено много хора, за да ви забележат.

— Кое ви разсмива, Рейер?

— Вие ме разсмивате! Обаждането ви ме разсмива. Милата Матилд, която не може да си държи езика зад зъбите, сподели с мен, че комисарят я посъветвал да стои мирно през нощта. Заключих, че очаквате някаква патаклама. И сметнах, че това ми дава отлична възможност да изляза.

— Но защо, за бога? Да не си мислите, че така ми улеснявате задачата?

— Не съм имал такова намерение, инспекторе. Тормозите ме от самото начало на тази история. Реших, че сега е мой ред.

— С други думи, излязохте, за да ни създавате затруднения.

— Може да се каже, да, защото така и не забърсах мацка. Радвам се да науча, че съм ви създал затруднения. Наистина се радвам, да знаете.

— Но защо? — пак попита Данглар.

— Но защото това ме крепи.

Данглар затвори ядосано. Освен Матилд Форестие никой не беше стоял мирно през нощта в къщата на улица „Патриарш“. Изпрати Маржелон да спи и реши да провери какво Делфин льо Нермор е завещала на сестра си. Два часа по-късно разбра, че всъщност няма завещание. Делфин льо Нермор не бе оставила никакъв писмен документ. Има такива дни, когато всичко върви наопаки.

Данглар закрачи из кабинета си и за пореден път си помисли, че тази скапана звезда Слънцето ще избухне след четири или пет милиарда години и че така и няма да разбере защо това избухване толкова го натъжава. Би дал живота си Слънцето да си остане цяло след пет милиарда години.

Адамсберг се върна към обяд и му предложи да отидат да обядват. Което не се случваше често.

— Лошо му се пише на византолога — рече Данглар. — Заблудил се е, или ни лъже за наследството — няма завещание. Тоест всичко остава на съпруга. Ценни книжа, хектари гора и четири сгради в Париж, без да броим къщата, в която живее. Той самият няма и стотинка. Само заплатата си на преподавател и правата от продажбата на книгите му. Представете си, че жена му е искала да се разведат. Всичко е щял да изгуби.

— Точно така е било, Данглар. Срещнах се с любовника. Онзи от снимката. Вярно е, че има гигантски размери и незначителен мозък. Освен това е тревопасен и се гордее с това.

— Вегетарианец — предположи Данглар.

— Именно, вегетарианец. Ръководи рекламна агенция с брат си, който също е тревопасен. Работили са заедно през цялата вечер до два часа през нощта. Братът потвърждава. Така че има алиби, освен ако братът не лъже. Но любовникът изглежда толкова отчаян от смъртта на Делфин. Насърчавал я е да се разведе не защото Льо Нермор му е пречел особено, а защото искал да освободи Делфин от това, което нарича тирания. Изглежда, че Огюстен-Луи продължавал да я кара да работи за него, да изчита и преписва ръкописите му, да подрежда бележките му, а Делфин не е смеела да му се противопостави. Обяснявала, че това я уреждало, че така „главата й работела“, но любовникът е сигурен, че не е било толкова безобидно и че се е бояла до смърт от мъжа си. Но вече се била почти решила да поиска развод. Или най-малкото да поговори за това с Огюстен-Луи. Не знаем дали го е направила. Във всеки случай конфликтът между двамата мъже е вън от съмнение. Любовникът не би имал нищо против да се отърве от съпруга.

— Всичко това може и да е вярно — каза Данглар.

— И аз така смятам.

— Льо Нермор няма алиби за трите нощи на убийствата. Ако е искал да се отърве от жена си, преди тя да се разбунтува, може да се е възползвал от възможността, която му е предоставял човекът с кръговете. Не е смелчага, сам ни го каза. Не си пада по риска. За да натопи маниака, извършва две случайни престъпления и така създава впечатление за серия. После убива жена си. И готово. Ченгетата издирват човека с кръговете, а него оставят на мира. След което пипва наследството.

— Доста прозрачен капан. Трябва наистина да ни взима за глупаци.

— От една страна, сред ченгетата има толкова глупаци, колкото и навсякъде другаде. От друга страна, подобен план би харесал само на посредствен ум. А Льо Нермор не изглежда посредствен. Но човек може от време на време да оглупява. Случва се. Особено когато крои планове, ръководен от емоциите си. А Делфин льо Нермор какво е правела навън в този час?

— Любовникът казва, че е трябвало да си стои вкъщи вечерта. Учудил се, когато се прибрал и не я е заварил. Помислил, че е отишла да си купи цигари в денонощния магазин в Бертоле. Често го правела, когато свършела цигарите. По-късно си казал, че може би мъжът й отново я е извикал за нещо. Не посмял да се обади у Льо Нермор и си легнал да спи. Аз го събудих сутринта.

— Льо Нермор може да е видял кръга, да кажем, към полунощ. След което е извикал жена си и я е заклал на място. Струва ми се, че Льо Нермор е затънал до гуша. Какво мислите по въпроса?

Адамсберг ръсеше трохи хляб около чинията си. Данглар, който се хранеше крайно благоговейно, усети, че му се свива сърцето.

— По въпроса за Льо Нермор? — отвърна Адамсберг, като вдигна глава. — Нищо. Мисля по въпроса за човека с кръговете. Би трябвало вече да знаете това, Данглар.

В понеделник сутринта задържаха Огюстен-Луи льо Нермор и го подложиха на непрекъснати разпити. Данглар не скри от него, че е заподозрян.

Адамсберг оставяше Данглар безмилостно да преследва целта си. Възрастният човек изглеждаше неспособен да се защитава. Всеки негов опит да се оправдае биваше осуетяван от острия език на Данглар. Но в същото време Адамсберг виждаше, че на Данглар му е жал за жертвата му.

Самият той не изпитваше нищо подобно. От първия миг бе възненавидял Льо Нермор и не искаше за нищо на света Данглар да го попита защо. Затова си мълчеше.

Данглар разпитва задържания дни наред.

От време на време Адамсберг влизаше в кабинета му и гледаше. Ужасен, притиснат до стената от обвиненията, които се сипеха отгоре му, старецът се разпадаше пред очите му. Вече не знаеше как да отговори и на най-простите въпроси. Не, не знаел, че Делфи не е оставила завещание. Открай време бил убеден, че всичко ще бъде наследено от сестра й Клер. Харесвал Клер, тя имала три деца и сама се борела с живота. Не, не си спомнял какво е правил в нощите на убийствата. С ледено изражение Данглар го засичаше — вечерта на убийството на Мадлен Шатлен дежурната в аптеката видяла Льо Нермор да излиза от дома си. Сразен, Льо Нермор обясняваше, че е възможно, че понякога излизал вечер да си вземе цигари от автомата. „Махам хартията и пълня с тютюна лулата си. С Делфи винаги много сме пушили. Тя се опитваше да ги спре. Аз не. Прекалено ми е самотно в тази голяма къща.“

И отново некоординирани жестове, отново нерви, само нещо в погледа все още устояваше. От преподавателя в Колеж дьо Франс не бе останало почти нищо, само един стар човек, който изглеждаше свършен и се съпротивляваше в разрез със здравия разум, за да избегне очевидно неизбежната присъда. Може би хиляди пъти бе повторил: „Но няма как да съм аз. Аз обичах Делфи“.

В четвъртък изпадналият в паника Льо Нермор едва се държеше на краката си. Данглар му съобщи, че съдебният следовател е изискал да се повдигне обвинение. Настана дълга пауза, през която Льо Нермор мълча, както преди няколко нощи в дома си, сякаш опитвайки се да претегли всички „за“ и „против“. И пак както тогава Адамсберг направи знак на Данглар да не се намесва под никакъв предлог.

След което Льо Нермор каза:

— Дайте ми един тебешир. Син тебешир.

И понеже никой не помръдна, той добави настоятелно:

— Побързайте. Поисках ви тебешир.

Данглар излезе и донесе тебешир от шкафа на Флоранс. Там имаше всичко.

Льо Нермор се изправи предпазливо като човек на края на силите си и взе тебешира. Застанал срещу бялата стена, той размисли още няколко мига. После много бързо написа с големи букви: „Виктор, Виктор, какъв позор, защо излязъл си от вас във този късен час?“.

Адамсберг не помръдна. Очакваше това още от вчера.

— Данглар, идете да потърсите Мьоние — каза той. — Мисля, че е в сградата.

Докато Данглар го нямаше, човекът с кръговете обърна лице към Адамсберг и го загледа.

— Добър ден — каза Адамсберг. — Отдавна ви търся.

Льо Нермор не отговори. Адамсберг се взираше в неприятното му лице, което след признанието си бе възвърнало част от твърдостта.

В стаята влезе графологът Мьоние, следван по петите от Данглар. Той разгледа едрите букви, които покриваха цялата дължина на стената.

— Хубав спомен за кабинета ви, Данглар — промърмори той. — Да, това е почеркът. Няма как да се изимитира.

— Благодаря — каза човекът с кръговете и върна тебешира на Данглар. — Ще донеса и други доказателства, ако искате. Бележниците ми, часовете на нощните ми излизания, картата на Париж с нанесените кръстчета, списъка ми с предметите, каквото пожелаете. Знам, че едва ли мога да се надявам на това, но бих искал да не се разчува. Бих искал студентите ми, колегите ми никога да не научат кой съм аз. Предполагам, че не е възможно. Сега всичко се е променило, нали така?

— Точно така — съгласи се Данглар.

Льо Нермор стана, беше се посъвзел, и прие една бира. Заразхожда се из кабинета от прозореца до вратата, като многократно минаваше покрай рисунката си.

— Нямах избор, трябваше да ви кажа. Имаше твърде много улики срещу мен. Сега е различно. Досещате се, че ако бях искал да убия жена си, нямаше да го направя в един от собствените ми кръгове, без дори да преправя почерка си. Дано да сте съгласни с мен.

Той сви рамене.

— Сега вече не мога да се надявам на онова място в Академията. И няма смисъл да подготвям лекциите си за догодина. В колежа няма да ме искат и това е нормално. Но истината е, че нямах избор. Предполагам все пак, че съм сменил посоката на мислите ви. Вие трябва да разкриете останалото. Кой ме е използвал? Още от първия труп, намерен в един от кръговете ми, се опитвам да разбера кой ми е поставил този отвратителен капан. Много се уплаших, когато чух за първото убийство. Вече ви казах, че не съм по-смел от когото и да било. Дори, за да бъда честен, по-страхлив съм от когото и да било. Блъсках си главата, мъчех се да разбера. Кой бе направил това? Кой ме бе проследил? Кой бе поставил тялото на онази жена в моя кръг? И ако пак начертах един кръг няколко дни по-късно, то не беше, за да ви предизвиквам, както пишат по вестниците. Не, далеч не. Беше с надеждата да забележа кой ме следи, да разпозная убиеца и да се оневиня. Няколко дни ми трябваха, за да се реша на това. Колебаех се — сам в нощта, с убиеца подире ми, какъвто съм плашлив… Но знаех, че ако ме откриете, нямам никакъв шанс да избегна обвиненията в убийство. Убиецът го беше планирал — да платя вместо него. Битката беше между него и мен. Първата истинска битка в живота ми. В този смисъл не съжалявам за нищо. Единственото, което не можех да си представя, е, че ще посегне на собствената ми жена. През цялата нощ след посещението ви се питах защо е направил това. Имаше само едно обяснение — полицията още не ме беше разкрила, а това проваляше плановете на убиеца. Тогава е решил да убие моята Делфи, за да стигнете до мен, за да ме арестувате и да го оставите на мира. Може би е това, а?

— Може би — каза Адамсберг.

— Но той греши. Защото който и да е психиатър ще ви каже, че съм си с акъла. Умопомраченият би могъл наистина да убие два пъти и накрая да посегне и на жена си. Не и аз. Аз не съм луд. И никога не бих убил Делфи в някой от кръговете ми. Без тези проклети кръгове тя щеше да е жива.

— Ако сте с акъла си, защо ги чертаете тези проклети кръгове?

— За да си присвоя изгубените неща, за да ми бъдат признателни. Не, не обяснявам добре.

— Така е, не разбирам — каза Данглар.

— Толкова по-зле — сви рамене Льо Нермор. — Ще се опитам да го напиша, може би ще е по-лесно.

Адамсберг се сети за описанието на Матилд: „Човече, жадно за власт, каквато не притежава. Как ли ще се справи?“.

— Намерете го — подхвана Льо Нермор отчаяно. — Намерете убиеца. Смятате ли, че ще успеете? Смятате ли?

— Ако ни помогнете — каза Данглар. — Например виждали ли сте някой да ви следи, когато сте излизали?

— Не съм виждал нищо достатъчно ясно за вас за съжаление. В началото, преди два или три месеца, понякога ме следеше една жена. Това беше много преди първото убийство и не ме притесни. Иначе жената ми се струваше странна, а и симпатична. Имах чувството, че ме насърчава, ей така, отдалеч. Отначало не й се доверявах, но после ми беше приятно да ме следи. Какво да ви кажа за нея? Мисля, че беше тъмнокестенява, доста висока, като че ли хубава и не съвсем млада. Не бих могъл да ви дам повече подробности, но беше жена, сигурен съм.

— Да, познаваме я. Колко пъти я видяхте?

— Над десет.

— А след първото убийство?

Льо Нермор се поколеба, сякаш споменът му беше неприятен.

— Да — каза той, — на два пъти видях някого, но не беше брюнетката. Друг беше. Тъй като се уплаших, обърнах се само веднъж и се отдалечих веднага щом начертах кръга. Нямах кураж да осъществя плана си, тоест да се върна и да го настигна, за да видя лицето му. Беше… дребен силует. Някакво странно същество, неокачествимо, нито мъж, нито жена. Виждате ли, нищо не мога да ви кажа.

— Защо винаги носите чанта със себе си? — намеси се Адамсберг.

— В нея са ми документите — отвърна Льо Нермор. — След като очертаех кръга, се отправях възможно най-бързо към метрото. И бях толкова нервен, когато седнех, че имах нужда да чета, да се заровя в бележките си, да се почувствам отново преподавател. Не знам как да ви го обясня. Сега какво ще правите с мен?

— Може би ще ви освободим — каза Адамсберг. — Следователят едва ли би рискувал да направи съдебна грешка.

— Естествено — обади се Данглар. — Сега всичко се промени.

Льо Нермор явно се чувстваше по-добре. Поиска цигара и я изпразни в лулата си.

— Чиста формалност — каза Адамсберг, — но бих искал въпреки всичко да огледам дома ви.

Данглар, който никога не бе виждал Адамсберг да се занимава с формалности, го изгледа неразбиращо.

— Както желаете — съгласи се Льо Нермор. — Но какво ще търсите? Казах ви, че нося всичките доказателства.

— Знам. Вярвам ви. Но не търся нещо определено. Междувременно ще трябва да повторите всичко с Данглар, за да запишат показанията ви.

— Бъдете откровен с мен, господин комисар. Какво рискува човекът с кръговете?

— Според мен нищо особено — каза Адамсберг. — Не сте дигали шум, не сте нарушавали обществения ред в буквалния смисъл на думата. Това, че сте подсказали на някого идеята за убийство, не ви засяга. Никой не носи отговорност за идеите, които би могъл да внуши на другите. Манията ви е причинила три смърти, но вината не е ваша.

— Не съм искал. Съжалявам — прошепна Льо Нермор.

Адамсберг мълчаливо излезе от кабинета и Данглар му се ядоса, че не се е отнесъл към човека по-мило. А бе виждал как комисарят умело печели симпатиите на непознати и дори на глупаци. Докато днес към стареца не прояви и най-малката доброта.

На другата сутрин Адамсберг пожела още веднъж да види Льо Нермор. Данглар се намръщи. Щеше му се повече да не закачат човека. При това Адамсберг нареди да го извикат в последната минута, макар предишните дни почти да не се бе намесвал в разпитите.

Така че отново извикаха Льо Нермор. Той плахо влезе в управлението, все още леко залиташе, беше бледен. Данглар го наблюдаваше.

— Променен е — пошушна той на Адамсберг.

— Не съм сигурен — отвърна Адамсберг.

Льо Нермор седна на ръба на стола и поиска разрешение да запали лулата си.

— През нощта много размишлявах — каза той, докато търсеше из джобовете си кибрит. — Дори цяла нощ размишлявах. Вече ми е все тая. Ако ще всички да узнаят за мен. Приемам такъв, какъвто е, жалкия си облик — нека да съм „човекът с кръговете“, както ме определят във вестниците. В началото, когато започнах, имах чувството, че съм се сдобил с огромна власт. Всъщност най-вероятно съм бил суетен и смешен. После всичко се провали. Двете убийства. И моята Делфи. Защо да крия от себе си всичко това? Защо да го крия от другите, опитвайки се да закърпя едно бъдеще, което тъй или инак съм провалил? Не. Аз бях човекът с кръговете. Толкова по-зле за мен. Заради това, заради моите „фрустрации“, както се изразява Веркор-Лори, бяха извършени три убийства. Убиха и Делфи.

Обхвана глава с ръце. Данглар и Адамсберг мълчаливо зачакаха, без да се поглеждат. Тогава старият Льо Нермор потърка очи с ръкава на шлифера си като някой клошар, сякаш се отказваше от целия си граден с години престиж.

— Така че няма нужда да ви моля да лъжете пресата — подхвана той с усилие. — Струва ми се, че е по-добре да преглътна това, което съм и което съм направил, вместо да размахвам тази тъпа преподавателска чанта, зад която се опитвам да се приютя. Но тъй като все пак съм малодушен, предпочитам да напусна Париж сега, когато всичко ще се разчуе. Разбирате ли, срещам твърде много познати лица по улиците. Ако ми разрешите, ще се оттегля на село. Бях купил една къща за Делфи, там ще отида.

Льо Нермор зачака отговора им, поглаждайки бузата си с лулата. Имаше неспокоен и нещастен вид.

— Имате пълното право да го сторите — каза Адамсберг. — Само ми оставете адреса си.

— Благодаря. Мисля, че ще се преместя след петнайсетина дни. Зарязвам всичко. Край с Византия.

Адамсберг изчака малко, преди да попита:

— Нали нямате диабет?

— Странен въпрос, господин комисар. Не, нямам диабет. Това… важно ли е за вас?

— Доста. Още веднъж ще ви досадя, и то за една глупост. Но тази глупост си търси обяснение и се надявам да ми помогнете. Всички свидетели, които са ви забелязали, говорят за оставена от вас миризма. Едни за миризма на гнила ябълка, други за мирис на оцет или алкохол. Отначало помислих, че страдате от диабет, който придава на болните лека миризма на нещо ферментирало. Но случаят не е такъв. За мен вие миришете само на мек тютюн. Тогава си помислих, че миризмата може би идва от дрехите ви или от някакъв дрешник. Вчера у вас си позволих да подуша всички гардероби, шкафове, ракли, чекмеджета и всички дрехи. Нищо. Мирис на старо дърво, на боя, на лула, на книги, дори на тебешир, но нищо кисело, нищо ферментирало. Разочарован съм.

— Какво искате да ви кажа? — леко смаяно попита Льо Нермор. — Какъв е точно въпросът ви?

— Как си обяснявате това вие?

— Ами не знам! Никога не съм долавял подобна миризма. Дори ми е малко унизително да го чуя.

— Може би аз имам обяснение. Вероятно миризмата идва от другаде, от някой шкаф, който не е у вас и в който оставяте дрехите на човека с кръговете.

— Дрехите на човека с кръговете! Но аз нямах специално облекло! Не съм докарал нещата до подобна нелепост — да обличам подобаващ костюм! Не, господин комисар. Впрочем вашите свидетели би трябвало да са ви казали, че съм бил облечен най-обикновено, като днес. Почти винаги ходя с едни и същи дрехи — памучен панталон, бяла риза, пепитено сако и шлифер. Почти никога не се обличам другояче. Какъв смисъл би имало да изляза от къщи с пепитено сако и да отида „другаде“, за да облека подобно пепитено сако, което при това мирише лошо?

— Точно това се питам.

Льо Нермор отново придоби покрусено изражение и Данглар отново го доядя на Адамсберг. Като помислиш, комисарят си го биваше да тормози хората.

— Бих искал да ви бъда от помощ — почти изблея Льо Нермор. — Но искате от мен прекалено много. Не я разбирам тази история с миризмата. Не разбирам и защо е толкова важна.

— Е, може и да не е важна.

— В края на краищата възможно е в разгара на действието, тъй като тези кръгове ми струваха много емоции, да съм излъчил нещо като „миризма на страх“. В края на краищата не е изключено. Изглежда, че подобна миризма съществува. Когато след това се озовавах в метрото, целият бях в пот.

— Както и да е — каза Адамсберг, драскайки направо по бюрото. — Забравете това. Понякога ми идват смешни фикс идеи. Можете да си вървите, господин Льо Нермор. Надявам се да намерите покой във вашето село. Понякога и това се случва.

Покой на село! Раздразнен, Данглар шумно въздъхна. Всичко го дразнеше тази сутрин у комисаря — безсмислените отклонения на мисълта му, ненужните му въпроси. Прииска му се тутакси да обърне чаша бяло. Но беше рано. Прекалено рано, въздържай се, за бога.

Льо Нермор им отправи трагична усмивка и Данглар се опита да го поуспокои, като силно му стисна ръката. Но ръката на Льо Нермор не откликна. Изгубен е, помисли Данглар.

Адамсберг се изправи, за да види как Льо Нермор се отдалечава по коридора с черната си чанта, привел гръб, по-кльощав от всякога.

— Горкият — съжали го Данглар. — Свършено е с него.

— Бих предпочел да имаше диабет — каза Адамсберг.

Адамсберг прекара края на сутринта в четене на „Идеология и общество по времето на Юстиниан“. Данглар, почти толкова изтощен, колкото и човекът с кръговете, би искал Адамсберг да спре най-сетне да мисли за него и да подхване разследването по друг начин. Чувстваше се толкова преситен от Огюстен-Луи льо Нермор, че за нищо на света не би прочел и ред от него. На всяка дума би имал чувството, че над него се свеждат обърканото изражение и мръсносиният втренчен поглед на византолога, укоряващ го за настървението му.

Към един часа Данглар влезе в кабинета на Адамсберг, който продължаваше да чете. Веднъж комисарят му бе обяснил, че чете думите една по една и една подир друга. Сега Адамсберг не вдигна глава, но чу, че Данглар влиза.

— Спомняте ли си модното списание, което намерихме в чантата на госпожа Льо Нермор, Данглар? Къде е то сега?

— Онова, което разглеждахте в камиона? Трябва да е още в лабораторията.

Адамсберг се обади в лабораторията и помоли да му донесат списанието, ако са свършили с него.

— Какво ви безпокои? — попита Данглар.

— Не знам точно. Има поне три неща, които ме безпокоят — миризмата на гнила ябълка, добрият доктор Жерар Понтийо и това списание.

Малко по-късно Адамсберг отново извика Данглар. Държеше някакъв лист в ръка.

— Това е разписанието на влаковете — каза Адамсберг. — Има един, който тръгва след петдесет и пет минути за Марсийи, родното място на доктор Понтийо.

— Но какво искате от доктора?

— Яд ме е на него, че е мъж.

— Още ли се занимавате с тази история?

— Нали ви казах, че съм бавен, Данглар? Мислите ли, че можете да хванете този влак?

— Днес ли?

— Ако обичате. Искам да знам всичко за добрия чичо доктор. Там сигурно има хора, които са го познавали, когато е бил млад, преди да отвори кабинет в Париж. Поразпитайте ги. Искам да знам. Всичко. Нещо ни убягва.

— Но как да разпитвам хората, като нямам никаква представа какво точно ви интересува?

Адамсберг поклати глава.

— Питайте ги за всичко, което ви дойде наум. Имам ви доверие. И не забравяйте да ми се обадите.

Адамсберг кимна на Данглар и със съвършено отнесен вид слезе да си вземе нещо за ядене. Бавно задъвка студения си сандвич и потегли към Националната библиотека.

На входа на библиотеката определено направи лошо впечатление с износения си черен панталон и навитите до лактите ръкави на ризата. Показа си картата и поиска да му донесат всички произведения на Огюстен-Луи льо Нермор.

Данглар пристигна на гарата в Марсийи в осемнайсет и десет — часа на бялото вино в кръчмите. В Марсийи имаше шест кръчми и той ги обиколи всичките. Срещна доста възрастни хора, които можеха да му кажат нещо за Жерар Понтийо, но разказаното от тях бе напълно безинтересно. Доскуча му да се рови из живота на младия Жерар, в който нямаше никаква по-значителна случка. Струваше му се по-уместно да проучи лекарската му кариера. Знае ли човек — можеше да открие някоя евтаназия, някоя погрешно поставена диагноза… Могло е да се случи какво ли не. Но не това искаше Адамсберг. Комисарят го бе изпратил тук, където никой не знаеше какво е правил Понтийо след двайсет и четвъртата си година.

След десет вечерта Данглар плетеше крака из улиците на Марсийи, сам, подпийнал и не узнал нищо. Не му се щеше да се връща в Париж с толкова празни ръце. Би опитал отново, но мисълта да прекара нощта по кръчмите не му се нравеше. Обади се на децата да им пожелае лека нощ. После отиде на адреса, даден му от последния кръчмар, където имаше свободна стая. Хазайката беше възрастна дама, която му поднесе още една чаша от местното вино. Данглар изпита желание да излее всичките си неприятности пред този стар и много жив поглед.

Без да каже нищо на никого, Матилд се бе притеснявала цялата седмица. На първо място хич не й хареса това, че Шарл се прибра в един и половина през нощта и че междувременно бе убита още една жена. На всичкото отгоре Шарл не спря да се заяжда през цялата следваща вечер все така зъл като куче. Накрая тя не издържа и го изгони, като му каза да се върне, когато се успокои. Всичко това я тревожеше, нямаше как да го скрие от себе си. Колкото до Клеманс, същата нощ тя се бе върнала обляна в сълзи. И напълно съсипана. Матилд прекара един безславен час в опити да я утеши. Накрая изнервената Клеманс призна, че й трябва промяна и че е най-добре да спре за малко с обявите. Нанагорно й идваше тази история с обявите. Матилд веднага се съгласи с нея и я изпрати в „Бодливката“ да си стегне багажа и да си почине, преди да тръгне. Загриза я съвестта на сутринта, когато чу как Клеманс слиза по стълбите, като внимава да не я събуди, а тя си помисли, че се е отървала от нея за четири дни. Клеманс бе обещала да се върне в „Бодливката“ в сряда, за да довърши започнатото класиране. Явно предусещаше, че приятелката й шивачката няма да търпи присъствието й много дълго. Не си правеше илюзии старата Клеманс. На колко ли години е всъщност? — запита се Матилд. Шейсет, седемдесет може би. Но с тези тъмни и зачервени по краищата очи, с острите зъби можеше да е на всякаква възраст.

През седмицата върху красивото лице на Шарл продължиха да се изписват мръсни изражения, а Клеманс не се върна, както бе обещала. Диапозитивите, които класираше, се търкаляха по масата. Шарл първи каза, че има нещо обезпокоително в това отсъствие, но че би било добре бабата да е последвала във влака някой дядо, който да й е видял сметката. Матилд веднага си представи кошмарната гледка. И в петък вечерта, когато земеровката все още не се появяваше, почти реши да потърси номера на шивачката и да й се обади.

И тогава Клеманс се завърна. „Мамка му“ — каза Шарл, който се бе настанил на канапето на Матилд и галеше с пръсти книга, написана на Брайловата азбука. Матилд си отдъхна. Но докато ги гледаше двамата как са нахлули в дневната й — той, великолепен и проснат на дивана й, с белия бастун до него на килима, тя, свалила палтото си от изкуствена кожа, но с барета на главата, Матилд си каза, че нещо не е както трябва в нейния дом.

Данглар дебаркира в кабинета на Адамсберг в девет часа сутринта с притиснат до челото пръст и в превъзбудено състояние. Отпусна дългото си тяло във фотьойла и тежко задиша.

— Извинявайте — каза той, — задъхан съм, защото тичах. Взех първия влак от Марсийи. Не можах да се свържа с вас, не си бяхте у дома.

Адамсберг разтвори ръце, все едно казваше: „Какво да се прави, човек невинаги избира леглото, в което прекарва нощта“.

— Забележителната старица, у която преспах — каза Данглар и пак си пое дъх, — добре е познавала вашия доктор. Толкова добре, че му е била нещо като довереница. Нищо чудно впрочем, тази жена е наистина велика. Жерар Понтийо се бил обвързал, както се изрази тя, с дъщерята на аптекаря, която била по-скоро грозна и по-скоро богата. А той имал нужда от пари, за да си отвори кабинет. Обаче в последния момент се отвратил от себе си. Казал си, че ако започва така с измама, не може да се надява, че ще направи добра медицинска кариера. Така че зарязал девойката веднага след годежа, като й изпратил едно малодушно писъмце. Общо взето, нищо сериозно, нали така? Освен името на девойката.

— Клеманс Валмон — каза Адамсберг.

— Именно — потвърди Данглар.

— Хайде да й идем на гости — предложи Адамсберг и изгаси в пепелника току-що запалената си цигара.

След двайсет минути бяха пред вратата на номер 44 на улица „Патриарш“. Беше събота и цареше тишина. Никой не се обади по домофона на Клеманс.

— Опитайте у Матилд Форестие — каза Адамсберг, като никога потръпващ от нетърпение.

— Жан-Батист Адамсберг — каза той по домофона. — Отворете ми, госпожо Форестие. По-бързо.

Изтича до „Морската лястовица“ на втория етаж и Матилд му отвори вратата.

— Трябва ми ключ от горния апартамент, госпожо Форестие. От жилището на Клеманс. Имате ли дубликат?

Без да задава въпроси, Матилд измъкна отнякъде връзка ключове с етикет, на който пишеше „Бодливката“.

— Идвам с вас — каза тя и додаде: — Побърквам се от притеснение, Адамсберг.

Сутрин гласът й бе по-дрезгав и от вечер.

Тримата влязоха у Клеманс. Вътре вече нямаше нищо. Никаква следа от живот, нито дреха, нито закачалка, нито книжа по масите.

— Омела се е гадината — каза Данглар.

Адамсберг закрачи из стаята по-бавно от всякога, като гледаше в краката си, после отвори един празен шкаф, едно празно чекмедже, отново закрачи. „Ама че човек“, каза си Данглар, бесен от неуспеха им. Искаше му се Адамсберг да се разгневи, да избухне, да реагира, да се задейства, да даде нареждания и по някакъв начин да оправи нещата, но знаеше, че не може да се надява на нищо подобно. Затова с усмивка прие кафето, което им предложи сащисаната Матилд.

Адамсберг се обади от телефона й в управлението и описа Клеманс Валмон колкото можа.

— Предайте описанието й на всички гари, летища, граници и жандармерии. Рутинното търсене. И изпратете човек тук, апартаментът трябва да се постави под наблюдение.

Безшумно затвори телефона и изпи кафето си така, сякаш нищо особено не се бе случило.

— Успокойте се, не изглеждате добре — каза той на Матилд. — Данглар, опитайте се да обясните на госпожа Форестие какво става, без да я плашите. Извинете ме, че не го правя аз. Не обяснявам добре.

— Сигурно сте прочели във вестниците, че Льо Нермор е човекът с кръговете, но не и убиецът — започна Данглар.

— Прочетох — каза Матилд. — Дори видях снимката му. Точно този човек следях и точно той се хранеше в ресторантчето на площад „Пигал“ преди осем години. Съвършено безобиден! Скъсах се да го повтарям на Адамсберг! Унижен, онеправдан, всичко, което искате, но безобиден! Казах ви го, господин комисар!

— Да, казахте го. А аз не — рече Адамсберг.

— Именно — продължи Матилд. — А къде е земеровката? Защо я търсите? Снощи се върна от село отпочинала, весела. Не разбирам защо отново е хукнала нанякъде.

— Споделяла ли е с вас, че е имала годеник, който я е зарязал?

— В общи линии. Не беше толкова засегната, колкото би могло да се предположи. Да не вземете сега да се занимавате с такава тъпа психоанализа?

— Няма как иначе — каза Данглар. — Жерар Понтийо, втората жертва. Той й е бил годеник преди петдесет години.

— Да не сте луд?

— Не съм — каза Данглар. — Връщам се от родното им място. Тя не е от Ньойи, Матилд.

Адамсберг си отбеляза пътьом, че Данглар нарича госпожа Форестие „Матилд“.

— За петдесет години яростта и лудостта са се развили — продължи Данглар. — Към края на живота си, който е смятала за провален, тя се е ориентирала към убийството. Удобният случай се е представил с човека с кръговете. Това е бил моментът, в който да осъществи плана си. Тя никога не е губила следите на Жерар Понтийо, който е обсебвал съзнанието й. Знаела е къде живее. Напуснала е Ньойи, а за да открие човека с кръговете, се е обърнала към вас, Матилд. Само вие сте можели да я заведете при него. И при кръговете. Първо е убила дебелата жена, която не е познавала, за да започне „серията“. После е заклала Понтийо. И толкова й е харесало, че го е обезобразила. Накрая, за да не би следствието да открие кой е човекът с кръговете и да се насочи към нея, вижда сметката на жената на човека с кръговете, Делфин льо Нермор. И за да бъде всичко точно, я нарязва също като доктора, та нищо да не го свързва с нея. Освен факта, че е мъж.

Данглар хвърли поглед към Адамсберг, който не каза нищо, само му даде знак да продължи.

— Последното й убийство ни отведе право при човека с кръговете, точно както го е била предвидила. Но макар и извратен, умът на Клеманс Валмон е просто устроен. Да си човекът с кръговете и убиецът на жена си е прекалено. Невъзможно дори, освен ако не си луд. И Льо Нермор беше освободен. Чула го е снощи по радиото. Сега вече всичко може да се промени. Идеалният й план е на път да се провали. Но все още е имала време да избяга. И е избягала.

Матилд смаяно ги гледаше. Адамсберг я остави да осъзнае за какво става дума. Знаеше, че това ще отнеме известно време, че тя няма да се предаде веднага.

— Не — каза Матилд. — Тя не би имала сила! Да не сте забравили каква кльощава женица е?

— Има хиляди начини да се справи — обясни Данглар. — Може да се престори, че й е прилошало, да се просне на тротоара, да изчака някой обезпокоен минувач да се наведе над нея и да го прасне по главата. Спомнете си, Матилд, че всички жертви първо са били зашеметени.

— Спомням си — каза Матилд и за двайсети път отметна черните си коси, които падаха на кичури на челото й. — А с доктора как се е справила?

— По много прост начин. Накарала го е да дойде на избрано от нея място.

— И защо е дошъл?

— Хайде сега! Вика ви приятелка от младите години, която има нужда от вас! Забравяте всичко и се притичвате на помощ.

— Естествено — каза Матилд. — Сигурно сте прав.

— А през нощите на убийствата тя беше ли си у дома? Спомняте ли си?

— Всъщност нея я нямаше почти всяка вечер, ходеше на срещи, така разправяше, като онази вечер. Ама че комедия ми разигра! Защо не казвате нищо, господин комисар?

— Опитвам се да мисля.

— И какъв е резултатът?

— Никакъв. Но аз съм свикнал.

Матилд и Данглар се спогледаха. Леко разочаровани. Но Данглар не беше в настроение да критикува Адамсберг. Вярно, че Клеманс бе изчезнала. Обаче Адамсберг се беше досетил и го бе изпратил в Марсийи.

Адамсберг стана, без да предупреди, направи някакъв ненужен и небрежен жест, благодари на Матилд за кафето и каза на Данглар да изпрати момчетата от лабораторията в апартамента на Клеманс Валмон.

— Аз ще походя — добави той, за да не си тръгне, без да каже нищо, за да им даде някакво обяснение, за да не ги обиди.

Данглар и Матилд още дълго останаха заедно. Не можеха да спрат да говорят за Клеманс, да се опитват да разберат. Изгубеният годеник, неуспешната серия от обяви, неврозата, острите зъби, двусмислията. От време на време Данглар се качваше на горния етаж да види докъде са стигнали момчетата от лабораторията, връщаше се и казваше: „Сега са в банята“. Матилд доливаше от разреденото с хладка вода кафе. Добре му беше на Данглар. Охотно би останал там цял живот, облакътен на масата, в която плуваха риби, на светлината на матовото лице на кралица Матилд. Тя заговори за Адамсберг, попита как се е сетил.

— Нямам представа — каза Данглар. — А уж го гледах какво прави, тоест гледах, че нищо не прави. Понякога се държеше безгрижно и лекомислено, сякаш през живота си не е бил ченге, друг път ходеше с мрачно и напрегнато изражение, толкова съсредоточено, че не чуваше нищо около себе си. Но съсредоточено в какво? Това е въпросът.

— Нямаше доволен вид — каза Матилд.

— Вярно. Нали Клеманс избяга.

— Не, Данглар. Друго тревожи Адамсберг.

В стаята влезе Льоклер, един от криминолозите.

— За отпечатъците, инспекторе. Няма никакви. Всичко е изтрила или през цялото време е носела ръкавици. Никога не съм виждал такова нещо. Но в банята открих засъхнала капка кръв зад сифона на мивката.

Данглар бързо се качи с него на горния етаж.

— Нещо е прала — каза той, като се изправи. — Може би ръкавиците, преди да ги изхвърли. Не ги открихме до Делфин. Спешно изследвайте кръвта, Льоклер. Ако е на госпожа Льо Нермор, край с Клеманс.

Няколко часа по-късно изследването показа, че кръвта е на Делфин льо Нермор. Започваше преследването на Клеманс.

Когато чу новината, Адамсберг помрачня. Данглар се размисли за трите неща, които тревожеха комисаря. Доктор Понтийо. Но това вече се изясни. Оставаше списанието за мода. И гнилата ябълка. Със сигурност се тревожеше за гнилата ябълка. Но какво значение имаше тя сега? Данглар си рече, че Адамсберг си има свой начин да си трови живота, различен от неговия. Струваше му се, че въпреки завеяния си вид Адамсберг добре умее да не намира покой.

Вратата между кабинета на комисаря и неговия обикновено стоеше отворена. Адамсберг нямаше нужда да се усамотява, за да бъде сам. Така че Данглар влизаше и излизаше, оставяше папки на бюрото му, прочиташе му някоя докладна, отново излизаше или сядаше за момент да си поговорят. Тогава се случваше — още по-често откакто Клеманс избяга — Адамсберг да продължи да чете, без дори да вдигне поглед, но това невнимание не беше обидно, тъй като комисарят не се държеше така нарочно. Впрочем, казваше си Данглар, ставаше дума по-скоро за отсъствие, отколкото за невнимание. Защото Адамсберг определено внимаваше. Но в какво? Между другото имаше странен начин да чете — обикновено стоеше прав, със скръстени на гърдите ръце и поглед, отправен към бумагите на бюрото му. Можеше да стои прав с часове. Данглар, който винаги се чувстваше уморен и с отмалели крака, се питаше как издържа.

В този момент Адамсберг беше прав и разглеждаше малък бележник с празни страници, разтворен на бюрото му.

— Станаха шестнайсет дни — каза Данглар и седна.

— Да — потвърди Адамсберг.

И този път погледът му се отклони от четивото и се насочи към Данглар, но истината е, че в бележника нямаше нищо за четене.

— Не е нормално — подхвана Данглар. — Би трябвало вече да сме я открили. Нали излиза, храни се, пие, спи някъде. А описанието й е във всички вестници. Няма как да ни се изплъзне. Особено с такава физика. Обаче фактът си е факт — изплъзва ни се.

— Да — потвърди Адамсберг. — Изплъзва се. Нещо не е наред.

— Не бих казал — възрази Данглар. — По-скоро ни трябва време, за да я намерим, но накрая ще успеем. Тя умее да бъде дискретна. В Ньойи не е била много известна. Какво казаха за нея съседите? Че не пречела на никого, че била независима, не била хубавица, вечно ходела с онази барета и много си падала по вестникарските обяви. Нищо повече. Живяла е там двайсет години и никой не знае дали има приятели, никой не знае къде ходи и никой не си спомня кога точно е заминала оттам. Изглежда, никога не е излизала в отпуск. Има такива хора, които прекарват живота си, без никой да ги забележи. Не е чудно, че е стигнала до убийство. Но залавянето й е въпрос на дни. Ще я открием.

— Не. Нещо не е наред.

— Какво би трябвало да означава това?

— Опитвам се да разбера.

Обезсърчен, Данглар се надигна в три тежки такта — торс, задник, крака — и обиколи стаята.

— Бих искал да се опитам да разбера какво се опитвате да разберете.

— Всъщност, Данглар, можете да върнете списанието в лабораторията. Свърших с него.

— Какво свършихте?

Данглар искаше да се прибере в кабинета си, тъй като му беше пределно ясно, че разговорът няма да доведе доникъде, но му се струваше, че в главата на Адамсберг се въртят някакви мисли, ако не хипотези, и това разпалваше любопитството му. Макар да подозираше, че самият Адамсберг още не си ги е доизбистрил.

Адамсберг отново погледна в бележничето.

— В списанието за мода — каза той — имаше една статия от Делфин Витрюел. Това е бащиното име на Делфин льо Нермор. Издателката ми каза, че Делфин редовно сътрудничела на списанието и почти веднъж месечно им носела статии за модните тенденции, за роклите с подплънки в ханша или чорапите с ръбове.

— И намирате това за интересно?

— За изключително интересно. Прочетох цялата колекция. Доста време ми отне. А и гнилата ябълка. Започвам да разбирам някои неща.

Данглар поклати глава.

— Какво за гнилата ябълка? — попита той. — Хайде сега да обвиним Льо Нермор, че се е изпотил от страх! Защо още мислите за него, за бога?

— Всичко дребно и жестоко ме тревожи. Прекалено много се вслушвате в думите на Матилд. Защитавате човека с кръговете.

— Нищо подобно. Просто се занимавам с Клеманс, а него съм оставил на мира.

— Аз също се занимавам с Клеманс. Само Клеманс. Но това не променя факта, че Льо Нермор е долен тип.

— Господин комисар, човек трябва да пести презрението си поради големия брой кандидати, които го заслужават. Не аз съм го казал.

— А кой?

— Шатобриан.

— Пак ли той? Но какво ви е направил?

— Положително нещо лошо. Както и да е. Честно, господин комисар, заслужава ли толкова злост човекът с кръговете? В края на краищата той е виден историк.

— Не се знае.

— Предавам се — каза Данглар и отново седна. — Всеки с маниите си. На мен Клеманс ми е обсебила съзнанието. Трябва да я намеря. Все е някъде и ще я открия. Непременно. Логично е.

— Обаче — усмихна се Адамсберг — глупавата логика е демонът на слабите духове. Не аз съм го казал.

— А кой?

— Ето по това се различаваме. Не знам кой го е казал. Но фразата ми харесва, урежда ме, нали разбирате. Аз не съм особено логичен. Ще ида да повървя, Данглар, нужно ми е да повървя.

Следващата седмица не донесе никаква новина от Клеманс. Още в три следобед Данглар потъваше в алкохолна дрямка, която прекъсваше от време на време със словесни изблици, изразяващи обзелото го безсилие. Имаше десетки обаждания от хора, видели убийцата някъде из Франция. Сутрин подир сутрин Данглар поставяше на бюрото на Адамсберг доклади за неуспеха на издирването.

— Доклад от Монтобан. И там нищо — казваше Данглар.

А Адамсберг вдигаше глава, за да отговори:

— Много добре. Отлично.

Данглар дори подозираше, че комисарят изобщо не чете докладите. Вечер те си стояха на същото място, на което ги бе положил сутринта. Тогава той си ги взимаше и ги прилагаше към досието на Клеманс Валмон.

И не спираше да брои. Двайсет и седем дни от изчезването на Клеманс Валмон. Матилд често се обаждаше на Адамсберг за новини от земеровката. Данглар го чуваше как отговаря:

— Нищо ново. Не, не съм се отказал, защо мислите така? Очаквам да получа някои сведения. Няма нищо спешно.

Няма нищо спешно. Девизът на Адамсберг. Данглар беше пред нервна криза, докато коренно промененият Кастро като че ли приемаше нещата от живота с необичайна за него търпимост.

Няколко пъти дойде Рейер по молба на Адамсберг. Беше се поукротил. Данглар се питаше дали защото сега бе опознал комисаря, или защото по-лесно се придвижваше покрай стените, докосвайки ги с пръсти, или защото разкриването на убийцата му действаше успокоително. Това, което Данглар не искаше да предположи за нищо на света, бе, че слепият хубавец се е укротил, защото Матилд го е вкарала в леглото си. Дума да не става. Но как да разбере? Бе присъствал на началото на разговора му с комисаря.

— Тъй като сте загубили зрението си — казваше Адамсберг, — вие виждате по друг начин. Бих искал да ми разкажете за Клеманс Валмон с най-големи подробности, ако ще и часове да ви отнеме, да ми опишете впечатлението, което е направила на слуха ви, усещанията, които е предизвикала у вас с присъствието си, всичко, които сте могли да отгатнете у нея, като сте я чували и усещали. Колкото повече знам за нея, толкова по-лесно ще се справя с положението. Вие, Рейер, заедно с Матилд най-добре сте познавали Клеманс. И главно — вие долавяте нещата отвъд видимото, нещата, които ние пренебрегваме, защото окото ни е дало за тях бърз, но задоволителен образ.

Рейер оставаше дълго при всяко идване. Данглар виждаше как облегнатият на стената Адамсберг го слуша с напрегнато внимание.

Беше три и половина следобед. Адамсберг отвори бележника си на трета страница. Поседя така известно време, после написа:

Утре ще отида в провинцията да потърся Клеманс. Мисля, че не греша. Вече не си спомням кога точно се сетих за това, трябваше да си го отбележа. Още от самото начало? Или от гнилата ябълка? Всичко, което ми разказа Рейер, сочи натам. Вчера вървях чак до Източната гара. Питах се защо съм станал ченге. Може би защото в този занаят човек търси разни неща и има вероятност да ги открие. Което го утешава за останалото. Защото в останалото от живота никой не иска от вас да търсите каквото и да било, така че не рискувате да намерите нещо, което не търсите. Например листата на дърветата — все още не знам точно защо ги рисувам. Някой ми каза вчера в едно кафене на Източната гара, че най-добрият начин да не се боиш от смъртта, е да живееш колкото се може по-тъпо. Така за нищо няма да съжаляваш. Това не ми се стори добро решение.

Но пък аз не се страхувам от смъртта. Не много. И значи това всъщност не ме засягаше. Не ме е страх и от самотата.

Всичките ми ризи са за изхвърляне, знам го. Много бих искал да имаше едно универсално облекло. Щях да си го купя в трийсет екземпляра и да не мисля за дрехи до края на живота си. Когато обясних това на сестра ми, тя се разкрещя. Самата мисъл за универсално облекло я ужасява.

Бих искал да имаше универсално облекло, за да не се занимавам повече с тези неща.

Бих искал да имаше универсално листо, за да не се занимавам повече с тези неща.

Всъщност бих искал да не бях изпускал Камий онази вечер на улицата. Можех да я догоня, тя щеше да се учуди, може би щеше да се разчувства. Може би щях да видя как лицето й потръпва, пребледнява или почервенява, не знам точно. Щях да обхвана с ръце това лице, за да му попреча да потръпва, и това щеше да е страхотно. Щях да я прегърна и двамата дълго щяхме да стоим така на улицата. Да кажем, един час. Но тя може би нямаше да се разчувства и да стои в прегръдките ми. Не знам. Не мога да отгатна. Може би щеше да каже: „Адамсберг, таксито ме чака“. Не знам. А може би това не е било Камий. А може и изобщо да не ми пука. Не знам. Не вярвам.

Сега в момента изнервям Данглар мислителя. Очевидно е. Но не го правя нарочно. Нищо не се случва, нищо не се казва и това го влудява. А истината е, че най-важното се случи тъкмо откакто Клеманс изчезна. Но не можах да му го кажа.

Данглар чу вратата да се отваря и вдигна поглед от бележника си.

Беше горещо. Плувнал в пот, Данглар се връщаше от северното предградие, където бе извършил арест за укривателство. Акцията мина добре, но не това му бе нужно. Трябваха му по-големи неща, за да си възвърне самочувствието, и земеровката му се струваше достойно предизвикателство. Ала страхът, че ще трябва да се признае за победен, се усилваше от ден на ден. Вече не смееше да говори по този въпрос дори с децата. Почти си бе налял чаша бяло вино, когато Адамсберг влезе в кабинета му.

— Търся ножици — каза Адамсберг.

Данглар порови из чекмеджетата на Флоранс и извади едни ножици. Забеляза, че Флоранс бе попълнила запаса от карамелени бонбони. Адамсберг бе затворил едното си око и се мъчеше да прекара конец през ушите на една игла.

— Какво става? — попита Данглар. — Час по шеф и кройка?

— Подгъвът ми се е разпрал.

Адамсберг седна на един стол, кръстоса крака и се зае да шие подгъва на панталона си. Данглар го гледаше объркано, но спокойно. Успокояващо беше да гледаш как някой прекарва иглата през плата така съсредоточено, сякаш светът е престанал да съществува.

— Ще видите колко хубаво шия подгъви — каза Адамсберг. — Със съвсем ситни бодове. Почти не се вижда. Малката ми сестра ме научи веднъж, когато не знаехме какво да правим с телата си, както казваше баща ни.

— Мен нещо хич ме няма — каза Данглар. — От една страна, не се справям с подгъвите на децата. От друга страна, убийцата окончателно ме е обсебила. Мръсна дърта убийца. Ще ми се изплъзне, сигурен съм. Това ме побърква. Честно, побърква ме.

Той стана и понечи да извади една бира от шкафа.

— Не — каза Адамсберг със сведена над панталона глава.

— Какво не?

— Не на бирата.

Комисарят бе захапал конеца със зъби и се опитваше да го скъса, съвсем забравил за ножицата на Флоранс.

— А ножицата? — каза Данглар. — Да му се не види, специално ви донесох ножица, а вие виж какво правите. А бирата? Какво ви стана изведнъж с тази бира?

— Стана ми това, че ще изпиете десет, а днес не бива.

— Мислех си, че за тези неща не ми се месите. Това си е моето тяло, моята отговорност, моят корем, моята бира.

— Съгласен. Но това е и вашето разследване, а вие сте моят инспектор. Утре отиваме на село. На среща, надявам се. И имам нужда от вас, трезвен. И стомахът ви да е здрав. Стомахът е много важен. Не е сигурно, че здравият стомах ви помага да мислите правилно, но е сигурно, че болният стомах ви пречи да мислите изобщо.

Данглар се вгледа в напрегнатото лице на Адамсберг. Нямаше как да отгатне дали е такова заради възела, който се бе образувал на конеца, или заради утрешното пътуване.

— Да му се не знае — каза Адамсберг. — Завърза се на възел. Това много го мразя. Изглежда, че златното правило е винаги да се тегли конецът в една и съща посока. Иначе се завързва на възел. Разбирате ли? Сигурно, без да искам, съм го издърпал в обратната посока. И сега имам възел.

— Според мен конецът ви е много дълъг — предположи Данглар. — Успокоява ви шиенето. Наистина.

— Не, Данглар. Конецът ми си беше добър, от китката до лакътя. Утре в осем часа ми трябва камионетка, осем мъже и кучета. Лекарят също да дойде.

Той направи възел, скъса конеца, оглади с ръка панталона си. И излезе, без да изчака да види дали Данглар ще остане трезвен и със здрав стомах. За момента и Данглар не знаеше.

Шарл Рейер се прибираше у дома. Наслаждаваше се на спокойствието си, понеже бе сигурен, че няма да трае дълго. Разговорите с Адамсберг го разведряваха — защо, нямаше представа. Знаеше само, че от два дни насам не бе предложил на никого да го преведе през улицата.

Дори бе успявал без особено усилие да бъде искрен с Адамсберг, когато ставаше дума за Клеманс, за Матилд и за сума ти други неща, за които разказваше на комисаря с най-големи подробности. Адамсберг също споделяше с него едно друго. Негови лични преживявания. Не много ясни. По-леки и по-тежки преживявания, като не беше съвсем сигурно дали леките не бяха всъщност най-тежките. Не е лесно да разбереш. Мъдростта на децата, философията на старците. Нали й го каза на Матилд в ресторанта? Бе предусетил какво се носи по вълните на мекия му глас. После дойде ред на комисаря да го попита какво се носи по вълните на слепите му черни очи. Шарл заговори, Адамсберг се заслуша. В леките шумове, долавяни от незрящия, в мъчителните му усещания в мрака, в онова, което виждаше в тъмното. Когато спираше, Адамсберг го подканяше: „Продължавайте, Рейер. Слушам ви особено внимателно“. Шарл си каза, че ако беше жена, би могъл да се влюби в Адамсберг и да се отчае от неговата неуловимост. Но пък комисарят явно бе от хората, до които е по-добре да не се доближаваш. Или да се научиш да не се отчайваш от това, че си остава неуловим. Да, нещо такова.

Но Шарл беше мъж и държеше на това. А и Адамсберг бе потвърдил, че е красавец. Тогава Шарл си помисли, че след като е мъж, би му било приятно да се влюби в Матилд.

След като е мъж.

Но дали Матилд не искаше да се разтвори в дълбоката вода? Дали не искаше завинаги да се откъсне от земните мъки? Какво се бе случило с Матилд? Никой не знаеше. Какво й обичаше на тази гадна вода? Да улови Матилд? Шарл се боеше, че тя ще се изплъзне от ръцете му като морска сирена.

Не влезе в апартамента си, а се качи направо в „Морската лястовица“. Опипом намери звънеца и го натисна два пъти.

— Случило ли ти се е нещо? — попита Матилд, отваряйки му вратата. — Или имаш новини за земеровката?

— Трябва ли да имам?

— Няколко пъти се видя с Адамсберг, нали? Току-що говорих с него по телефона. Изглежда, че утре ще има новини от Клеманс.

— Защо се интересуваш толкова от Клеманс?

— Защото аз я намерих. Тя е моята земеровка.

— Не, тя теб е намерила. Защо си плакала, Матилд?

— Аз да съм плакала? Е, да, малко. Как разбра?

— Гласът ти е влажен. Чува се много добре.

— Не се безпокой. Просто човек, когото обожавам, заминава утре. Как да не плача?

— Мога ли да се запозная с лицето ти?

— Как?

— Ето така. Ще видиш.

Шарл протегна пръсти към лицето на Матилд и ги задвижи като пианист по клавиатура. Беше много съсредоточен. Всъщност отлично познаваше лицето на Матилд. Едва ли се бе променило много от времето на семинарите, където я бе виждал. Но искаше да го докосне.

На другия ден Адамсберг седна зад волана и подкара към Монтаржи. Данглар седеше до него, Кастро и Делил се бяха настанили отзад. Камионетката ги следваше. Адамсберг караше с прехапани устни. От време на време поглеждаше към Данглар или когато не сменяше скоростите, поставяше за миг длан върху ръката на инспектора. Сякаш за да се увери, че Данглар е там, жив, присъстващ, и че ще остане там.

Матилд се събуди рано. Нямаше сили да следи когото и да било. Предишния ден доста се беше забавлявала с една незаконна двойка в бирарията „Барнкруг“. Двамата явно се познаваха отскоро. Но когато насред яденето мъжът се извини и отиде да телефонира, момичето го изчака да се отдалечи със смръщени вежди, след което пресипа част от пържените му картофи в своята чиния. Доволна от плячката си, тя я изгълта набързо, като преди всяка хапка изплезваше език. Мъжът се върна и Матилд си каза, че е научила нещо фундаментално за момичето, нещо, което мъжът никога няма да узнае. Да, здравата се бе забавлявала. Добър транш от седмицата.

Но тази сутрин нямаше желание за нищо. Впрочем в края на транш първи не би трябвало да се учудва на нищо. Мислеше си, че днес Жан-Батист Адамсберг ще улови земеровката, която ще съска и ще се съпротивлява, че това ще бъде паметен ден за старата Клеманс, която така хубаво подреждаше диапозитивите й с облечените си в ръкавици ръце и която така хубаво бе подредила убийствата си. За миг Матилд се запита дали самата тя се чувства виновна. Ако не се беше разприказвала във „Вкусния бульон“, за да смае публиката с подробности за човека с кръговете, Клеманс нямаше да й се натресе в къщата и нямаше да намери сгоден случай да върши убийства. После си каза, че бе доста неправдоподобно да заколиш един възрастен лекар под предлог, че ти е бил годеник някой и друг ден и че през целия си живот си таил желание за мъст.

Неправдоподобно. Би трябвало да каже това на Адамсберг. Матилд си повтаряше на глас това изречение, опряла лакти на масата аквариум. „Адамсберг, това убийство е неправдоподобно.“ Убийство от любов не се подготвя хладнокръвно петдесет години по-късно, и то по сложния начин, избран от Клеманс. Как Адамсберг бе могъл така да се заблуди относно мотива на старицата? Трябва да си идиот, за да повярваш в такъв неправдоподобен мотив. Това, което тревожеше Матилд, бе обстоятелството, че тя смяташе Адамсберг за един от най-умните мъже, които бе срещала. И все пак нещо не беше в ред с мотива на старата Клеманс. Тази жена нямаше физиономия. Матилд си внуши, че е мила, за да я хареса поне малко, за да й помогне, но всичко у земеровката я смущаваше през цялото време. Всичко, тоест нищо — под обвивката й нямаше тяло, на лицето й нямаше поглед, в гласа й нямаше тоналност. Нищо никъде.

Снощи Шарл бе прекарал ръце по лицето й. Трябваше да признае, че й стана доста приятно. Дългите му пръсти я докосваха така внимателно, както когато докосваха буквите на Брайловата азбука. Остана с впечатление, че му се иска да продължи да я докосва, но не го насърчи. Отдръпна се и направи кафе. Много хубаво кафе. Но което не може да замести милувката. Обаче и милувката не замества хубавото кафе. Матилд реши, че сравнението е безсмислено, че милувките и хубавото кафе не са взаимнозаменяеми.

Добре де, въздъхна гласно Матилд. Проследи с пръст едно прилепало с две петна, което плуваше под стъкления плот. По-добре да нахрани рибите. За какво й са Шарл и милувките му? Не е ли време отново да замине в морето? След като не й се следеше никого тази сутрин. Какво бе спечелила на сушата за три месеца? Едно ченге, което би трябвало да стане курва, един зъл като куче слепец с нежни пръсти, един византолог, любител на кръговете, една стара убийца. Добра печалба всъщност. Нямаше от какво да се оплаче. Би трябвало да опише всичко това. Би било по-забавно, отколкото да пише за коремните плавници на рибите.

Да, ама какво? Какво да пише? И защо?

За да разказва живота, отговори си.

Глупости! За плавниците може поне да разкаже нещо, което другите не знаят. А за живота? Защо всъщност да пише? За да я харесат? Това ли е? За да те харесат и непознатите, сякаш познатите не ти стигат? За да си представиш, че си събрала квинтесенцията на света в няколко страници? Но каква квинтесенция? Кое да опише? Дори историята на старата земеровка няма да е интересна, ако се опише. Да пишеш, значи да съсипваш.

Матилд седна, обзета от мрачно настроение. Каза си, че мисли несвързано. Плавниците — да, много добре.

Но понякога е твърде скучно да говориш за плавници. Плавниците те интересуват по-малко и от старата Клеманс.

Матилд изправи гръб и отметна с две ръце черните си коси. Много добре, помисли си, малък пристъп на метафизика. Ще ми мине. Глупости, промърмори отново. Нямаше да съм толкова тъжна, ако Камий не заминаваше тази вечер. Отново заминаваше. Ако не беше срещнала този хвърчащ полицай, нямаше да е принудена да обикаля цялата земя. Да опише това? Струва ли си?

Не.

Може би наистина бе време отново да се гмурне в морските глъбини. И най-важното — забранено е да се пита защо.

Защо? — веднага се запита Матилд.

За да ми стане приятно. За да се намокря. Ето затова. За да се намокря.

Адамсберг караше бързо. Данглар знаеше, че отиват в Монтаржи, и толкова. Лицето на комисаря все повече се напрягаше. Контрастите в чертите му се усилваха и ставаха почти свръхреални. Физиономията на Адамсберг беше като онези лампи, на които можете да променяте яркостта. Много особено свойство наистина. Освен това Данглар не разбираше защо комисарят си е сложил черна връзка върху износената бяла риза. Погребална връзка, завързана накриво. Попита го.

— Да — отвърна Адамсберг. — Тази връзка избрах. Хубав обичай, нали?

И млъкна. Само от време на време поставяше за миг длан върху ръката му. Два часа след като напуснаха Париж, Адамсберг спря колата на един горски път. Тук лятната горещина не се усещаше. Данглар прочете надписа на една табела: Бертранж. Общинска гора. Адамсберг каза: „Стигнахме“, и вдигна ръчната спирачка.

Слезе от колата, пое дълбоко въздух и се огледа, клатейки глава. Разтвори една карта върху капака на колата и с жест повика Кастро, Делил и шестимата от камионетката.

— Ще минем оттук — посочи той. — По тази пътека, по тази и ето по тази. После ще обходим пътеките в южната част. Ще проверим цялата зона около тази горска къща.

Докато говореше, комисарят очертаваше с пръст кръг върху картата.

— Кръгове, винаги кръгове — прошепна той.

Сгъна картата как да е и я подаде на Кастро.

— Пуснете кучетата — додаде.

От камионетката шумно изскочиха шест овчарки. Данглар, който не обичаше особено тези животни, стоеше малко встрани със скръстени ръце, като придържаше краищата на широкото си сако, сякаш за да се предпази.

— Всичко това за старата Клеманс? — попита той. — А кучетата как ще се оправят? Тя не е оставила дори едно парцалче, за да го подушат.

— Имам нещо за тях — каза Адамсберг и взе от камионетката малък пакет, който завря под носа на кучетата.

— Това е развалено месо — каза Делил и гнусливо се намръщи.

— Мирише на смърт — уточни Кастро.

— Така е — потвърди Адамсберг.

Направи знак с глава и групата пое по първата пътека вдясно. Кучетата отпред дърпаха каишките си и виеха. Едно от тях бе изяло парчето месо.

— Ама че тъпо куче — каза Кастро.

— Не ми харесва това — отбеляза Данглар. — Никак.

— Предполагам.

Гората е шумна, когато вървиш през нея. Пукат клончета, жужат насекоми, пеят птички, листата шумят под краката на хората и се разхвърчават под лапите на кучетата.

Адамсберг беше със стария си черен панталон. Вървеше, пъхнал ръце под колана си, преметнал връзката си през рамо, безмълвен, съсредоточен в кучетата. Мина три четвърти час, преди две от тях да се отклонят от пътеката и рязко да завият наляво — там, където вече нямаше път. Трябваше да минават под клоните, да заобикалят дънерите на дърветата. Напредваха бавно, кучетата дърпаха каишите си. Един клон се върна като бумеранг и шибна Данглар по лицето. Заболя го. Кучето, което вървеше начело, най-доброто от кучетата, онова, което се казваше Аларм-Клок, а наричаха само Клок, спря, след като измина шейсетина метра. Завъртя се, вдигна глава, разлая се, после простена и легна на земята с изправена глава, доволно от себе си. Адамсберг замръзна на място и стисна юмруци. Огледа малкото пространство, на което бе легнал Клок — няколко квадратни метра между дъбовете и брезите. Докосна с ръка един счупен преди месеци клон. Мястото на счупването бе обрасло с мъх.

Устните му потръпнаха, както винаги когато беше развълнуван. Данглар бе забелязал тази негова особеност.

— Извикайте останалите — каза Адамсберг.

После погледна Деклер, който носеше чувала с инструментите, и му направи знак да започва работа. Данглар с известно опасение наблюдаваше Деклер, който отвърза чувала, извади мотики, лопати, раздаде ги на момчетата.

От час насам отказваше да приеме, че търсят това. Но вече не можеше да отрича истината — търсеха това.

Отиваме на среща, надявам се, бе казал вчера Адамсберг. И тази черна връзка. Комисарят очевидно имаше слабост към символиката.

После лопатите заработиха с много шум, ужасния шум, който се вдига, когато желязото се удря в камъка. Данглар го бе чувал прекалено често. Купчината пръст, която се трупаше до изкопа, също я бе виждал прекалено често. Момчетата умееха да копаят. Бързо напредваха.

Адамсберг, който не изпускаше изкопа от очи, задържа Деклер за ръката.

— По-бавно сега. Копайте внимателно. Сменете инструментите.

Наложи се да отведат кучетата, тъй като вдигаха много шум.

— Кучетата нервничат — отбеляза Кастро.

Адамсберг поклати глава и продължи да се взира в дупката.

Деклер ръководеше операцията. Сега той полека отстраняваше пръстта с една мистрия. После внезапно отстъпи назад, сякаш го бяха нападнали, и изтри нос с ръкава си.

— Ето — каза той, — ръка. Така ми се струва. Че е ръка.

Данглар направи невероятно усилие да се отлепи от дървото, до което се притискаше, и да се приближи към изкопа. Да, ръка беше. Ужасна ръка.

Един от мъжете отрина ръката, друг главата, трети изрови парчета от син плат. На Данглар му се зави свят. Отстъпи назад, търсейки с ръка мястото, където бе оставил хубавото си дърво, добрия си дъб. Опипа кората, заби пръсти в нея, а пред очите му се мержелееше образът на отвратителния труп с почерняла и втечнена кожа.

„Не трябваше да идвам“ — помисли си той, като затвори очи. Дори не се запита чий е този противен труп, защо го търсеха, къде бяха и защо не разбираше нищо. Знаеше само, че срещата на комисаря се е провалила. Трупът бе престоял в земята месеци. Значи не можеше да е на Клеманс.

Мъжете работиха още час на миризмата, която ставаше все по-непоносима. Данглар не помръдна и на милиметър от дънера на спасителния си дъб. Стоеше с вдигната глава и виждаше само къс небе горе, между върховете на дърветата. В тази част на гората беше доста тъмно. Чу мекия глас на Адамсберг, който казваше:

— Достатъчно. Спираме. Отиваме да пийнем нещо.

Нахвърляха инструментите в единия ъгъл на камионетката и Деклер извади от чувала еднолитрова бутилка коняк.

— Не е много качествен — обясни той. — Но ще ни прочисти малко. По един пръст на човек.

— Забранено, но наложително — отбеляза Адамсберг.

Комисарят се приближи до Данглар и му подаде пластмасовата чашка. Не го попита: „Как сте?“, или: „По-добре ли сте?“. Изобщо нищо не каза. Знаеше, че след половин час Данглар ще е малко по-добре и ще може да ходи. Всички го знаеха и никой не го закачаше. Бяха достатъчно заети със собствените си битки около вонящата дупка.

Деветимата мъже насядаха малко встрани от изкопа, близо до Данглар, който продължаваше да стои прав. Лекарят се повъртя около изкопа, после се присъедини към останалите.

— Е, докторе — попита Кастро, — какво ви говори трупът?

— Говори ми, че това е възрастна жена, между шейсет и седемдесет години… Говори ми, че е била убита, че гърлото й е било прерязано преди повече от пет месеца. Няма да е лесно да я идентифицирате, моите момчета (съдебният лекар често ги наричаше „моите момчета“, като че ли са му ученици). Дрехите са обикновени, скромни, няма да ви помогнат. И имам чувството, че в гроба няма да намерим никакви други лични вещи. Не се надявайте на зъболекаря й. Зъбите й са здрави като моите и вашите, без следа от лечение, доколкото можах да видя. Ето това ми говори, моите момчета. Така че ще ви отнеме време да установите коя е.

— Клеманс Валмон е — тихо каза Адамсберг. — Живуща в Ньойи сюр Сен, на шейсет и четири години. Налейте ми още един пръст коняк, Деклер. Вярно, че е най-обикновен, но е приятен.

— Не! — намеси се Данглар по-живо, отколкото биха могли да очакват, но без да се отмести от дървото си. — Не. Докторът каза, че тази жена е мъртва от месеци! А Клеманс напусна улица „Патриарш“ от жива по-жива преди месец.

— Но аз казах Клеманс Валмон, живуща в Ньойи сюр Сен — възрази Адамсберг, — а не Клеманс Валмон, живуща на улица „Патриарш“.

— И какво? — попита Кастро. — Да не са две? С еднакви имена? Близначки?

Адамсберг завъртя глава, разклащайки коняка в чашата си.

— Има само една — отвърна той. — Една-единствена Клеманс Валмон, убита преди пет или шест месеца. Тази — и той посочи с брадичка гроба. — И е имало някой, който е живял два месеца у Матилд Форестие на улица „Патриарш“ под името Клеманс Валмон. Някой, който е убил Клеманс Валмон.

— И кой? — попита Делил.

Адамсберг извинително погледна Данглар, преди да отговори.

— Мъж — отговори той. — Човекът с кръговете.

Отдалечиха се от изкопа, за да дишат по-спокойно. Двама мъже се сменяха да го пазят. Чакаха екипа от лабораторията и комисаря от Невер. Адамсберг седеше с Кастро близо до камионетката, а Данглар отиде да се поразходи.

Разхожда се половин час. Слънцето топлеше гърба му и вливаше в тялото му изгубените сили. Значи земеровката е била човекът с кръговете. Значи той е заклал Клеманс Валмон, после Мадлен Шатлен, после Жерар Понтийо и накрая жена си. Мозъкът му на алчен старец бе изфабрикувал адска механика. Най-напред кръговете. Много кръгове. Докато всички повярват, че си имат работа с психар. Жалък психар, използван от убиеца. И нещата се бяха развили според плана му. Арестуваха го, той призна за кръговете точно както бе решил. Така че го освободиха и всички хукнаха подир Клеманс Валмон. Убийцата, която им бе приготвил. Мъртвата от месеци Клеманс, която напразно щяха да търсят, докато накрая закрият делото. Данглар се намръщи. Прекалено много неща оставаха неясни.

Отиде при комисаря, който мълчаливо дъвчеше парче хляб заедно с Кастро, все така седнал в края на пътеката. Напълнил шепа с трохи, Кастро се опитваше да примами една косерка.

— Защо — попита Кастро, — защо женските птици са винаги по-невзрачни от мъжките? Женските са кафяви, бежови, никакви. Ще речеш, че им е все тая. А мъжките са червени, зелени, златисти. Но защо, за бога? Съвсем наопаки.

— Казват — обясни Адамсберг, — че мъжките имат нужда от всичко това, за да ги харесат. Мъжките все трябва да измислят какви ли не трикове. Не знам дали сте го забелязали, Кастро. Какви ли не трикове. Толкова е уморително!

Косерката отлетя.

— Косерката — намеси се Делил — си има достатъчно работа. Да снася яйца, да ги мъти, нали така?

— Като мен — каза Данглар. — Трябвало е да се родя косерка. Яйцата са ми голяма грижа. Особено последното, което оставиха в гнездото ми, кукувичето.

— Е, да, ама ти не се обличаш в бежово и кафяво — забеляза Кастро.

— О, майната му на всичко — каза Данглар. — Тия зооантропологически клишета не струват много. Няма да разбереш хората, като ги сравняваш с птиците. Какво си мислиш ти? Птиците са си птици и толкова. За какво се занимаваш с тях, когато тук имаме цял един труп и не разбираме защо го имаме? Освен ако ти разбираш?

Данглар усещаше, че не е съвсем адекватен и че при други обстоятелства щеше да се аргументира много по-интелигентно. Но тази сутрин нямаше кураж за това.

— Трябва да ме извините, че не ви казвах всичко — каза Адамсберг на Данглар. — Но до тази сутрин нямах причина да съм сигурен в предположенията си. Не исках да ви увличам в неубедителната си интуиция, която вие щяхте да разбиете на прах с логиката си. Разсъжденията ви ми влияят, Данглар, а до тази сутрин не исках да поемам този риск. Не исках да ми повлияете, защото така щях да се отклоня от следата си.

— Следата на гнилата ябълка?

— Главно следата на кръговете. Ненавиждах тези кръгове. Особено след като Веркор-Лори потвърди, че не става дума за истинска мания. Дори изобщо за мания. Нищо в кръговете не подсказваше за натрапливост. Само приличаше на натрапливост, на общата ни представа за натрапливост. Вие например, Данглар, казахте, че човекът променя маниера си. Понякога рисува кръга наведнъж, понякога на два пъти, понякога дори чертае не кръг, а овал. Мислите ли, че маниакът би си позволил такава волност? Маниакът подрежда вселената си с точност до милиметър. Иначе няма смисъл да си маниак. Манията е измислена, за да организира света, за да му се наложи, за да овладее невъзможното, за да се защити от реалността. Такива кръгове, без дата, без място, без повод, не струват пукната пара. И овалът на улица „Бертоле“ около Делфин льо Нермор беше голямата му грешка.

— Защо? — попита Кастро. — Вижте, вижте! Ето го мъжкия, с жълтия клюн!

— Очертал бе овал, защото тротоарът беше тесен. И последният маниак не би търпял подобно нещо. Щеше да отиде на следващата улица и толкова. И след като овалът бе там, значи е трябвало да е там — по средата, между патрулиращите полицаи, на тъмна улица, удобна за убийство. Не е можел да убие Делфин на друга улица, на булеварда например. Твърде много ченгета имаше наоколо, нали ви казах, Данглар? Трябвало е да се укрие, да извърши убийството на някое сигурно място. И си е рекъл, жалко за кръга, ще бъде по-тесен. Драматичен гаф за човек, който се прави на маниак.

— Онази вечер знаехте ли, че човекът с кръговете е убиецът?

— Знаех, че кръговете са фалшиви.

— Значи добре си е изиграл играта този Льо Нермор. И мен добре ме изигра, нали? Ужасът му, риданията, ах, колко съм раним, и после признанията, и ах, невинен съм. Глупости.

— Чудесно го изигра. И ви заблуди, Данглар. Дори съдебният следовател, който е по рождение недоверчив, реши, че е невъзможно той да е убиецът. Да убие собствената си съпруга в един от собствените си кръгове? Немислимо. Не оставаше друго освен да го пуснем и да му позволим да ни отведе там, където желаеше да ни отведе. До виновния, който сам бе произвел, старата Клеманс. И аз направих точно това. Оставих се да ме отведе.

— Косът намери подарък за косерката — каза Кастро. — Парченце ламарина.

— Не те ли интересува това, за което говорим? — попита Данглар.

— Напротив. Но не искам да си давам вид, че слушам прекалено внимателно, ще заприличам на глупак. Не сте ме наблюдавали, но и аз съм мислил за този случай. Единственото ми заключение беше, че у Льо Нермор има нещо болезнено. Нищо повече. И аз като всички се втурнах да търся Клеманс.

— Клеманс… — каза Адамсберг. — Трябвало му е време, за да я намери. Трябвало е да открие някоя на нейната възраст, с незапомняща се външност и да живее изолирано, та да не се забележи отсъствието й. Старата Валмон е била идеалната жертва, с простодушната си вманиаченост по обявите. Да я прелъсти, да й обещае луната, да я убеди да разпродаде всичко и да се пренесе у него не е било трудно. Клеманс е споделила само със съседите си. Но тъй като те не са й били приятели, не са се обезпокоили от отсъствието й, забавлявали са се със старицата. Годеника така и никой не видял. Горката бабичка отишла на срещата.

— Я гледай, още един кос долетя — възкликна Кастро. — На какво се надява? Косерката го гледа. Сега ще избухне война. Мамка му! Ама че живот!

— Убил я е — каза Данглар — и я е заровил тук. Защо тук? Къде сме всъщност?

Адамсберг протегна уморена ръка наляво.

— За да погребеш някого, трябва да разполагаш със спокойно място. Онази там горска къща е вилата на Льо Нермор.

Данглар огледа къщата. Да, добре го бе преметнал Льо Нермор.

— След което — подзе Данглар — е облякъл дрехите на старата. Не е било трудно. Нали куфарите й са били у него.

— Продължавайте, Данглар. Оставям ви да довършите.

— Ето на — каза Кастро, — косерката отлетя. И изгуби парчето ламарина. Върви после да правиш подаръци. А не, връща се.

— Настанил се е у Матилд — продължи Данглар. — Матилд го е следила. Матилд го е тревожела. Решил е да я наблюдава и да я използва за целите си. Ако възникнел проблем, тя щяла да е идеалният свидетел — познавала е и човека с кръговете, и Клеманс. Вярвала е, че става дума за две отделни същества, и той е правел всичко, за да я убеди в това. Но как е направил онова със зъбите?

— Вие споменахте за почукването на лулата по зъбите.

— Наистина. Значи протеза. Достатъчно е било да изпили някое старо чене. А очите? Неговите са сини, нейните — кафяви. Значи лещи. Барета. Ръкавици. Винаги с ръкавици. Все пак преображението е изисквало време, усилия, дори изкуство. Как е излизал от дома си, облечен като стара дама? Някой съсед е можел да го види.

— Преобличал се е по пътя. Излизал е от къщи като мъж, пристигал е на улица „Патриарш“ като жена. И обратното, разбира се.

— Къде? В някое изоставено помещение? В бараката на някой строителен обект, където е оставял дрехите си?

— Например. Ще трябва да я намерим. Или той да ни каже къде е.

— Барака на строителен обект с остатъци от храна, с мухъл в стария долап? Това ли е? Оттам ли е миризмата на гнила ябълка по дрехите? А защо дрехите на Клеманс не миришеха?

— Те бяха леки. Той ги е носел под костюма си, а баретата и ръкавиците е държал в чантата. Но не е можел да носи костюма си под дрехите на Клеманс. Затова го е оставял по пътя.

— Солидна организация.

— За някои хора организацията стои над всичко. Става дума за сложно убийство, чиято подготовка му е отнела месеци. Започнал е да чертае кръгове четири месеца преди първото убийство. Този педантичен византолог си пада по търпеливата, сръткава работа. Сигурен съм, че тя му е доставила огромно удоволствие. Например идеята да използва Жерар Понтийо, за да ни насъска срещу Клеманс. Съвършеното й осъществяване положително го е очаровало. Както и капката кръв в дома на Клеманс, последната нанесена върху платното мазка преди заминаването му.

— Но къде е той, за бога? Къде може да е?

— В града. Ще се прибере да обядва. Няма за къде да бърза, толкова е уверен в себе си. Такъв сложен план няма как да се провали. Но не е знаел за модното списание. Неговата Делфи си е позволявала някои неща, които не е споделяла с него.

— Малкият мъжкар победи — обяви Кастро. — Ще му дам трохички. Здравата се потруди.

Адамсберг вдигна глава. Екипът от лабораторията пристигаше. Конти слезе от камионетката с всичките си торби.

— Сега ще видиш нещо по-различно от ролка за коса — каза Данглар, след като поздрави Конти. — Но го е направил същият тип.

— Хайде да го намерим този тип — предложи Адамсберг и се изправи.

Къщата на Огюстен-Луи льо Нермор приличаше на зле поддържана ловна хижа. Над входната врата бе окачен череп на елен.

— Не е много весело — забеляза Данглар.

— Ами и човекът не е весел — каза Адамсберг. — Обича смъртта. Рейер така каза за Клеманс. Че обича смъртта. И главно, че говори като мъж.

— Я гледайте — обади се Кастро.

И гордо им показа косерката, която бе кацнала на рамото му.

— Виждали ли сте такова нещо? Опитомена косерка? Която е избрала мен?

Кастро сияеше.

— Ще я кръстя Трохичка. Тъпо, а? Мислете ли, че ще остане с мен?

Адамсберг натисна звънеца. От коридора се чуха спокойните стъпки на обути в пантофи крака. Льо Нермор не подозираше нищо. Когато отвори, Адамсберг се вгледа по нов начин в мръсносините му очи и бялата му кожа с рижави петънца.

— Тъкмо смятах да хапна — заяви Льо Нермор. — Какво има?

— Провалихте се, господине — каза Адамсберг и сложи ръка на рамото му. — Случва се.

— Стискате ме — оплака се Льо Нермор и се опита да се отдръпне.

— Следвайте ни — нареди Кастро. — Обвинен сте в четворно убийство.

Все така с косерката на рамо, той хвана китките на Льо Нермор и му надяна белезниците. По времето на предишния комисар Кастро се славеше с умението си да слага белезници толкова бързо, че арестуваният дори не забелязваше.

Данглар не изпускаше от очи човека с кръговете. И му се струваше, че разбира какво искаше да каже Адамсберг с историята за едрото разлигавено куче. И с онова за жестокостта. Че струи отвсякъде. В този миг човекът с кръговете имаше ужасяващ вид. Много по-ужасяващ от трупа в изкопа.

Вечерта всички се върнаха в Париж. В управлението цареше оживление и възбуда. Човекът с кръговете, когото Деклер и Маржелон едва удържаха на един стол, бълваше ругатни и смъртни заплахи.

— Чувате ли го? — попита Данглар на влизане в кабинета на Адамсберг.

Адамсберг по изключение не си драскаше, а дописваше, прав до стената, доклада си до съдебния следовател.

— Чувам го — отвърна той.

— Иска да ви пререже гърлото.

— Знам, приятелю. Би трябвало да извикате Матилд Форестие. Тя ще иска да узнае какво е станало със земеровката, разбираемо е.

Данглар зарадвано отиде да се обади по телефона.

— Няма я — каза той, като се върна. — Чух се само с Рейер. Нервира ме този Рейер. Непрекъснато кисне в дома й. Матилд е отишла да изпрати някого, който заминава от Северната гара в девет часа. Скоро щяла да се прибере. Рейер добави, че не била във форма, че гласът на кралица Матилд потрепервал и да сме минели по-късно да пием по чаша с нея, за да я разсмеем. Но с какво можем да я разсмеем?

Адамсберг втренчено гледаше Данглар.

— Колко е часът? — попита той.

— Осем и двайсет. Защо?

Адамсберг грабна сакото си и тичешком излезе от стаята. Данглар го чу да му нарежда да прочете доклада, докато го няма, скоро щял да се върне.

На улицата Адамсберг спря едно такси.

Стигна до Северната гара в девет без четвърт. Все така тичешком мина през големия портал, като в същото време си палеше цигара. Грубо спря Матилд, която тъкмо излизаше.

— Бързо, Матилд, бързо! Тя заминава, нали? Не ме лъжете, за бога! Сигурен съм. На кой перон? Кой номер е перонът?

Матилд мълчаливо го гледаше.

— Кой перон? — извика Адамсберг.

— Майната ви! — каза Матилд. — Вървете на майната си, Адамсберг! Ако ви нямаше, тя може би нямаше непрекъснато да заминава.

— Откъде сте толкова сигурна? Тя си е такава! На кой перон е, за бога?

Матилд не искаше да му отговаря. Но каза:

— На четиринайсети.

Адамсберг я заряза и отново затича. Големият гаров часовник показваше девет без шест минути. Пое си дъх, като приближи до четиринайсети перон.

Камий беше там. Разбира се. Носеше черна фланела и черен клин. Приличаше на сянка. Стоеше с изправена глава и гледаше неизвестно какво, може би очите й обхващаха цялата гара. Адамсберг познаваше този неин маниер — да се опитва всичко да види наведнъж, без непременно да очаква нещо. Пръстите й стискаха цигара.

Която в следващия миг захвърлиха надалеч. Камий винаги бе имала красиви жестове. И с този сполучи. Вдигна куфара си и тръгна по перона. Адамсберг се затича, изпревари я и се обърна. Камий се блъсна в него.

— Ела — каза той. — Трябва да дойдеш. Ела. Един час.

Камий го гледаше развълнувано, точно както си бе представял, че би го гледала, ако я бе догонил, преди да се качи в таксито.

— Не — отсече тя. — Върви си, Жан-Батист.

Камий не вървеше стабилно. Адамсберг добре си спомняше, че в нормално състояние Камий винаги създаваше впечатление, че ей сега ще се завърти или ще се изтърси. Малко като майка си. Сякаш пазеше равновесие върху дъска, прехвърлена през пропаст, а не вървеше по земята като всички останали. Сега обаче Камий наистина залиташе.

— Камий, да не паднеш? Кажи ми.

— Няма, няма.

Камий остави куфара, протегна ръце над главата си, сякаш за да докосне небето.

— Виж, виж, Жан-Батист. На пръсти и с вдигнати ръце. Видя ли? Не падам.

Камий се усмихна и отпусна ръце с въздишка.

— Обичам те. Остави ме сега да замина.

И хвърли куфара през отворената врата. Изкачи трите стъпала и се обърна — тънка, чернокоса. Адамсберг не искаше да приеме, че ще прекара още само няколко секунди в съзерцание на това лице на гръцки бог и египетска проститутка.

Камий поклати глава.

— Много добре знаеш, Жан-Батист. Обичах те и това не можеш просто да го издухаш. Мухите — да. Мухите отлитат, като духнеш. Мога да те уверя, Жан-Батист, че по нищо не приличаш на муха. Боже мили! Ни най-малко. Но да продължавам да обичам човек като теб, аз лично нямам кураж. Прекалено трудно е. Обърква ме. Никога не знам къде си, къде разхождаш душата си. Това ме безпокои и ме кара да се чувствам самотна. Освен това и моята душа все се разхожда. И така всички непрекъснато се безпокоят. Боже мили, но ти знаеш всичко това, Жан-Батист.

Камий се усмихна.

Затвориха вратите, влакът полека потегли, чу се как напомнят на пътниците да не хвърлят предмети през прозорците. Да, Адамсберг знаеше всичко това. А то може да те нарани или убие. Влакът заминаваше.

Един час. Поне един час, преди да умре.

Затича се след влака и се хвана за перилото.

— Полиция — каза на контрольора, който се готвеше да се развика.

Мина през половината влак. Откри я легнала на кушетката си, подпряна на лакът. Не спеше, не четеше, не плачеше. Влезе и затвори вратата на купето.

— Знаех си — каза Камий. — Винаги съм знаела, че си досадник.

— Искам да полежа един час до теб.

— Но защо един час?

— Не знам.

— Още ли имаш този навик? На всичко да казваш „не знам“?

— Не съм изгубил нито един от навиците си. Обичам те, искам да полежа до теб един час.

— Не. После ще ми е много мъчно.

— Права си. На мен също.

Постояха така известно време.

Влезе контрольорът.

— Полиция — повтори Адамсберг. — Разпитвам госпожата. Не пускайте никой да влиза. Коя е следващата гара?

— Лил, след два часа.

— Благодаря — каза Адамсберг и се усмихна на контрольора, за да не го обиди.

Камий бе станала и гледаше преминаващия покрай прозореца пейзаж.

— Това се нарича злоупотреба с власт — каза Адамсберг. — Съжалявам.

— Един час, казваш? — попита Камий, опряла чело в прозореца. — Мислиш ли, че всъщност имаме някакъв избор?

— Не, честно казано, не мисля — отвърна Адамсберг.

Камий се притисна до него. Адамсберг я прегърна като в съня с хотелския прислужник. Хубавото в това купе бе, че прислужника го нямаше. Нямаше я и Матилд да го събуди.

— До Лил всъщност има два часа — каза Камий.

— Един за теб и един за мен — пресметна Адамсберг.

Няколко минути преди Лил Адамсберг се облече в тъмното. После бавно облече Камий. И двамата не бяха весели.

— Довиждане, любима — каза той.

Погали косите й, целуна я.

Не погледна към потеглящия влак. Остана на перона със скръстени ръце. Усети се, че е забравил сакото си в купето. Представи си, че Камий го е облякла, че ръкавите й стигат до края на пръстите, че е хубава така, че е отворила прозореца и гледа навън в нощта. Но вече не беше във влака, за да знае каквото и да е за Камий. Искаше да походи, преди да отиде в хотела до гарата. Някой ден отново щеше да види малката си любима. Един час. Да кажем, поне още един час, преди да умре.

На рецепцията му предложиха стая с изглед към релсите. Каза, че му е все тая и че иска да се обади по телефона.

— Данглар? Адамсберг е. Льо Нермор под ръка ли ви е? Не спи? Чудесно. Кажете му, че засега нямам намерение да умирам. Не. Не ви се обаждам за това. А за модното списание, за статиите на Делфин льо Нермор. Прочетете ги още веднъж. После прочетете книгите на великия византолог. Ще разберете, че тя е писала книгите. Само тя. Той само е събирал документацията. Благодарение на тревопасния си любовник Делфин рано или късно е щяла да се освободи от робството. Льо Нермор е бил наясно. Накрая е щяла да проговори. Тогава всички са щели да узнаят, че великият византолог никога не е съществувал и че тази, която е мислила и писала вместо него, е била съпругата му. Всички са щели да узнаят, че е бил нищожество, жалък тиранин, нещастен крадец. Това е бил мотивът му, Данглар, нищо друго. Кажете му, че е нямало смисъл да убива Делфин. Нека да се пука от яд.

— Защо толкова злъч? Къде сте? — попита Данглар.

— В Лил. И никак не ми е весело. Ама никак, приятелю. Но ще ми мине. Ще ми мине, сигурен съм. Ще видите. До утре, Данглар.

Камий пушеше в коридора с ръце, натикани в сакото на Жан-Батист. Не искаше да гледа през прозореца. След известно време щеше да напусне Франция. И щеше да се опита да запази спокойствие. Щом мине границата.

Легнал на тъмно в хотелската стая, Адамсберг чакаше да дойде сънят с ръце на тила. По едно време запали лампата и извади бележника си от задния джоб. Не че бележникът щеше да му помогне. Но все пак.

Написа с молив: „Легнал съм да спя в Лил. Изгубих сакото си“.

Спря, помисли. Вярно, че си бе легнал да спи в Лил. После добави: „Но не спя. Лежа в леглото и мисля за живота си“.

Content

Фред Варгас
Човекът със сините кръгове
(книга 1 от "Комисар Адамсберг")