Марек Краевський

Числа Харона

Куди ми не можемо ввійти самі, дістаємося за допомогою математики. Створюємо з неї транспортні засоби й пересуваємося в жорстоких світових просторах.

Станіслав Лем, Фіаско

Пролог

Осло 1988

Телеведучий Сверре Осланд зневажливо дивився на свого неохайного співбесідника у вельветовому костюмі й куцих шкарпетках. Він анітрохи не був переконаний, що сьогоднішня передача справді є, як палко запевняв шеф, надзвичайно важливою для його кар’єри на телебаченні. Потай Сверре мріяв про цинічні інтерв’ю для програми «Віч-на-віч», яку транслювали недільними ранками на нещодавно створеному приватному каналі «ТБ Норґе», або анонсування суботніх передач на своєму НРК1. Варто було кілька разів затягнутися конопляним димом, як Осланда починали переслідувати приголомшливі картини його слави, низько оподатковуваних швейцарських рахунків та смаглявих екзотичних жінок — пристрасних, розпусних, які з покірливістю рабинь чекали на сексуальне приниження. Він нетерпеливився, і будь-які службові розпорядження, виконання яких не обіцяло доступу до швидкісного ліфта, готового доставити його на вершину кар’єри, сприймав як неминуче зло. Зневажливо пирхав, коли начальство доручало провести ранкову телепередачу для дошкільнят, насилу гамував бажання позіхнути під час безглуздих журналістських розслідувань і не міг утриматися, щоб не виправити помилки у висловлюваннях пенсіонерів, з якими він обговорював, наприклад, зростання цін. Якось зробив це настільки демонстративно, злостиво й агресивно, що за свій учинок поплатився піврічним засланням на регіональне телебачення в Стафанґер. Для Осланда був болісний і повчальний урок. Відбувши покарання, він повернувся до Осло, підібгавши хвоста, а на його робочому столі відтоді красувалося латинське прислів’я в рамці: «Per aspera ad astra»[1].

Повернувшись, він уже за кілька тижнів засумував за розмовами з дітлахами й пенсіонерами. Відтепер по вівторках йому доручали вести в прямому ефірі бесіди з науковцями перед показами науково-популярних фільмів. Ці інтерв’ю вже не були нудними. Вони були небезпечними. Це могло скомпрометувати й знищити його, хоча новий шеф з нещирою посмішкою запевняв Сверре, що це унікальна можливість повернути собі добре ім’я після нещодавнього провалу. Журналіст відчував дошкульне приниження й був змушений дякувати й увічливо посміхатися, а потім витрачати купу часу на підготовку до нудних балачок з яким-небудь економістом, біологом чи філософом, яких, разом з їхніми науково-популярними фільмами неможливо було порівняти з детективним серіалом на другому державному каналі. Тому довелося притлумити роздратування, забути про розпусних рабинь та голлівудську славу та вдивлятися в товсті скельця окулярів своїх нехлюйних співрозмовників, котрі відзначалися неймовірно високою думкою про власні таланти. Осланд усе частіше помилявся й чимраз недбаліше готувався до розмов, зневажаючи працю чергових репортерів, які доставляли йому гори фахових матеріалів. У кулуарах почали подейкувати, що Сверре Осландові капець, і на його місце вже знайшовся молодий наступник, якого шеф нещодавно відшукав у якомусь гей-клубі.

Зараз, коли він дивився на свого співбесідника, ці перешіптування перетворилися на потужну какофонію. Цього разу науковцем виявився математик, який сім років тому емігрував з Польщі, працював в університеті у Трондгаймі й саме отримав престижну премію Норвезького математичного товариства.

Якщо всі попередні дискусії були добре спланованими шефом пастками, то нинішня неухильно віщувала Сверре нокаут. По-перше, норвезьку мову, математика аж ніяк не можна було назвати ідеальною, проте той нізащо не бажав говорити англійською, стверджуючи, що відмова від використання мови гостинної країни, яка дала йому можливість сім років вести гідне життя й зробити величезну наукову кар’єру, була б страшенною нетактовністю щодо його доброчинця, норвезького уряду. По-друге, гість передачі виявився напрочуд зухвалим, і про власне рішення говорити норвезькою заявив ще раніше, вдаючись до простацьких, навіть грубіянських слів та гримнувши кулаком об стіл. По-третє, математик походив із країни й міста, про які Осланд не мав найменшого уявлення, а інформація про Польщу й Вроцлав, яку принесли йому за кілька годин до ефіру, виявилася настільки скупою й сповненою стереотипів, немовби її зібрали серед фермерів, у яких поляки працювали на плантаціях полуниць. По-четверте, знання Сверре Осланда про математику обмежувалися елементарною арифметикою, крім того, до «королеви наук» він ще зі школи плекав глуху й нездоланну ненависть. І, нарешті, по-п’яте, Осланд не встиг переглянути анонсований фільм, і знав про нього лише те, що сюжет містить детективну загадку. Зціпивши зуби, він намагався розслабитися й звернувся до свого первісного плану, щоб уникнути будь-яких імовірних неприємностей.

Спершу вирішив позбутися мовних проблем і на самому початку поставив польському професорові складне запитання. Радісно всміхаючись, Сверре поцікавився, чи лауреат не вважає, що нагородження норвезькою премією вченого, який працює в норвезькому університеті, це прояв кумівства. Його співбесідник, як Осланд і припускав, не зрозумів останнього, того найважливішого слова, й відповідав настільки туманно й незрозуміло, що журналіст знетерпеливився.

— Шановні пані та панове! — гість програми несподівано звернувся до камери. — Я говорю норвезькою, бо хочу продемонструвати повагу до моєї нової батьківщини, — математик кумедно скривився й ляснув себе долонею по стегну, — але таких ідіотських запитань просто довше не витримаю! Домовимося так, Сверре, — він тицьнув у того пальцем із криво обрізаним нігтем, — дурнуваті питання задаватимеш англійською, а розумні — норвезькою.

— Тоді доведеться запросити перекладача, який послідовно перекладатиме з англійської, — посміхнувся Осланд, — оскільки я математичний невіглас, і ставитиму вам лише дурні запитання.

— Ну, необов’язково розпитувати про математику.

— Ви наш гість, тож ми мусимо виконувати ваші прохання. — Осланд задоволено відзначив свою першу маленьку перемогу. — Отже, ми не говоритимемо про математику, хоча вона є основою документального фільму, який зараз переглядатимуть наші шановні глядачі. Поговоримо про Польщу, вашу першу вітчизну. І про вашу малу батьківщину, місто Вроцлав.

— Я народився не у Вроцлаві, — заперечив математик. — Ви б мали краще підготуватися.

Осланд відчув, що спека від телевізійних юпітерів, зробилася нестерпною. Він пітнів, як миша. За мить піт виступить на його загримованому обличчі, на світлому, вишукано скроєному піджаку. «Авжеж, — подумав він. — Це нокаут. Асистенти підсунули мені невірну інформацію про цього сучого сина».

— А звідки? — запитав він спокійно.

— Я народився в прекрасному європейському місті, у Львові, — відказав математик і витер спітніле чоло.

Удар виявився влучним. Точно в ціль. Журналіст марно силкувався пригадати бодай щось про які-небудь польські міста. Проте в голові крутилася лише щойно отримана інформація про Вроцлав і дуже поверхова — про польську столицю, Варшаву. У його рейтингу Польща хіба що на бал випереджувала Анголу, бо там він міг назвати лише одне місто, столицю Луанду, та ще на два бали Патагонію, бо Сверре не пригадував назви жодного патагонського міста, якщо вони взагалі існували. Зараз треба було приховати власну зніченість, жартом чи якоюсь блазенською витівкою замаскувати конфуз. Або вдати, наче ти здаєшся, вибачитися й підморгнути глядачам, мовляв, бачите, з яким пихатим чваньком доводиться мати справу.

— Не всім телеглядачам відоме це славетне польське місто, — Осланд вибрав другий варіант. — Але, може, ви нам щось про нього розкажете?

— Справді, невідоме! — вигукнув учений. — Мабуть, вони навіть не знають, що це місто більше не польське! Тепер це совєцьке місто, скалічене, зруйноване й пригноблене московським режимом, місто, яке видерли в Польщі 17 вересня 1939 року, місто, з якого по війні вигнали поляків, тобто позбавили його душі! Можете собі таке уявити? Це те саме, що шведи відібрали б у норвежців Осло, приєднали до Швеції й вигнали звідтіля всіх норвезьких мешканців! І я мушу про все це розповідати? У нас достатньо часу? — запитав він, звертаючись до камер і, побачивши кивок остовпілого оператора, негайно відповів сам собі: «Так! Авжеж! Я розкажу вам зараз про місто без душі. Хто ж іще це зробить, коли не я?».

Осланд не вірив власним вухам і очам. Його передбачення поразки виявилося необгрунтованим. Усі глядачі запам’ятають крикливого шаленця та спокійного журналіста, котрий, як міг, захищався від зухвалого психа. Він полегшено зітхнув. Піт випарувався так само швидко, як і з’явився. Сверре дивився на свого співрозмовника, який раптом видався йому навіть симпатичним, а його костюм — старанно дібраним. Фіолетова шийна хустка гармоніювала із сірим вельветовим костюмом, який, проте, був занадто теплим на літо та ще й вимагав прасування. На зап’ястку поблискував дорогий годинник, на пальці лисніла масивна каблучка, певне, з білого золота. «Як я міг подумати, що він нечупара, — думав Осланд. — Та він майже денді! А цей його вибух і промова, котру він виголосив практично без помилок, позбавлять мене всіх проблем, і не доведеться ставити йому жодних запитань! А якщо хтось і дорікне мені пасивністю, я скажу: спробуй-но сам перебити такого ненормального!».

Професор шарпнув свою шийну хустку. Трохи її попустив, не припиняючи при цьому говорити. Його фрази ставали чимраз вишуканішими, навіть ризикованими, так, наче його мовна вправність та образність висловлювання зростали разом з емоціями.

— Передвоєнний Львів був столицею європейської математики! — вигукнув професор, а тоді раптово заспокоївся й продовжив майже пошепки, але то був сценічний шепіт, який привернув увагу Осланда, оператора й глядачів не менше, ніж крик. — Розумію, що скажу зараз дещо дуже незвичайне, але я все-таки це зроблю... Якби я не народився у Львові, то не опинився б тут і не здобув би цієї премії, яку порівнюють з Нобелівською для математиків. Не роки навчання у Вроцлаві серед руїн, не чіткі докази в галузі теорії чисел, які я здійснював уже як науковець у вроцлавському гуртожитку, у задусі, оточений тарганами, що вилазили з раковини, навіть не стерильні роки в Норвегії зробили мене математиком. Я став ним завдяки своєму львівському походженню. Ось чому я так бурхливо відреагував, коли ви сказали, наче я родом із Вроцлава...

«Погано, — подумав Осланд, — цей тип стає лагідним, майже вибачається. Втрачає свою агресивну подобу. Треба його трохи розсердити, щоб зберегти наші ролі: культурний журналіст проти роз’юшеного пихатого чванька».

— Наскільки мені відомо, — він скористався паузою, що її зробив професор, — джерелом генів є батьки, а не місце народження.

— Genius loci[2], звісно, ніяк не пов’язаний з генетикою, — смиренно відказав математик, — хіба що етимологічно. Проте залишається якимсь чином закодованим у кожній мозковій клітині, створюючи незбагненні досі ланцюги інформації.

— Важко це уявити, — Осланд негайно оминув цю тему, — що дух місця є математичним, і що львів’яни жили математикою, яка проникла, якщо можна так висловитися, у їхню кров...

— Ба! — урвав його професор. — Люди жили математикою й помирали за неї. То була справа життя й смерті. Вона могла оживити й завдати смертельного удару. Немов той вірус, котрий убиває, але іншим разом стає вакциною...

— Якщо шановні глядачі бажають довідатися більше про смертоносну львівську математику, — цього разу Осланд утрутився, бо на величезному студійному годиннику побачив, що час на розмову вичерпано, — то запрошую вас переглянути напрочуд цікавий документальний фільм, який називається «Числа Харона».

Згасли рефлектори камер. У студії запанувала тиша. Один з операторів камери показав Осландові піднятого великого пальця. Решта вітали його з перемогою. Сверре заплющив очі й відразу забув про місто, якому вирвали польське серце, про математику й складну долю Східної Європи, котру сприймав як величезний слов’янський конгломерат під протекторатом Росії. Коли до студії зайшов шеф, щоби привітати його й обдарувати слинявим поцілунком Юди, Осланд подумки був на південних островах, оточений темношкірими рабинями.

Число відьми

(...) я (...) тому й люблю ваш земний реалізм. Тут у вас усе окреслено, тут формула, тут геометрія, а в нас усе якісь неозначені рівняння!

Федір Достоєвський, Брати Карамазови[3]

І

Йому було страшенно незручно в тісному кутку на брудному горищі. Він тремтів, коли павуки лоскотали своїми лапками його голі литки, ледь чутно лаявся, коли вода, що капала з даху, стікала за комір, тремтів від огиди, коли в нього над головою розгулювали голубині паразити, бридкі пласкі блощиці, здатні покусати до крові. Спершу він припалював їх запальничкою, проте й ця розвага швидко йому набридла.

Він скнів, зіщулившись у неприродній позі вже багато годин. Прийти сюди довелося рано-вранці, коли мешканці будинку ще спали. А потім він став чекати. Сумнівним урізноманітненням безкінечних годин були хіба що дурні балачки двох учнів української школи «Народний дім», які втекли з уроків і зараз курили у своєму безпечному сховку. Потому їх витурила огрядна служниця, яка, розвісивши випрану білизну, тут-таки вдовольнила бородатого пожильця, котрий прибіг за нею, заздалегідь розстебнувши ширіньку. Ані неотесані курці, ані личаківський Ромео, що обіймав на перекинутій балії свою Джульетту, не помітили, як він сховався в темному закутку за старою ванною, підставленою, аби туди під час дощу стікала вода з дірявого даху.

А потім не було жодних розваг. Він сичав від болю в затерплих ногах, та водночас втішався, що невдовзі схопить-таки стару. Авжеж, вона прийде сюди вчасно, її товсті, як у слона, ноги подолають вищерблені східці, а сама бабела, засапавшись, постукає у двері так, як вони і домовилися наперед. А тоді увіпхається бічними дверима до брудного й смердючого голубника. Напевне, не зморщить з відразою носа, адже її тіло — це справжній розплідник паразитів, а бруд аж відшаровується зі складок давно немитої шкіри! Мабуть, закліпає каправими очицями та роззиратиметься з дурнуватою посмішкою. Розглядатиметься, а тоді закине голову назад. І тоді він втілить свій план.

Чекав.

Поступово розпалював власне збудження.

І діждався. Біля п’ятої пополудні на сходах почулися кроки. Сопіння тихшало, коли її підкуті бляхою черевики гупали по східцях, гучнішало, коли вона зупинялася між поверхами, щоб набрати повітря в астматичні бронхи.

Залишилося кільканадцять сходинок.

Зціпивши зуби від огиди, він увійшов крізь металеві дверцята до приміщення, вкритого кількасантиметровим шаром голубиного посліду. Птахи на жердинах неспокійно ворухнулися, проте не втікали в бік відчиненого вікна. Ці тлусті створіння не боялися людей і знали їхні звички. Спершу зліталися хмарою на подвір’я поблизької фабрики риб’ячого жиру й купальних солей «Гален», і там під час обідньої перерви дозволяли робітникам та службовцям підгодовувати себе хлібними крихтами. Потім заповнювали невеличкий стадіон за жіночою вчительською семінарією на вулиці Сакраменток, де протягом великої перерви сідали ученицям на плечі, метушилися під їхніми ногами, а тоді, ситі й сонні, поверталися до свого голубника.

Цей закуток раніше належав власникові будинку. Він сполучався із загальним горищем маленькими дверима, проте мав окремий вихід на сходи. Якби не сморід і послід, це був би ідеальний закапелок для таємних побачень. Незнайомець добре знав це місце. І все запланував.

Потер зболілі литки й коліна, прислухався до хрипкого дихання старої. Підійшов до дверей і припав до них вухом. Відсунув засув і відчинив.

Усупереч його очікуванням, вона й словом не озвалася. Стояла посередині голубника та дивилася на нього. З однієї із жердин над головою старої злетів голуб і пурхнув до заґратованого віконця. Вона перелякалася й рвучко підвела голову. Відкрила зморшкувату шию. Цього він і чекав.

Закинув на неї петлю й припав до спини жінки. Вона розпачливо силкувалася зберегти рівновагу й звільнитися, але він кружляв разом із нею. Стара хрипіла, затискуючи пальці на шорсткій петлі, а з її посинілого язика скапувала піна.

Чоловік відпустив жінку так само раптово, як і накинувся на неї. Спершу вона впала навколішки, а тоді простяглася на вкритій голубиним послідом підлозі. Гарчала, як сука, схопившись за шию. На мить сховалася від його погляду в хмарі пилюки й пташиного пуху.

Кинувся на неї. Колінами притиснув руки. Збуджений, підвівся над побагровілим обличчям старої. У руці стискав п’ятидюймового покрівельного цвяха. Другою рукою смикнув її за вкладене вузлом масне волосся.

Брязкіт ножиць був останнім почутим нею звуком.

Останнім відчуттям був укол гвіздка в язик.

Останнє, що вона побачила, був молоток, що здіймався над її зморщеним обличчям.

II

Едвард Попельський сидів у задрипаному шинку Бомбаха на вулиці Бернштайна й роздумував, як вгамувати тремтіння правої ноги. Його нижня кінцівка почала вертикально посмикуватися, щойно він сів за стіл якісь чверть години тому. Саме тоді він відчув, що підбор його стоптаного черевика ковзнув на запльованій підлозі. Ставши навшпиньки, Попельський сильно відхилився назад й оглянув взуття. На щастя, він лише наступив на варену картоплину, що впала із чиєїсь тарілки. Витер підошву об підлогу, позбуваючись клейкої маси. Тепер підбор був чистий. Подряпаний, понищений, але чистий. Точнісінько такий, як у героїв вестернів, він вимагав заміни підметки, розпачливо благав, аби його перемонтували, проте аж вилискував від гуталіну.

Гірше було те, що догляду вимагала не лише підошва, але й передня частина черевика. Носак ледь відставав від підметки, утворюючи щілину, з якої Попельський складаним ножиком щодня виколупував пісок. «Мій черевик нагадує зубожілого аристократа, — думав Едвард, — а сам я вбогий педант, злиденний денді. Остання фраза, звісно, оксюморон, тож із точки зору логіки нікого не стосується. Висновок однозначний: я ніхто».

Попельського охопила хвиля люті, а нога почала нервово вібрувати. «Можна віднести черевики до шевця, — думав він, потираючи почервонілу від гніву лисину, — але жоден майстер не поремонтує їх протягом одного дня. Будь-хто скаже: «Та пане шановний, та грейцарів не є, та люди во найгірші шкарбани мині ту віддають, та криза є, прийди, пане коханий, найскорше позавтра, то мешти[4] будуть, як нові». Ось, що я почую від будь-якого шевця, — подумки повторював Попельський, — і як тут бути? Я сидітиму під вимушеним хатнім арештом аж два дні, бо це моя єдина пара взуття!». І він грюкнув кулаком по столі, а його нога шалено затанцювала між стільницею й підлогою.

— Йой, пан кумісар шось нині не той-во, — зауважив молодий сухотник, про чию приналежність до корпорації офіціантів свідчив понищений міллю метелик, перекинутий через плече брудний рушник та пляшка горілки «Чиста монопольна» в руці. — Можи, ше їден шнапсик на добрий гумор?

Нога Попельського продовжувала сіпатися.

— Вирішив покепкувати з мене, га, щеня? — просичав він до офіціанта. — Ще раз звернешся до мене «кумісаре», то зуби рахуватимеш! Кожна дитина на Жовківському передмісті знає, що я більше в поліції не працюю!

— Перепрошую шановного пана, — юнак вишкірив дрібні почорнілі зуби й червоні ясна. — Я тут десь із тиждень та й ни знаю, али ті во там вар’яти, — кивнув він головою на бармена, — балакають, жи той галантий пан — то кумісар, ну, то я до вас казав «пане кумісаре».

Гість заспокоївся й показав пальцем на спорожнілі чарку й тарілку. Коли першу наповнили горілкою, а другу — капустою зі шкварками, заплатив, докинувши п’ять грошів на чай. Йому ніколи не спадало на думку, що комплімент «галантий» може справити приємність. Проте почуття радості швидко минуло, бо Попельський усвідомлював, що елегантним його можуть уважати хіба що батяри, продажні дівки або новоспечені офіціанти, які донедавна мили кухлі в придорожних кнайпах. Ніхто з вищого товариства не охарактеризував би його так. Досить лише глянути на його пристібний комірець, витертий твердою щетиною, на пошарпані манжети, від яких десятирічна донька колишнього «кумісара» відрізала нитки, на черевики, які хоча й були почищені й нагуталінені, та все ж не могли приховати глибоких заломів у шкірі.

Майже два роки тому він прорахувався, був занадто самовпевненим, повірив у майбутнє, хоча все було дуже й дуже сумнівним. Саме тоді його новий начальник, підінспектор Гієронім Коцовський, різко висловився: «Слідчий відділ — це не приватний маєток комісара Попельського, куди той може приходити, коли йому заманеться й починати роботу по обіді, постійно запізнюватися та зневажати начальство». Попельський тоді іронічно посміхнувся й відповів, що прибутки віденської страхової компанії «Універсале» стрімко зростають. У ній понад тридцять років тому його батько, інженер Паулін Попельський, застрахував своє життя, а через декілька років трагічно загинув. Отож свавільний підлеглий не потребує начальницької ласки, зате пан підінспектор не обійдеться без його, Попельського, послуг, бо не в змозі провадити складніше розслідування, аніж справа про крадіжку коней. Через два місяці він проклинав свій довгий язик, і цю сварку, у якій замалим не дійшло до бійки, у результаті чого його звільнили. Невдовзі Едвард Попельський зненавидів свою гордість, бо «Універсале» збанкрутувала під час світової економічної кризи, і йому довелося повернутися до того, чим він займався до роботи в поліції. Зціпивши зуби, колишній комісар вирішив почекати, доки минуть три роки від моменту звільнення, і він зможе відкрити приватне детективне бюро. А поки що давав уроки, проте заробленого таким чином не вистачало на утримання служниці й великого помешкання біля Єзуїтського саду, не кажучи вже про забезпечення потреб родини: доньки Рити й кузини Леокадії Тхожницької, яка замінила малій померлу матір.

Коли Коцовський під час тієї розмови показав йому на двері, репетуючи, що в поліції немає місця для епілептиків і сліпаків, які можуть працювати лише вночі або в темних окулярах, Попельський шарпонув підінспектором так сильно, що замалим не відірвав йому вилоги піджака, сказавши, що epilepsia photogenica[5], на яку він страждає, і котра йому анітрохи не завадила здобути чимало успіхів у розслідуваннях протягом майже десяти років роботи, це ніщо в порівнянні з syphilis mentalis[6], який зруйнував мозок начальника. Потому він часто проклинав свою різку реакцію в кабінеті Коцовського, наприклад, коли не міг заплатити служниці Ганні, і ця віддана жінка погодилася служити в них, не отримуючи грошей, маючи за єдину віддяку почуття приналежності до родини та прив’язаність до маленької Рити. Проклинав свою нестриманість, коли в їхньому комфортабельному помешканні на вулиці Крашевського юрмилися учні, а йому та Леокадії доводилося втовкмачувати в їхні тупі довбешки французьку, латину, греку й математику.

Вихилив півчарки горілки й копирсався в капусті, шукаючи шкварок та кружалець підсмаженої ковбаси. За столиком поруч розсілися дві жінки, розфарбовані й галасливі. Він пильно розглядав їх, оцінював їхні тіла, а вони навіть не відводили погляду. Пригадав собі перше зближення з актрисою Стефанією Ґорґович, своєю майбутньою дружиною. Це сталося за завісою віденського театру, і тоді він умить збагнув, чому французи називають оргазм «маленькою смертю». Потому були їхні подружні ночі, і кожної з них він народжувався й помирав. Пригадував і роки купованої розпусти після смерті дружини: нічні подорожі в салон-вагоні до Кракова в товаристві однієї чи двох першокласних куртизанок. Відчував дотик їхньої шовкової білизни й аромат дорогих парфумів; згадував їхні слизькі язики, вигнуті тіла, затуманені кокаїном очі, знову бачив, як вони скакали на ньому й приглушено скрикували, коли він був уже надто вимогливим. «Усе скінчилося, — думав Попельський, — тепер мені залишаються хіба що такі, як оці дві дівки за столиком неподалік, тепер не доводиться обирати між «стрункою блондинкою» чи «пишнотілою брюнеткою». Зараз альтернатива така: або гладуха, або сухоребра шкапа».

Вибрав другий варіант. Підсів до жінок і худорлявішій прошепотів на вухо, скільки здатен заплатити, а коли та згідливо підморгнула вкритими тушшю віями, підвівся й рушив до бару. Там клацнув пальцями до сухотного офіціанта й зробив умовний рух рукою. Хлопчина, хоч і був новенький, але кивнув, показуючи, що зрозумів жест Попельського й добре знає про призначення кімнатки за баром. Дорогою туди, Едвард узяв у нього ключа, піднявся східцями й відчинив двері до покою розпусти.

Приміщення виявилося тісним, єдине вікно з матовою шибкою виходило в залу. Раніше тут була контора власника, зараз замість письмового столу та полиць для документів усередині стояло залізне ліжко, ширма й велике трюмо. Попельський сів, попустив краватку й закурив цигарку, останню з призначених на сьогодні. Жінка ввійшла, посміхнулася й сказала щось, чого її заглиблений у власні роздуми клієнт навіть не розчув. Але не попрохав повторити, лише посміхнувся у відповідь і продовжував мовчки вдивлятися у власне відображення в дзеркалі. Звідти на нього споглядав міцно збудований, цілковито голомозий мужчина років сорока з гаком. Попельський роздивлявся свою колись чорну, а зараз шпакувату борідку, потертий котелок та каблучку із символічним зображенням лабіринту.

Жінка зайшла за ширму, повісила на ній сукню, хустку й капелюшок, потому налила до миски води, зняла труси, підібгала комбінацію й присіла навпочіпки. У щілині між підлогою й ширмою видніли її ноги в поцерованих панчохах. Почувся звук води, що стікала до миски.

Попельський не відчував найменшого збудження. Від часу останньої зустрічі з повією місяць тому, він не мав жінки, проте Пріап не подавав жодних ознак життя. «Мені бракує десяти років до платонівської межі старості, — думав Едвард, — а я майже цілковито збайдужів до жіночих принад. Байдужий, млявий, нічого не вартий».

Жінка вийшла з-за ширми й наблизилася до нього.

— Ви сі ше не розібрали? — широко посміхнулася. — А чого чекаєте? Зробити тобі «цьомчика», солоденький? — вона стала перед клієнтом навколішки й високо задерла комбінацію. Широко розхилила йому ноги. — Розстібнути? — запитала.

Він уважно глянув на повію. У світлі гасової лампи помітив її лоно. Йому здалося, що волосся на ньому мокре й злипле від чогось. Попельського замлоїло.

Підвівся й кинув дівчині двадцять грошів.

— Іди собі. Це тобі за клопіт!

— А то гаман їден! — репетувала повія, виходячи з кімнати. — А то бурмило затилепаний! Перше хоче, а тоді ни можи!

Гвинтові сходи провадили до головної зали. Йому доведеться пройти через усю кнайпу, дивитися на глузливо усміхнені пики, каправі очі, іронічні погляди, сповнені співчуття й втіхи від його поразки. Мусить вислухати гімн цього паскудного ганделика, що його хрипким голосом виводив акордеоніст:

У Бомбаха файна вяра,

жери прецлі, паль циґара.

Хто тримаї з нами штами,

тому ліпше, як у мами.

Попельський розумів, що шльондра зараз усім розповість про його чоловіче безсилля. Жодна повія більше з ним не піде, жоден офіціант не назве його «галантим паном». У Бомбаховій кнайпі він став віднині persona non grata[7]. Ще кілька таких вечорів, і його викидатимуть з кожної львівської мордовні.

Поплентався вулицею Бернштайна й дійшов до Городоцької. Так само подолав Браєровську й сів на лавці в Єзуїтському саду. Тупо дивився у вікна свого помешкання й даремно нишпорив по кишенях, шукаючи цигарки. Добре, що хоч нога більше не сіпається. Ото й тільки.

III

Аспірант Вільгельм Заремба обвіювався котелком, затуляючи обличчя великим картатим носовиком, який цілковито просяк запахом його кишені й відгонив тютюном та м’ятними льодяниками «Алое». Заремба любив цю суміш запахів і часто вдихав її, аби пригадати щасливі миті дитинства, коли малий Вілюсь повертався, спітнілий, з подвір’я додому, а батько, шанований листоноша зі Станіславова, витирав йому лобика носовиком, який так само пахнув м’ятою й тютюном.

Зараз він затулявся носовичком не тому, що хотів повернутися до дитячих споминів. Він робив це, щоб не задихнутися від смороду, який панував у вкритому послідом та пір’ям голубнику.

Але джерелом смороду було не пташине лайно, а величезне, спухле тіло старої жінки. Воно займало половину приміщення, тож Зарембі й постерунковому на прізвище Соха з IV комісаріату доводилося лавірувати між жердинами для голубів, наче балетмейстерам, аби не наступити на розкинені руки й ноги небіжчиці.

Проте жвавому Вільгельмові Зарембі далеко було до грації танцюриста. Спершу він хотів дістатися на горище крізь низенькі дверцята, втратив рівновагу й наступив на руку трупа. Здригнувся, угледівши спухле плече. А спотворене обличчя замордованої викликало в нього напад нудоти: латка голої шкіри на голові, очниці, залиті голубиним послідом.

Подолавши нудоту, Заремба проковтнув слину, затулив носа й рота носовичком, а тоді наліг плечем на дверцята, що відокремлювали голубник від горища. За мить він полегшено вдихав запах випраної й накрохмаленої білизни. Серед розвішаних простирал стояли постерунковий Соха й низенький чоловік, який трусився з похмілля. Побачивши Зарембу, Соха відкозиряв і почав уголос читати свої нотатки.

— «Сьогодні присутній тут громадянин, — Соха тицьнув пальцем на любителя голубів і повільно прочитав прізвище, — Соливода Тадеуш, який вирощує тут голубів, п’ятдесяти трьох років, римо-католицького віросповідання, помічник каменяра, проживає в сутерині по вулиці Скшинського 6 у Львові, знайшов на горищі вказаного будинку по тій-таки вулиці Скшинського 6, труп жінки... Востаннє був тут тиждень тому». Оце тільки я й устиг записати, пане аспіранте.

Соха замовк, знічений нікчемністю власних зусиль. Соливода своєю блідістю міг би змагатися зі знайденим трупом.

— А тепер, пане постерунковий, записуйте продовження допиту, який я проведу сам, — Заремба вдихнув запах мила, а тоді раптово змінив тон і гаркнув на помічника каменяра. — Ви так рідко сюди приходите, Соливода, до своїх засранців?! Раз на тиждень? Чорт забирай! Голубів вирощуєте, а не дбаєте про них? Довкола сморід і гівна! Штраф хочете заплатити?! Хто вам надав це приміщення під голубник?

— Власник кам’яниці, пан інженер Шльомо Ґастгальтер, — пробубонів переляканий Соливода. — Я си ту дужи часто катуляю, пане начальнику, али останнім часом то троха той-во, — і чоловічок ляснув ребром долоні себе по шиї й спробував посміхнутися, проте його обличчя знову зробилося нажаханим, бо в очах аспіранта не видніло найменшого розуміння його промовистого жесту.

— Ви що, винаймаєте це приміщення? — суворо допитувався поліцейський. — Скільки платите? У вас є на це кошти? А фіскальна заграва про це знає?

— Та я за бездурно, пане начальнику, — Соливода тупцявся на місці. — Пан Ґастгальтер ощадить, ту навіть сторожа нима. Шось зреперувати[8], вугіль скинути — то ж то все я. Під хайром[9]! А за це він мині дозволив ту пташки тримати.

І голуб’ятник, і постерунковий Соха виглядали знервованими. Швидкий допит справді неабияк настрахав першого, зате другого розгнівав, бо Соха не встигав записувати. Слинив недогризок олівця й шкрябав ним по аркушиках блокнота. Заремба махнув рукою, відвернувся від них і вийшов з горища на сходи.

Оскільки був ранок, тут зібралося кільканадцять пожильців, переважно службовців та пенсіонерів. Люди гомоніли й тиснулися ближче, проте не насмілювалися піднятися на останні сходи, туди, де стояв ще один череватий постерунковий із IV комісаріату, такий собі Янішевський, загороджуючи собою доступ до місця злочину. Декілька цікавих робітників поблизької Міської друкарні, одягнених у фартухи, теж стриміли на балконах-галерейках, навислих над крихітним подвір’ячком, і силкувалися зазирнути на горище крізь шибку.

— А це що за галас?! — розлючений Заремба гаркнув до людей на сходах. — Ану, тихо мені бути, по одному заходити нагору для опізнання небіжчиці. — І, побачивши нерішучість на обличчях, голосно промовив, наголошуючи кожне слово: «Дивитися, чи хтось знав забиту жінку! У кого жолудок[10] слабкий, той нехай не заходить! Зрозуміло?».

Люди кивали головами, а Заремба глянув на постерункового Янішевського.

— Впускайте їх по одному, пане постерунковий. Можуть стояти на порозі, далі не заходити, аби нічого не затоптати. Якщо хтось закашляється й захоче ригати, відразу такого за чуба й на сходи! Щоб мені ніхто голубника не заригав! Ну, чого так витріщилися? Не хочете туди заходити? Я вас розумію, — Заремба дозволив собі ледь помітно всміхнутися. — Я теж ніколи не бачив такої бридоти. Але так треба. Жінка не мала при собі паспорта, скидається на занедбану пиячку. Якийсь її полюбовник заявить про зникнення, коли протверезиться й побачить, що кобіти[11] бракує. Але це може довгенько тривати... А ми повинні розпізнати її якомога швидше, розумієте? Ну, до роботи, пане постерунковий!

І він повернувся на горище. Там, серед простирадел, продовжували стояти Соха й голуб’ятник Соливода. Обоє глянули на Зарембу, і в їхніх очах було одне й те саме запитання.

— Додому, Соливодо! — розпорядився аспірант, почекав, доки чоловічок квапливо виконає наказ і забереться, кланяючись, а тоді звернувся до Сохи: «А вас, пане постерунковий, я попрошу оглянути горище, дах та всі двері. Ми повинні відповісти собі на питання: якщо злочинець тут не мешкав, то яким чином дістався на горище й до голубника? Тільки нічого не торкайтеся!».

Соха приставив драбину до отвору в дахові й почав обережно підніматися. «Самі бельбаси[12] в тому IV комісаріаті», — подумав Заремба, дивлячись на його огрядну постать, проте відразу засоромився. Сумовито ляснув себе по власному, теж чималому, череві. «Я тут інших називаю бельбасами, проте нині, такий собі миршавий батяр, невідь-як упізнав мене на вулиці й зарепетував «спухляк[13] пуліцай!». Почулися кроки в коридорі, притишені розмови й скрипіння дошок підвищення біля двох дверей: одних на горище, інших до голубника. Почалося опізнання небіжчиці.

Підійшов до третіх дверей, між горищем та голубником, присів біля них навпочіпки й зазирнув у шпарину. Стежив за обличчями людей, які ставали на порозі та з відразою дивилися на понівечене тіло. Із цих його спостережень, які він робив з великою неохотою за наказом начальника Слідчого відділу підінспектора Гієроніма Коцовського, нічого не випливало. Заремба не зауважував жодних ознак радості чи хворобливого зацікавлення, що їх начебто мали виказувати злочинці, котрі, як стверджував доктор Іван Підгірний, часто повертаються на місце скоєння вбивства. Цей один з найвидатніших судових медиків та знавців психології злочинців познайомився із цією новітньою гіпотезою на численних курсах у Варшаві й зумів переконати в її слушності нового начальника. Обтяжений надміром обов’язків, Заремба вважав, що останній зробив би краще, якби замість слухати Підгірного, узяв на роботу нового слідчого. Але Коцовський вчинив зовсім по-іншому, аніж думав Заремба. Він не тільки не подав воєводському комендантові заяву із проханням нової ставки, але навпаки, після першого ж скандалу звільнив найкращого працівника — комісара Едварда Попельського.

«В Едзя, — подумав Заремба, — справді занадто довгий язик, це ще в гімназії було помітно, хоча слід сказати, що він нападав лише в разі потреби й умів чимало стерпіти, наприклад, постійні приниження від вчителя біології. Проте під час сварки з Коцовським він кинув усе на одну шальку — і програв. На біса було отак прямо висловлювати цьому зарозумілому бовдурові, що він про нього думає, дратувати шефа своїми професорськими манерами й вишуканою елегантністю, сипати без угаву латинськими та грецькими сентенціями й працювати ночами без його на те згоди. Даремно він пояснював свої незвичні години роботи епілепсією, бо чесно кажучи, згідно з будь-якими приписами її було достатньо, аби раз і назавжди звільнити Попельського з поліції. А тепер Едзя викинули зі служби, завалили роботою Кацнельсона й Ґрабського, а його самого примусили користуватися допомогою цих двох гладунів із IV комісаріату, і до всього — хоча психолог з нього ніякий! — спостерігати за ймовірними злочинцями, які буцім повинні повернутися на місце вбивства.

— І де цей славетний психолог Підгірний? — голосно запитав себе Заремба, який у шпарину дверей помітив, як почервоніло від огиди обличчя якогось ремісника. — Кий біс він не сидить біля цих засраних дверей і не дихає смородом? Давно вже мав би прийти! Я ж його дві години тому повідомив, коновала такого!

— Пане аспіранте, я перевірив усі двері й виходи на дах, — Соха несподівано з’явився в нього за спиною. — Якщо він не мешкав у цьому будинку й не мав ключа...

— Зачекайте-но! — Заремба приглядався до робітника у сорочці із грубого полотна, який останнім наважився глянути на небіжчицю. — Продовжуйте, постерунковий. Ну, говоріть!

— У нього мусили бути ключі від горища або ж він скористався відмичкою, — продовжував Соха. — Через дах він залізти не міг, хіба що по мотузяній драбині... Навколишні будинки вищі за цей... Тут лише два поверхи. Двері на горище зачиняють на ланцюг і замок з боку сходів, — постерунковий кивнув на масивну залізяку на дверях. — Жодних ознак зламу... А якщо це зроблено відмичкою, то він нівроку майстер... Може, підробив ключ...

— А так? — Заремба показав пальцем на низенькі двері з горища до голубника. — Переліз до сусіднього приміщення, га? Ці дверцята зачиняються?

— Які?

— Та оці ж, маленькі! — Заремба знову тицьнув на вхід до голубника.

— Ні, — відповів постерунковий. — Вони завжди відчинені, так каже цей Паливода...

— Соливода, — виправив його аспірант.

— Авжеж, їх ніколи не зачиняють.

— А другі двері з голубника, ті, що провадять на сходи?

— Вони зачиняються на засув ізсередини. Може, він заліз до голубника раніше. І чекав на стару...

— Ніхто б не витримав у голубнику від смороду, — Заремба перевів подих. — Убивця міг чекати й зачаїтися лише на горищі...

— Наприклад, отам, — Соха кивнув на ванну, наполовину заповнену дощовою водою.

— Маєте рацію. Отже, він міг раніше домовитися зі старою, або ж вона сюди регулярно навіщось приходила, і зловмисник вирішив тут заховатися. Тоді хтось із мешканців повинен був її упізнати.

— Доповідаю, що ніхто не впізнав небіжчиці! — гаркнув постерунковий Янішевський, який уже довгенько стовбичив на порозі й дослухався до розмови.

— Я її впізнав, — озвався знайомий Зарембі голос. — Доктор Іван Підгірний, непомітно увійшов до голубника і його голова з’явилася в отворі дверцят на горище. — Я знаю, хто вона. Може, я й не славетний психолог, як ви щойно зауважили, пане Зарембо, може, я й коновал, проте... — медик виліз із невеликого отвору й випростався перед поліцейським, — проте сифілітиків у цьому місті я знав колись усіх.

IV

Над Єзуїтським садом западали вечірні сутінки, які стирали чіткі контури предметів. Укриті білим квітом кущі зовсім зливалися б із білими студентськими кашкетами, якби не сигаретний дим, котрий оточував останні. Циліндри двох старих євреїв, котрі грали в шахи на лавці біля статуї, що символізувала живильні сили природи, здавалися б непомітними на чорному тлі могутнього дуба, якби не пломінець газового ліхтаря,; що раптом засичав, спалахуючи від сірника сивого ліхтарника. Двоє молоденьких дівчат, які, мабуть, чекали на своїх кавалерів унизу вулиці Крашевського, неодмінно привернули б увагу Попельського, коли б той був, як завжди, у добрій формі й мав непоганий настрій.

Проте його чуттєвість де й поділася, що вчора підтвердила шльондра в кнайпі, а настрій був препаскудний, і не лише із цього приводу. Едвард курив поганеньку сигарету і вдивлявся в худорляву постать, що зникала за кав’ярнею, збудованою в народному стилі. Це був гімназист Генек Андрусин, чий батько-токар рештками тяжко зароблених грошей підтримував власні сподівання на те, що його нащадок продовжить навчатися в IV класичній гімназії ім. Длугоша. Генек двічі залишався на другий рік через латину, тож Попельському дісталося нелегке, і навіть, як виявилося після кількох приватних уроків, нездійсниме завдання: підтягнути хлопця з латини так, аби той міг перекласти уривки із Цезаря, Непота й Федра, та перейти до п’ятого класу. Після кожного заняття з Генеком ротова порожнина вчителя перетворювалася на Сахару, а мозок — на застиглу Антарктиду. Невеличка сума опинялася в гаманці Леокадії, а Едвард сягав по перо й папір, щоб нарешті написати листа Генековому батькові й відмовитися від уроків, назвавши свої спроби втовкмачити латину в тупу довбешку «продовженням агонії». Проте він досі цього не зробив. Невідомо вкотре перелічував гроші, які можна заробити на восьми уроках протягом місяця, і замість паперу простягав руку по сигарету, а тоді виходив на балкон, прислухаючись до дитячого голосу Рити, яка бавилася з Ганною в кімнатці служниці, й до монотонного відмінювання французьких неправильних дієслів, котре долинало з кімнати кузини.

Згасивши недопалок, він глибоко перевів подих. За кілька хвилин приїде черговий учень, син директора міської фінансової управи, такий собі Болек Шандровський. Цього п’ятнадцятирічного підлітка він настільки видресирував, що той міг без проблем розв’язувати тригонометричні рівняння. Учитель цьому невимовно радів, бо нині міг із чистим сумлінням перейти до своїх улюблених тем — квадратного тричлена із його чудовими параболами й чіткими формулами Війєта. А потому, після всіх уроків, вони з донькою та кузиною повечеряють дерунами, він трохи передрімає й біля десятої вечора вмоститься в кабінеті при затишному світлі лампи, відкриє комедії Плавта й готуватиметься до лекції, яку проведе на прохання студентського філологічного гуртка. До речі, за це обіцяють дуже пристойний гонорар.

Побачивши Болека Шандровського, який біг униз вулицею вздовж парку, Попельський повернувся до кімнати й зачинив балконні двері. Прислухався до радісного доньчиного сміху, поправив піджака, перевірив, чи не закінчилося чорнило в його «Вотермані» і сів до столу. За мить пролунав дзвоник у двері, й Ганна відчинила учневі. За її спиною ховалася Рита, якій неодмінно кортіло розсмішити батька. Дівчинка скошувала очі, робила кумедні гримаси й, приклавши до скронь великі пальці, швидко змахувала долоньками. Тоді багатозначно затиснула пальцями носа.

Здивований останнім жестом, Попельський усміхнувся до дитини, зачинив двері й кивнув Шандровському, аби той показав йому зошита з домашнім завданням. Думками він був далеко звідси, думав про вечерю з родиною та аналіз Плавтових віршів, бо саме цього мистецтва він мав навчити майбутніх філологів на засіданні студентського гуртка. Не дивно, що Едвард не почув Болекових слів.

— Повторіть, будь ласка, — попрохав Попельський.

Шандровський підступив ближче й різко видихнув повітря з легень. Смердючий подих вирвався з його рота, наче отруйна хмара. «Гормональна буря в поєднанні із зіпсованими зубами, — майнуло в голові поблідлого від огиди Попельського, — карієсом, викликаним безупинним посмоктуванням льодяників та цукерок, плюс запахом гною в зубних каналах».

— Я не приніс, пане вчителю, — Болек переступив з ноги на ногу. — Не зробив.

— Чому? — Едвард відсунувся в кріслі аж під вікно.

— Не знав, як, — відповів Шандровський. — Зрештою, у мене не було часу. Я пізно повертаюся зі спортивних тренувань. У нас незабаром матч із третім класом.

Сморід досягнув ніздрів Попельського попри велику відстань, хоча Едвард думав, що вона його врятує. Учитель уявив собі, як під час уроку мусить нахилися над Болеком і перевірити написані ним вирази. Тоді до смердючого подиху додасться запах брудного спортсмена — немиті ноги, спітнілі пахви, злипле волосся. Уява Попельського викликала спазму шлунка, рот наповнився слиною.

Він швидко підвівся, розчахнув вікно й визирнув на подвір’я. Запах смоли, куряви та помиїв видалися йому чудовим ароматом у порівнянні з міазмами, які виділяв учень. Попельський глибоко вдихнув повітря й обернувся до хлопця.

— Вийдіть звідси й більше ніколи не приходьте в такому стані! — повільно проказав він, щоб якомога сповільнити видих.

— У якому такому стані? — нахабно запитав Шандровський.

— Після тренувань.

— Чому це? — хлопець підвищив голос.

— Бо від тебе немилосердно тхне! Як від стічної канави!

Учень заховав зошити й подивився на Попельського довгим поглядом. Той не відразу збагнув, що означає поведінка Шандровського. За цим могли ховалися покірливість або гнів.

— Я теж ситий вами по зав’язку. І виглядом вашої голомозої довбні!

Після цієї довгої фрази Попельський ледь не зомлів від смороду.

— Геть!!! — гаркнув він.

Учень сплюнув на килим і швидко вибіг із квартири. Попельський не затримував його. По-перше, результат гонитви за спортсменом міг бути жалюгідним, по-друге, якби він наздогнав Шандровського, то мусив би знову з ним спілкуватися. А цього він будь-що прагнув уникнути. Попельський навіть радів, що більше не матиме справи з Болеком, зате може стати біля вікна й насолодитися ароматами нагрітого сонцем подвір’я.

До кабінету прибігла Рита.

— Татку, а чому той учень так швидко від вас вийшов?

— Бо виявився неготовим до уроку, моя маленька, і я накричав на нього, бачиш? Ти повинна завжди старанно вчитися, інакше вчитель нагримає на тебе у школі.

Попельський схопив доньку в обійми й міцно притулив до себе. З ніжністю вдихав пахощі дешевого шампуню, яким доня часто мила голівку, насолоджувався її чистим подихом.

— Підемо тепер до Залевського по прянички, люба?

— Ти не встигнеш, Едварде, — Леокадія стояла на порозі й кивнула головою учениці, з якою саме закінчила займатися французькою. — Крім того, цих ласощів ми собі вже не можемо дозволити.

Батько й донька глянули на Леокадію. Оцінювали її струнку й зграбну фігуру, видовжене обличчя, бездоганний макіяж і рівненько підстрижене волосся на потилиці. Кожне звернуло увагу на інше: батько на кузинині панчохи, які Ганна принесла сьогодні з «майстерні художнього церування» та пофарбовані кармінним лаком нігті; дівчинка — на стиснуті тітчині вуста, які щойно заборонили їй піти з татком до улюбленої цукерні.

— А чому це ми не встигнемо, Льодзю? — запитав Едвард, сповнений поганих передчуттів.

— Бо за сорок хвилин, — Леокадія глянула спершу на годинника, а тоді до записника, з яким не розлучалася, — приходить останній учень, Артур Батлер. І ти повинен перекладати з ним Ксенофонта.

Попельський зціпив зуби так сильно, що аж м’язи засіпалися під шкірою. Витягнув з кишені злотого, старанно оглянув монету й знову сховав. Тоді взяв доньку за руку й вийшов до передпокою, мовчки оминаючи Леокадію й не дивлячись їй в очі. Дівчинка весело підстрибувала, схопившись за батькову долоню.

— Одягнися, маленька! — сказав Едвард. — Підемо купимо «юрашків»!

Леокадія мовчки дивилася на кузена.

Записник немовби приріс до її безвладно опущеної руки. У ньому видніли чітко занотовані години уроків і таблиця з підсумком щоденних витрат.

— Ти вже вигнав нині одного учня, — озвалася Леокадія німецькою, аби не зрозуміла Рита. — І не приймеш другого. Ми втратили аж п’ять злотих.

— Я поверну тобі вдвічі більше, — відповів Попельський тією ж мовою, витираючи пилюку із черевиків м’якою ганчіркою й уникаючи погляду кузини.

Вона дуже добре знала всі його порожні обіцянки й протягом останніх двох років наслухалася їх чимало. Леокадія багато очікувала від Едварда, але він не змінювався от уже десять років. Хіба що на гірше. Весь світ котився бозна-куди. Заощадження танули, зруйновані кризою люди викидалися з вікон готелю «Жорж», як-от нещодавно якийсь волинський землевласник, а мала Рита чимраз дужче ненавиділа тітку. І лише зелені Едвардові очі повсякчас випромінювали впертість.

— То що мені повідомити Артурові Батлеру, коли він прийде? — тихо запитала Леокадія.

— Люба моя, будь ласка, усім нашим учням скажи лише одне, — повільно вимовив Едвард, рішуче вдивляючись у її великі очі, — щоб вони користувалися милом та зубним порошком.

V

Начальникові Слідчого відділу Гієронімові Коцовському довірений нишпорка давно вже доповів, що підлеглі називають його Дарунком столиці. Своє прізвисько Коцовський сприйняв із надзвичайним спокоєм, розуміючи, що у Львові він людина чужа, до того ж із Варшави, а тому не може розраховувати на занадто теплий прийом. Львів’яни відзначалися незрозумілою йому галицькою, майже столичною самозакоханістю, проте, на щастя, ставилися до чужаків не із запеклою ненавистю, а з певним поблажливим розумінням. Це виявлялося не в зневазі чи агресії, а радше в тому, що кожного «нельвівського хлопця» вони сприймали зверхньо, постійно пояснюючи при цьому: «А в нас ві Львові...».

Якщо Коцовський міг вдати, що не помічає львівського патріотизму, то аж ніяк не міг погодитися, аби він вплинув на його професійні обов’язки. А саме це й сталося, коли він уперше з’явився на новому робочому місці. Щойно ступивши на поріг колишньої австрійської жандармерії, підінспектор зустрів свого першого донощика. До нового начальника підійшов певний працівник, покірно вклонився й прошепотів на вухо, що майбутні підлеглі сподівалися побачити на цій посаді не його, а декого з-поміж них. Тоді Коцовський почув прізвище суперника й відразу зненавидів його.

Людини із цим прізвищем не було серед тих, хто зараз наповнював кабінет начальника ароматним димом гарного тютюну. Присутні саме вислухали, як аспірант Вільгельм Заремба своїм гучним голосом прочитав рапорт із місця злочину й дивилися на сірий конверт із написом «Вельмишановному панові начальнику Гієронімові Коцовському», який підінспектор демонстративно поклав посеред столу.

— Гаразд, дякуємо панові аспіранту Зарембі, — адресат листа почухав долоню. — Перш ніж ми відкриємо цього конверта, — змінив він тему розмови й посунув конверт по столу, при цьому багатозначно глянувши на Івана Підгірного, — ми попросимо пана доктора поділитися своїми вагомими спостереженнями.

— Що ж, панове, — озвався Підгірний, якого анітрохи не вразила начальникова ввічливість, — почнемо від ідентифікації загиблої. Убиту звали Люба Байдакова, вік — шістдесят років, віросповідання римо-католицьке, мешкала на Левандівці по вулиці Шевченка. Я знав її особисто, оскільки вона була моєю пацієнткою, коли я практикував як лікар-венеролог. Отже, Люба Байдикова займалася ворожінням і пригадую, що винуватцем своєї хвороби назвала одного з клієнтів. Я усе це добре пам’ятаю, бо ж не щодня до тебе звертається пацієнтка-ворожка. Пані Байдикова ворожила з карт, бачила майбутнє в скляній кулі, а найцікавіше те, що вона складала навіть гороскопи...

Медик зупинився, аби закурити цигарку й утупився в начальницький диплом, котрий свідчив, що його власник зайняв перше місце в стрілецькому конкурсі для вищих чиновників поліції, який відбувся в Сарнах рівно рік тому.

— А чому ви сказали, що її астрологічна діяльність це найцікавіше? — запитав аспірант Валеріан Грабський, поліцейський, що скидався на ретельного, чесного й кмітливого чиновника. — Ворожка — це ворожка, яка різниця, чи вона ворожить з карт, чи на кавовій гущі... Чому астрологія це щось незвичайне?

— Ви трохи помиляєтеся, пане аспіранте, — утрутився старший сержант Герман Кацнельсон, чий гострий язик та вишуканість нагадували Коцовському ненависну йому людину. — Робота астролога полягає насамперед у виконанні складних обчислень. Щоб цим займатися, замало скляної кулі, чорного кота на підвіконні та кількох чарок, випитих для красномовства.

— Ви праві, — кивнув головою Підгірний. — Люба Байдикова укладала складні гороскопи...

— То, може, у конверті лежить гороскоп? — Кацнельсон не втримався й глянув на стіл.

— Де ваша терплячість, сержанте, — здавалося, що Коцовський ось-ось лясне підлеглого по руках. — Зараз ми познайомимося з його вмістом.

— Відповідаю на запитання аспіранта Ґрабського, — продовжував Підгірний. — Як я вже сказав, астрологічна діяльність убитої справді була дуже цікавою, бо в нас таке асоціюється із чимсь... як би це висловитися... з вишуканістю, респектабельністю. Астрологи живуть і приймають клієнтів у гарних районах, їхні кабінети прикрашають твори мистецтва, книжки...

— Різне трапляється, — розсміявся Заремба. — Пригадуєте, панове, справу такого собі професора Маріні? Він виявився шахраєм, звичайнісіньким гебесом[14], який займався ворожбитством у сараї. Глянемо, може, у конверті теж справи якихось ворожбитів... А може, самої замордованої...

— Не відволікайтеся! — гримнув на нього Коцовський. — І вислухайте доктора Підгірного. Нагадую, якщо хто не знає: наша нарада — це інструктаж у справі слідства, а не балачки чи спогади про ваше славне минуле! І чого це вас так цікавить вміст конверта? Ви мені нагадуєте хлопчисьок у кабаре!

— Люба Байдик, — доктор поставив наголос на останній склад прізвища, — не була ані вишуканою, ані респектабельною особою. Це була брудна, занедбана й хвора жінка. Окрім астми й діабету, як показав мій розтин, вона страждала на дві ще більш небезпечні хвороби. Перша — цироз печінки. Цей орган був у неї збільшений, твердий і всіяний вузликами, типовий cirrhosis hepatis, на який страждають алкоголіки. Їй залишилося жити не більше, ніж два-три роки, якби не різні постсифілітичні зміни в органах... Саме так, панове, — медик, здавалося, насолоджувався здивованими поглядами поліцейських, — у нашої ворожки була остання стадія люесу. Під час першого та єдиного візиту до мене, я прописав їй «Сальварсан». Більше вона до мене не приходила. Може, їй здавалося, що вона вилікувала сифіліс? А він, тим часом, пожирав її зсередини... Оце й усе, що стосується опізнання та хвороб. А тепер щодо обставин загибелі... На неї напали ззаду. Про це свідчать обширні травмовані ділянки спереду шиї. Саме там я помітив велику й глибоку борозну, слід від чогось довгого, вузького й жорсткого, можливо, мотузки. Проте смерть настала не від задушення, ні! Петля невблаганно давила її, тож вона, імовірно, на мить утратила свідомість, і цим злочинець скористався ось для чого. — Підгірний відкрив свою елегантну течку з тисненої шкіри й витягнув звідти пінцетом п’ятидюймового цвяха. — Він відкрив їй рота й просунув цвях уздовж піднебіння, аби примірятися до відповідного місця, а тоді сильним ударом забив його. Вістря відразу ввійшло в спинний мозок. Це викликало миттєву смерть. От і все, що я збирався вам сказати.

— А який висновок можна зробити про вбивцю на підставі аналізів слідів на місці злочину? — Коцовський підійшов до вікна, відчинив його, і в задимлене приміщення увірвалося свіже повітря разом із вигуками дітей, які з’юрмилися навколо струмочка, що витікав з фонтанчика неподалік костельних мурів.

— Він може бути покрівельником, — утрутився Заремба. — Це типовий цвях для покрівельних...

— Швидше, лікарем, — зауважив Кацнельсон. — Звичайнісінький бандюга забив би їй цвяха просто в голову. А цей точно знав, де розташований спинний мозок. Кому з вас це відомо?

— Слушно! — Підгірний схвально глянув на Кацнельсона. — Убивця, може, й не медик, але напевне розуміється на анатомії людини. Цвях, забитий у чоло, спричинить смерть приблизно в половині випадків, проте застромлений у спинний мозок — завжди й миттєво. А такі цвяхи, — тут він співчутливо глянув на Зарембу, — можна купити в будь-якій бляхарській крамниці, і покупець аж ніяк не мусить належати до покрівельницького цеху.

Медик замовк і поринув у роздуми.

— Ще одна деталь, докторе! Найважливіша! — нагадав йому Коцовський.

— Найважливіша й жахлива, — підхопив Підгірний. — У загиблої було зрізане волосся над чолом. Цей клапоть голої шкіри утворює, так би мовити, неправильний паралелограм. Злочинець може бути збоченцем, який зрізає жіноче волосся й збуджується від цього. А тепер інші мої висновки. Жертва й убивця майже напевне були знайомі. Це пояснюється двома причинами. По-перше, Люба Байдикова не мешкала в будинку, де її знайшли вбитою, і ніхто її там не знав... Щоб вона там робила, якби не домовилася з кимсь? А умовитися про зустріч на смердючому горищі вона могла лише з тим, хто добряче їй заплатив або з кимсь, кого вона не мала підстав боятися, ergo, якимсь своїм знайомим. По-друге, в її стані така мандрівка на інший кінець міста й підйом сходами на піддашшя були страшенно виснажливими. Отже, у неї була вагома причина, щоб піднятися до того голубника. Гадаю, що злочинець чимсь її принадив, можливо пообіцяв щось, і напевне умовився з нею заздалегідь. Це другий аргумент на користь того, що він її знав. Якщо вбивця сидів на горищі за ванною й чекав на жертву, що, на мою думку, слушно припустив у своєму рапорті пан Заремба, то ми можемо сказати, що він терплячий і ретельний, що він знав про це горище та його сполучення з голубником раніше; і що він підробив ключ або скористався добре допасованою відмичкою. Це може бути зломщик або слюсар... Ви розчаровані, пане начальнику, — Підгірний глянув на Коцовського, — що мені так мало про нього відомо? Але це зовсім не мало, — відповів він на уявний докір, хоча начальник показував жестами, що він анітрохи не розчарований. — Мені прикро. Я лише психолог і патологоанатом, а не чарівник. І я не в змозі визначити національність злочинця на підставі покинутого ним недопалка, який поліцейські з IV комісаріату знайшли за ванною.

— На щастя, нам не доведеться перейматися його національністю, — Коцовський зручно вмостився у своєму кріслі й відсьорбнув чаю зі склянки. — Ми напевне знаємо, що він не поляк.

Запанувала тиша. Начальник сягнув по таємничий конверт. Пінцетом Підгірного витягнув звідти якийсь аркушик і поклав його на столі. На папері виднів ряд гебрайських літер, вочевидь вирізаних з якоїсь жидівської газети. Гуміарабік витік з-під кількох вирізаних квадратиків і застиг на краях.

דםדרבןעיאויבאפםמותלבןשחרלאכויהולאחלי

— Я отримав цей конверт сьогодні вранці. Він адресований мені. Хтось вкинув його до нашої скриньки анонімних заяв. Жодних відбитків пальців. Тридцять шість гебрайських літер, приклеєних одна за одною, без будь-яких пробілів, в одному рядку. Немовби одне слово із тридцяти шести букв. Пане Кацнельсон, ви можете це нам перекласти?

— Те, що в мене химерне прізвище, — розгнівано відказав, навіть не глянувши на витинанку, Кацнельсон, — не означає, що я повинен знати гебрайську мову. Можливо, у мене і є якісь жидівські предки, як і в багатьох поляків! А моє злощасне ім’я Герман, як вам відомо, пане начальнику, є німецьким, а не жидівським!

— Звичайно, — підтримав його Заремба. — Особи, які мають більш чи менш певне жидівське походження аж ніяк не мусять знати давньоєврейську. Зате всім нам дуже добре відомий поляк, який тут донедавна працював... Він чудово володіє стародавніми мовами, у тому числі й біблійною гебрайською...

— Навіть не згадуйте про Попельського, цього п’яницю й дегенерата! — вигукнув Коцовський.

— А взагалі, я й далі не розумію, — уперто продовжував Заремба, — що спільного має це довге слово з Любою Байдиковою.

— Крім листа в конверті було ще ось це, — Коцовський полегшено перевів розмову на іншу тему.

Знову зробилося тихо, начальник заспокоївся й таємничо посміхнувся; його вочевидь розважала роль ілюзіоніста, котрий витягає кролика із циліндра. Він знову простягнув руку до конверта й дістав звідти жмут масного волосся.

— Може, ви щось скажете нам про це, докторе, — Коцовський глянув на Підгірного й розжареним кінчиком сигарети описав коло над цією дивною річчю.

— У мене немає жодних сумнівів, — медик підвівся й глянув на присутніх, — що це волосся замордованої Люби Байдикової, яке в неї зрізали над чолом.

Запала мовчанка, яку урвав Заремба.

— Серед нас когось бракує, — сказав він. — Такого собі дегенерата. Один дегенерат убив, отже, це справа якраз для іншого дегенерата.

VI

Востаннє Едвард Попельський стояв за університетською кафедрою в 1907 році. Тоді йому саме виповнився двадцять один, і молодий студент був сповнений наукового ентузіазму, захоплення теорією Кантора та мрій про своє переможне вторгнення у світ математичної безкінечності. Двадцять три роки тому у Відні був спекотний квітневий день. Попельський добре його запам’ятав, бо саме тоді в нього виявилися симптоми страшної хвороби, досі наче приспаної й зачаєної. Саме того дня він попрохав професора Франца Мертенса, аби той дозволив йому публічно продемонструвати певні сумніви, які стосувалися доведення Кеніґом Ґауссового закону взаємності. Над цим доведенням Попельський просидів тиждень, і йому здалося, що він знайшов у ньому слабке місце. Він уже збирався показати викладачеві й колегам з математичного семінару Віденського університету критичний пункт, у якому одна формула начебто очевидним чином випливає з іншої, коли відчув різке запаморочення, і цілковито забув, у чому ж полягає слабкість Кеніґових висновків. Протягом кількох хвилин Попельський тупо вдивлявся в дошку, тоді його тіло струсонули легенькі судоми, і він покинув кафедру із жахливою порожнечею в голові. Професор Мертенс провів його здивованим поглядом, а колеги були сповнені іронії. Через тиждень, коли Попельський розігрував шахову партію в парку Пратер, з ним уперше із часів дитинства стався епілептичний напад. Запаморочення під час математичного семінару й приступ у парку були викликані, як пояснив наступного дня шанований і відомий віденський медик, доктор Самуель Монд, однією й тією ж причиною: сонячними променями, розсіяними кронами й гілками дерев. «Це спричинило epilepsiam photogenicam», — поставив діагноз доктор Монд, наказавши пацієнтові уникати будь-якого миготіння світла, особливо денного. Тобто Попельському довелося щодня носити темні окуляри й перейти на вечірньо-нічний спосіб життя. Ось чому молодий Едвард Попельський мусив відмовитися від навчання на математичному факультеті, оскільки заняття там відбувалися вранці, коли сонце щедро заливало своїм промінням велику аудиторію, вікна якої виходили на схід, і вибрати інший факультет та інші лекції, які проводилися б вечорами. Такі заняття пропонував лише університетський філологічний семінар, і невдовзі нещасному епілептикові довелося з математика перетворитися на студента-класика. Професор Франц Мертенс, який походив з Великопольщі, втішав його по-польськи, підкреслюючи, що від математики недалеко до грецької та латинської метрики, після чого подарував йому власну докторську дисертацію під назвою We functione potentiali duarum ellipsoidum homogenearum»[15], написану, звісно, латиною. Професорові слова закарбувалися Попельському в пам’ять і, ставши філологом, присвятив себе виключно історичній граматиці та архаїчній латинській метриці, захистивши в 1914 році дисертацію на цю тему. Проте він не забув про «королеву наук», оскільки саме приватні уроки з математики й латини давали йому заробіток, доки він не почав працювати в поліції, й згодом, тобто з кінця війни до 1921 року, і через сім років, коли Коцовський із тріском викинув його зі Слідчого відділу.

Зараз, коли після віденського запаморочення проминули двадцять три роки, Попельський стояв на місці викладача на кафедрі класичної філології Львівського університету імені Яна-Казимира й упорядковував свої нотатки перед лекцією. Щоб не допустити жахливої думки про можливість повторення віденських подій, він намагався зосередитися виключно на своїх наукових розважаннях. Аби краще сконцентруватися, Едвард заплющив очі й вдихав весняні аромати, що вливалися у відчинене вікно, і наче з віддалі дослухався до вступу, який виголошував худий панич у пенсне, керівник студентського філологічного гуртка. Після ввічливих слів подяки за організаційну підтримку на адресу відсутнього нині голови викладацької екзаменаційної комісії, професора Константина Хилінського, студент перейшов до теми.

— На статтю пана доктора Попельського, — затинаючись, читав свої нотатки оратор, — під назвою «Versuch einer quasi-matematischen Analyse des plautiniscken Sprachverses»[16] я натрапив абсолютно випадково у «Звітах Перемиської Цісарсько-королівської гімназії» за 1914 рік, оскільки саме цього року пан доктор працював у цьому навчальному закладі як суплент[17]. Цю публікацію я прочитав не без труднощів, проте з величезним зацікавленням, позаяк вона має прекрасне практичне застосування й полегшує аналіз Плавтових віршів, який для деяких моїх колег є ахілловою п’ятою, але зовсім не тому, що наші викладачі погано цьому навчають. — Тут студент боязко глянув на професора Єжи Клапковського, котрий сидів у шкіряному кріслі перед слухачами. — Звісно ні! Просто це надзвичайно важке завдання для тих, хто не вивчав Плавта й Теренція в гімназії. А зараз, на жаль, цих авторів більше немає в програмі. Одначе я не все зрозумів з німецького тексту пана доктора... Ось чому наш гурток запросив його, аби шановний доповідач зміг з’ясувати нам найскладніші місця. Будь ласка, пане докторе, вам слово.

Попельський підвівся й глянув спершу у вікно, а потім на слухачів. Ніщо не нагадувало йому про Віденський математичний семінар. Забагато відмінностей, аби наслідок міг бути той самий. За вікном простягалося не подвір’я Віденського університету, а квітнучий Єзуїтський сад. Його львівська аудиторія наполовину складалася із жінок, тоді як двадцять три роки тому перед ним сиділи виключно чоловіки. Зараз була вечірня пора, а від епілептичного нападу він захищався тим, що регулярно приймав ліки й носив темні окуляри. Ні, цього разу його виступ виглядатиме зовсім по-іншому!

Попельський не хвилювався, хіба що йому ледь заважали власні окуляри, які унеможливлювали уважне спостереження за реакцією слухачів, бо він звик так робити, коли провадив численні допити в поліції. Окуляри були оптичним фільтром, крізь який він помічав лише обличчя людей у двох перших рядах та ще посмішку професора Клапковського, бо той сидів просто перед ним.

Доповідач сприйняв цю усмішку вченого як заохочення й упевнено почав лекцію. За кілька секунд рештки неспокою геть випарувалися. Попельський виклав на дошці вісім видів ямбічних синерез, а тоді звів їхню кількість до трьох. Із радістю відзначив полегшене зітхання, яке прокотилося аудиторією. Едвард знав, що люди дуже радо сприймають будь-яке спрощення й те, що саме на простоті базується вишуканість будь-якої формули — математичної чи лінгвістичної. Такою ж була реакція слухачів, коли він спростив різноманітні метричні закони, продемонструвавши, що більшість із них спирається на одну й ту саму акцентуаційну причину. А тоді розпочав те, що любив найдужче: рівним каліграфічним почерком розтинав латинські вірші й виокремлював з них інтонаційні частини. Від цієї завзятої праці, у яку він цілковито заглибився, його відірвало шарудіння, покашлювання й стукіт. Попельський обернувся й помітив, що декілька місць в аудиторії вже порожні. Здивовано глянув на керівника гуртка, але той потупив голову й не зводив очей із професора Клапковського.

— Ну, що ж, — професор кахикнув і встав. — Якщо організаторові бракує мужності, то я скажу. Шановний доповідач вийшов за межі відведеного йому часу... Чи можна вас просити перейти до висновків?

— Справді, — Попельський глянув на свого швейцарського годинника фірми «Шаффгаузен», — я мав скінчити півгодини тому... Пробачте... Власне кажучи, жодних висновків у мене немає. Я міг би продовжити метричний аналіз, проте щодо теорії, то нічого більше сказати не можу. Дякую за увагу, гадаю, можна перейти до обговорення. Пане професоре? — і він глянув у бік Клапковського.

— Так, — учений посміхався. — Мушу сказати, що я дуже здивувався, коли філологічний гурток запросив мене на цю доповідь. Але прослухавши її, я більше не дивуюся, — Клапковський перевів подих. — Я обурений!

В аудиторії запанувала тиша. Професор переводив погляд з одних студентів на інших, а ті втупилися у свої нотатки. Продовжував посміхатися. Проте зараз Попельський був майже впевнений, що вчинив необачно, сприйнявши перед лекцією цю посмішку за ознаку доброзичливості. «На мене знову чекають, — думав він, — жорстокі й непередбачувані події. Мабуть, така моя доля. Тоді, у Відні, це теж сталося у квітні, і зараз квітень, і я тут і там зазнаю поразки. Хто це сказав, наче квітень — найжорстокіший місяць?».

— Зважаючи на те, що доповідач є колишнім працівником поліції, цей виступ був не лише, так би мовити, екзотикою, — продовжував професор, — з точки зору методики він неймовірно шкідливий!

Попельський крадькома витер чоло.

— Ми не почули нічого, підкреслюю: нічого, — очі Клапковського, здавалося, викрешували блискавки, — що протягом останніх ста років, із часів Карла Лахманна, є вершиною філологічних досліджень! Тут не прозвучало жодної критики тексту! Пан доповідач навіть не вказав, яким виданням він користувався!

Попельський міцніше насунув на носа темні окуляри й витер спітнілу лисину. З вікна війнув весняний вітерець, який приніс аромат бузку, що квітнув у Єзуїтському саду. Тепер він пригадав собі фразу, яка не давала йому спокою, переслідуючи словами про жорстокість квітня. Це був початок «Безплідної землі» Еліота.

— А тим часом, — учений простягнув руку до книжки, котра лежала перед ним, — принаймні чотири аналізовані Вами Плавтові вірші, виразно відрізняються від, так би мовити, канонічних версій. Ви про них навіть не згадали. Така фундаментальна методологічна помилка дискваліфікує вашу доповідь! Це так, немовби, — тут я дозволю собі скористатися прикладом із точних наук, які так полюбляє пан Попельський, — на уроці хімії наливати воду до пробірки, не перевіривши, що в ній, луг чи кислота! Єдине, що ви можете зробити після цієї недолугої лекції, — Клапковський суворо глянув на студентів, — це подерти свої конспекти й викинути до смітника! Так, як це роблю я!

«Найжорстокіший місяць — це квітень», — пригадав собі доповідач, дивлячись, як професор шматує аркуші й уважно спостерігає, хто зі студентів учинить так само.

Так зробили всі. Повільно, неохоче, вони рвали конспекти, підходили до смітника, що стояв поруч із кафедрою й жбурляли туди чіткі математичні вирази Попельського, результата його пошуків безсонними ночами, нікому не потрібні підстановки й формули. А тоді виходили з аудиторії, похнюпивши голови. Професор Клапковський покинув приміщення, ввічливо вклонившись доповідачеві.

Попельський витер дошку, а тоді зі злістю обтрусив рукав піджака від крейдяного пилу. Склав свої папери до елегантної течки зі страусиної шкіри й рушив до дверей. І враз зупинився. На останній парті лежали списані аркуші, їх ніхто не порвав, навпаки, вони були акуратно складені, а обабіч них лежали долоні з довгими, тонкими пальцями й пофарбованими червоним лаком нігтями. Сутінки, які запали в неосвітленій аудиторії й темні окуляри дозволяли Попельському роздивитися хіба що тендітні білі руки, прикрашені маленьким перстеником, повні червоні вуста й бліде обличчя, обрамлене чорним волоссям. Едвард зняв окуляри й затамував подих.

— Панна Шперлінг? — запитав він єдину особу, що залишилася в аудиторії й усупереч наказу професора не порвала конспекту.

Молода жінка посміхнулася й кивнула.

— Доброго вечора, пане вчителю, — тихо заговорила вона. — Я не розуміюся на латині, я прийшла сюди до вас...

Попельський глянув на її записи, зроблені гарним круглим почерком. Відчув тремтіння в тілі. Проте це не було ознакою наближення епілептичного нападу. У Попельському ворухнулася надія, яку в зрілого мужчини викликає молода жінка.

«Жорстокий місяць квітень викликає Бузок заснулий з мертвої землі. Він змішує Бажання й спогади. Він будить Застиглий корінь весняним дощем»[18], — пригадав Попельський рядки з Еліота.

VII

З усіх багатообіцяючих частин тіла Ренати Шперлінг найбільше захоплення в Попельського завжди викликали вуста — і тоді, коли дев’ять років тому він готував молоденьку гімназистку до випускного іспиту з математики, і зараз, коли вона знічено сиділа в його кабінеті, затискаючи пальці на паску дешевенької шкіряної торбинки. І хоча тоді її губи були блідими, а зараз підкреслені червоною помадою, вони й раніше, і тепер так само тремтіли, вкладаючись літерою «о», коли тихенько вимовляли слова вдячності «за присвячений цінний час». Її величезні зелені очі не змінилися, під ними завжди лягали легенькі тіні, немовби Рената ледь втомилася. І ще одне не змінилося, а саме зневажливе ставлення Едвардової кузини до будь-якої молодої жінки, котра його відвідувала. Таку реакцію Леокадії Попельський пояснював собі примітивно й наївно. «Льодзині дусання, — думав цей «знавець жіночої душі», — викликані почуттям загрози. Коли на моїй орбіті опиняється інша жінка, люба кузина страшенно боїться, аби не позбутися свого привілейованого становища в домі. Оце й усе!».

Довідавшись в університетській аудиторії, що в Ренати до нього невідкладне й важливе прохання, Попельський, з огляду на передбачувану поведінку Леокадії, почав умовляти дівчину розповісти йому про це в якій-небудь поблизькій кав’ярні.

Проте цю ідею вона відкинула, як і пропозицію вечірньої прогулянки Єзуїтським садом. Рената відмовилася, мотивуючи своє рішення тим, що незаміжній жінці не личить показуватися з мужчиною о такій пізній порі, тому, мовляв, вона про все розповість йому в університетському коридорі. Едвард неохоче погодився. Однак його поступка була марною, бо з будинку їх рішуче й нечемно вигнав сторож, котрий просто-таки знущався із прохань, а тоді погроз Попельського.

Nolentes volentes[19] довелося їм пройти метрів сто й податися до помешкання Попельського на вулиці Крашевського, де на Ренату Шперлінг чекав холодний як сталь погляд кузини Леокадії.

Проте ці прикрощі зустріли її лише на початку відвідин, оскільки Едвард подбав, аби обмежити до мінімуму контакти панни Шперлінг зі своїми дамами, і запросив Ренату до кабінету, де вже за мить вона сиділа за чашкою чаю, знічена й занепокоєна.

Попельський полюбляв таку розгубленість у молодих жінок, підтримуючи в них відчуття невпевненості своїм упертим мовчанням. Наче старий котисько, він насолоджувався безпорадними спробами урвати незручну тишу, яку зараз порушували хіба що вигуки вуличного торговця за вікном. Немовби суворий екзаменатор, який не наштовхує на відповідь, Едвард не полегшував початку розмови й жадібно споглядав тріпотіння вій, тремтіння тендітних долонь, рум’янець, що вкривав ніжні щоки. Був готовим і до флірту, і до еротичного нападу.

— Не знаю, із чого почати, — дівчина втупилася в начищені черевички.

— Найкраще з того, що не має відношення до теми розмови, — Попельський висунув з піджака манжети сорочки, аби дівчина помітила золоті запонки. — Навіщо ви нотували на моїй лекції, адже ви expressis verbis[20] дали мені зрозуміти, що зовсім не знаєтеся на цих проблемах?

— Не знаю, пане професоре, — відказала вона, несміливо піднімаючи очі. — Можливо, у мене залишилася така звичка відтоді, як ви були моїм учителем, а я записувала кожне ваше слово?

— Не називайте мене більше «паном професором», — попрохав він, усміхаючись. — Нині відбулася моя остання лекція...

Очі панни Шперлінг потемніли від гніву.

— Він такий підлий, отой вчений, який так на вас напався! — вигукнула вона, схопившись зі стільця. — Він анітрохи не мав рації. Я на цьому не знаюся, але так шепотілися студенти, що сиділи біля мене... Він навмисне вас збив з пантелику й принизив...

— Ви просто чарівна у своєму праведному гніві, — Попельський намагався тримати чашку так, щоб добре було видно його каблучку-печатку з мотивом лабіринту, вигравіруваному на чорному оніксі, — проте ще не народився той, кому вдалося б мене принизити! Крім того, люба панно Шперлінг, ця дрібна прикрість, якої я нині зазнав від професора Клапковського, вже забулася завдяки вашій присутності та нашій зустрічі. Навіть, якби мою доповідь вшанували оваціями, ваша поява на ній однаково була б для мене найбільшою втіхою...

Дівчина ледь усміхнулася.

— Дуже прошу вас, пане професоре, — дівчина дивилася йому просто в очі, — не звертайтеся до мене на прізвище. Воно мені не подобається, до того ж, його незручно вимовляти. Краще просто «Ренато»...

— Влучне мовне зауваження, — Попельський заговорив лагідним і ледь повчальним тоном. — Два приголосних поруч — це справді трохи занадто. Але я погоджуюся казати вам «Ренато», якщо ви більше не називатимете мене професором, бо я ним не є...

Запанувала незручна мовчанка, якою Попельський знову насолоджувався.

— Я прийшла до вас, — панна Шперлінг зашарілася, — бо ви єдина людина, яка може мені допомогти. Я заплачу за це. У мене є гроші, відкладені на чорну годину... Прохатиму вас, аби ви провели для мене розслідування...

Попельський закурив цигарку, підвівся й підійшов до вікна. Захряснув його. «Ось вам і метаморфоза, — подумав він, — панна Шперлінг із несміливої дівчинки перетворюється на впевнену даму, що має нахабство винаймати мене як першого-ліпшого візника! Наче носильника на вокзалі!». А він так перед нею викаблучувався! Який же він смішний! Лисий, з відвислим підборіддям... Йому сорок чотири роки й він стільки пережив: жахливу смерть батьків, численні приступи епілепсії, війну й смерть дружини після пологів. Своє сумління він заливав відрами горілки, віддавався розпусті й двічі лікувався від гонореї. А зараз, у розквіті чоловічої сили, перетворився на служника, якого просто винаймають! Як лакея чи водоноса! Як же низько він опинився: доктора Едварда Попельського звідусюди виганяють — з поліції його викинув тупий начальник, а з університетського коридора — звичайнісінький сторож! Доктор Едвард Попельський ладен танцювати заради кокетства цієї лялечки й кілька її дрібняків! Doctor philosophiae[21] — до ваших послуг!

— ...як приватний детектив, — розлючений, він ледь чув, що вона говорить. — Я хочу, щоб ви розслідували зникнення моєї хазяйки, літньої дами...

— Ніякий я не приватний детектив, — Попельський рвучко відвернувся від вікна. — Я не є тим, за кого ви мене вважаєте. Я більше не викладач, не поліцейський, а віднині — не реформатор латинської метрики. Мене не можна винайшли. Я ніхто. Ви говорите з повітрям. Застояним, затхлим і задушливим. Прощавайте!

Рената Шперлінг підійшла до Попельського й благально схопила його за руку.

— Не знаю, чим я вас образила, пане професоре, — прошепотіла вона, — але прошу мене вислухати! Лише ви можете допомогти! Мені загрожує велике нещастя! Ганьба!

Попельський різко вирвав у неї свою руку, знову сів за стіл і кивнув дівчині на стілець. Відчував, як пашить його обличчя й лисина. Увімкнув маленький вентилятор. По гладкій шкірі стікав за комір солоний струмочок.

— Будь ласка, — сухо мовив Попельський. — Скажіть нарешті, навіщо ви до мене прийшли. Алє говоріть якомога коротше, бо на мене чекає вечеря.

Дівчина несміливо сіла на краєчок стільця.

— Я живу в маєтку в Стратині, це Рогатинський повіт, — швидко заговорила вона. — Веду бухгалтерію маєтку графині й графа Бекерських. Власниця маєтку — літня пані, графиня Ганна Бекерська, а спадкоємцем є її син, граф, інженер Юзеф Бекерський. Два тижні тому моя хазяйка зникла, а граф заявив, що вона поїхала на води за кордон. Але це неправда, граф бреше! Я знаю це напевне! Моя господиня мені довіряла, і я неодмінно знала б про її плани. А вона нічого не сказала про цю поїздку... Крім того, граф бурхливо реагує, тобто, власне кажучи, грубо ображає мене, коли я намагаюся розпитати його про матір... Він жорстоко побив шпіцрутеном старого слугу Станіслава, коли той висловив сумнів щодо виїзду графині... Хотів його навіть звільнити, але за нього заступилася дружина... Тобто дружина Станіслава, пані Саломея, бо граф неодружений... Отже, пані Саломея... Вона була нянькою графа, і їй вдалося виблагати прощення для свого чоловіка...

— І ви хочете, щоб я знайшов начебто зниклу графиню Ганну Бекерську, яка виїхала на якийсь курорт за кордоном, бо вам здається, що це брехня, — Попельський перевів подих, як це нещодавно зробив професор Клапковський перед вирішальним нападом на нього, доповідача-невдаху, поганенького викладача, що насмілився ступити на заборонені терени науки. — Панно Ренато, перед тим, як озвучити мені ваше незвичайне замовлення, авжеж, дуже незвичайне, бо я повинен розшукувати матір усупереч бажанню сина, отже, перед тим, як висловити своє прохання, ви влаштовуєте мені справжній театр, хапаєте за руку, мало не плачете, розповідаєте, що вас можуть зганьбити... Чому ви хочете, аби графиню так швидко розшукали ще й готові за це заплатити? Про яку ганьбу взагалі йде мова?

— Про звичайну, про приниження, якого жінці може завдати чоловік, — голос Ренати затремтів. — Зараз незаміжній бухгалтерці надзвичайно важко знайти роботу, до того ж, мені нікому допомогти. Граф Бекерський про це чудово знає, і постійно докучає непристойними пропозиціями, погрожуючи, що звільнить. Він давно так поводиться, називає «жидюгою» й «старою дівою», прилюдно висуває різноманітні припущення, чому я, на його думку, не вийшла заміж. Досі за мене заступалася графиня. Зараз, коли її немає, я опинилася без захисту... Це дуже важлива справа, від цього залежить моя гідність! Ось, чому я прийшла до вас... Приїхала вчора, узяла відпустку, якої граф не хотів мені давати... Кричав, що я їду до Львова, щоб віддаватися розпусті... Це хвора людина, він вигадує такі речі, що я й вимовити не наважуся... Я не могла вас знайти, ви більше не мешкали там, куди я колись приходила на уроки, а сторож нічого не знає... Збиралася вже поїхати назад, була просто в розпачі... Але мене врятував випадок! Я проходжу повз університет, і що ж бачу? Афішу й оголошення про вашу доповідь! Проте зараз ви не хочете мені допомогти! Благаю вас, пане професоре! У мене небагато грошей, як для такого джентльмена, але я назбираю більше...

Рената розплакалася. Попельський дивився на її тендітні плечі, які здригалися від ридань, і змагався з почуттям жалю й співчуття. Вентилятор на столі обертався швидко. Едвард немовби відчував його пропелер у себе в грудях.

— Едварде, — кузина Леокадія стояла на порозі кабінету. — Я стукала, але ти, певне, не чув, — мовила вона німецькою, як завжди, коли хотіла приховати щось від Рити. — Що ж... нічого дивного, — глянула на Ренату, тоді знову на кузена. — Ми чекаємо на тебе з вечерею. Довго ще сидітиме в тебе ця твоя приятелька?

Попельський підвівся, обсмикнув піджака, поправив краватку й замислився над відповіддю.

— Не заважатиму вам більше своєю присутністю, — озвалася по-німецьки Рената Шперлінг. — Я саме збиралася йти. До побачення! І смачного!

Дівчина швидко вийшла. Її підбори застукотіли в передпокої, а тоді на сходах. Попельський увійшов до їдальні, проминув накритий стіл і вибіг на балкон.

Дев’ять років тому він так само стояв на балконі своєї колишньої квартири на вулиці Дзялинських, і дивився на свою ученицю. Тоді їй було вісімнадцять, зараз двадцять сім, тоді на балконі лежав букетик стокроток, які крадькома підкинула йому Реня Шперлінг, випускниця німецькомовної гімназії Юзефи Ґольдблатт-Камерлінґ.

Попельський повернувся з балкону й сів до столу. Служниця Ганна підійшла до нього із супницею, повною молочної рисової каші. Він попрохав покласти йому трошки рису й, усміхаючись, глянув на своїх дам. Рішення було прийнято.

— Дорога Льодзю, коли в мене буде вільний від уроків день?

— Аж через тиждень, найближчої п’ятниці, 18 квітня, — кузина пам’ятала його розклад. — Але нагадую, це буде Страсна п’ятниця.

— Будь ласка, перевір залізничне сполучення до Рогатина, а тоді попроси Ганну купити мені квиток на Страсну п’ятницю і зворотний на Страсну суботу.

— А тобі не здається, що ці дні ти повинен провести з родиною? — запитала німецькою Леокадія. — Свята важливіші, ніж відвідини якоїсь кокетки!

Проте Попельський дослухався не до слів кузини, а до цокотіння підборів на тротуарі.

VIII

Слухачами останньої доповіді Попельського не були лише філологи. Окрім вродливої бухгалтерки Ренати Шперлінг, Едвардову лекцію слухав його друг, аспірант Вільгельм Заремба. На засіданні він, як і молода пані, опинився абсолютно випадково. Пізнього пополудня Заремба простував університетським коридором, і раптом його увагу привернуло оголошення з добре знайомим прізвищем. Аспірант глянув на годинника й зрозумів, що лекція Попельського почалася кілька хвилин тому, а до зустрічі в стінах Alma Mater, на яку саме збирався, залишалося п’ятнадцять хвилин. Щоби згаяти час, Заремба тихенько увійшов до аудиторії й примостився на останній лаві, не привернувши нічиєї уваги. Останнім часом він нерідко бачив Попельського, проте в ролі доповідача зустрічав його вперше.

Едвард записував на дошці якісь перетворення формул. За хвилину виявилося, що це лише псевдоматематична символіка, і стосується вона філологічної проблематики, а точніше — віршів такого собі римського поета на ймення Плавт, про якого Заремба не мав найменшого поняття. У гімназії вони, звісно, аналізували грецькі й латинські гекзаметри й навіть лірику Горація, але ці завдання зазвичай виконував його товариш по парті, який зараз стояв за кафедрою й добре поставленим голосом пояснював якісь формули й спрощення.

Отож, увійшовши до аудиторії, Заремба просто відключився й не слухав Попельського, проте це не означало, що він про нього не думав. Незважаючи на те, що минули майже два роки, відколи Едварда звільнили з поліції, Вільгельм постійно роздумував, як пом’якшити те суворе покарання, котре впало на його друга. Заремба дошкульно відчував не лише відсутність давнього товариша, а й поліційного колеги. Крім того, він переймався Едзьом і передчував зловісні наслідки позбавлення його професійних обов’язків. Йому здавалося, що Попельський почне пиячити, стане еротоманом, і поступово зневіриться в усьому та перетвориться на неохайного волоцюгу. Але зараз він дійшов висновку, що ці передбачення були неслушними: замість обшарпаного волоцюги за кафедрою стояв підкреслено елегантний чоловік, замість знеохоченого циніка — енергійний викладач. Заремба зрадів, що Едзьо дає собі раду після втрати роботи і, полегшено зітхнувши, вийшов з аудиторії.

Подався до північного крила університетської будівлі, де у своєму кабінеті на нього чекав всесвітньо відомий лінгвіст, професор Єжи Курилович.

Заремба голосно постукав і почув таке саме гучне «заходьте». Професор підвівся, привітався й занотував прізвище прибульця на якомусь клаптику паперу, кивнув головою й показав на крісло для відвідувачів, яке стояло біля столу, захаращеного картонними течками з поворозками. Ці течки займали майже всі полиці, лежали на книжках і стирчали звідусюди. Вони були вкриті шаром пилюки, з-під якої видніли химерні позначки, котрі не викликали в Заремби жодних асоціацій. І це страшенно дратувало поліцейського, болісно нагадуючи йому, що він повний невіглас, аби приходити до професора Куриловича й вислуховувати його експертні висновки. Єдину придатну для цього людину з поліції звільнили, і зараз ця особа перебуває в іншому крилі будівлі, демонструючи своє нове покликання.

— Я переклав цей текст, — озвався професор Курилович, помовчавши хвилинку. — Він написаний біблійною гебрайською. Оскільки, як вам відомо, пане аспіранте, гебрайський текст читається справа наліво, свій переклад я записав вертикально. Подивіться, — він зірвав цератову заслону, яка затуляла дошку. — Тут усе написано!

Заремба глянув на два стовпчики значків, закліпав очима й закашлявся від крейдяного пилу. Сягнув по штатника, аби переписати побачене. Подумки вилаявся й послинив олівець. Він не знав гебрайських літер і гадки не мав, як почати їх переписувати — з химерного дашка чи вигнутої ніжки? Це було відомо іншій людині, яка перебувала зовсім недалеко звідси й чітко та голосно аналізувала ямби й анапести.

Професор Курилович зосереджено вдивлявся у вікно, немов бажав назавжди закарбувати в пам’яті вигляд чудової кам’яниці Рогатина. Така поведінка не була чимось незвичайним. Славетний лінгвіст завжди дивився у вікно, перш ніж зробити якісь важливі висновки. Здавалося, що добре знайома картина допомагала йому правильно сформулювати думки.

— Не трудіться, — проказав мовознавець, угледівши безпомічні карлючки в Зарембиному записнику. — Усе це переписав від руки мій асистент, доктор Слушкевич. Довелося йому трохи поморочитися, до того ж, він не зрозумів діакритик голосних і приголосних, оскільки є передусім санскритологом, а не гебраїстом. Сподіваюся, його зусилля оцінять! А ось і письмова експертиза! Та не читайте її зараз! У ній те саме, що й там, — майже вигукнув він, кинувши в бік дошки. — Дивіться туди, я двічі не пояснюватиму.

Заремба полегшено зітхнув. Він страшенно зрадів, що йому не доведеться нічого переписувати, тому не образився навіть на сердитий тон вченого. Заширокий піджак, закороткі брюки іншого кольору, лиса, невелика голова, пенсне на глибоко посаджених очах і довгий, як у Піноккіо, ніс Куриловича — усе це викликало в Заремби добродушну усмішку. Він глянув на дошку, де видніло:

דםדרבןעיאויבאפםמותלבןשחרלאכויהולאחלי

דם        кров

דרבן      вістря

עי         руїна

אויב       ворог

אפס       кінець

מות       смерть

לבן        для сина

שחר      досвітньої зірниці

לאכויה    не [є] плямою

ולאחלי    і не [є] злом

— Це гебрайська мова, — професор кружляв навколо дошки в затісному кабінеті, піднімаючи ноги високо, мов лелека, — яка належить до групи семітських мов. Цією ж мовою багато століть тому написаний Старий Заповіт. Точнішого часу не вказую, бо різні книги Біблії виникали в різні епохи, наприклад, так звані історичні книги... Ну, гаразд, — він швидко глянув на Зарембу. — Не будемо тут бавитися у викладача, перейдемо до теми! Отже, гебрайська мова як жива донедавна використовувалася виключно в юдаїстичній літургії й лунала в синагогах, проте років із тридцять тому спостерігається її відродження в сіоністичному русі. Вона повинна стати мовою майбутньої жидівської держави! Але я знову втомлюю вас розмовами, які не мають нічого спільного з експертизою... Отож, ваш текст записаний у біблійному стилі, проте в такому вигляді в Старому Заповіті він не зустрічається. Окремі фрази, слова — так, але в цілому це не цитати з Біблії. Я перевірив це завдяки конкордансу Біблії. А ви знаєте, що це таке?

— Ні, — буркнув Заремба, який уже добряче нетерпеливився. — Але я й не мушу цього знати. Мені достатню факту, що цей текст не походить з Біблії. Зрештою, це мало чим допоможе слідству...

— Допомогло би більше, якби ви розповіли мені докладніше про розслідування, яке провадять панове поліція: У свою чергу, — професор закурив сигарету, не пригощаючи Заремби, — ви помітили, що зараз я несвідомо вжив дивну апозиційну колокацію «панове поліція»?

— Ну, що ж... — Заремба пригадав категоричну заборону розповідати про деталі слідства. — Ми лише просимо перекласти, а вже використаємо це самі...

— Слід додати, що цей напис може походити з іншого джерела. Кажучи «гебрайська мова», ми маємо на увазі передусім Старий Заповіт. Та не можна забувати, що цією мовою в давнину існувала багата рабинічна література, наприклад, мідраші. Чи ваші слова є цитатою із цієї літератури? Не знаю. Визначення їхнього походження перевищує мою компетенцію.

— А хто міг би мені в цьому допомогти?

— Рабин Пінхас Шацкер, пане. Це блискучий знавець післябіблійної літератури. І всі конкорданси він тримає в пам’яті, проте... Ви ж однаково не знаєте, що воно таке...

— Отже, — Заремба вдав, ніби не почув останніх професорових слів і зазирнув до своїх нотаток, — Цей напис явно не з Біблії... Але може походити з пізніших жидівських пам’яток, і я перевірю це в пана Шацкера... Якщо він заперечить таку можливість, і виявиться, що цей напис не є жодною біблійною цитатою, а зроблений він гебрайською, якою користується лише Старий Заповіт або сіоністи, залишається одне-єдине припущення: ці слова написав сіоніст, чи не так, пане професоре?

— Я так не вважаю, сіоністи використовують розмовну гебрайську, а тут ми вочевидь маємо справу з літературним текстом. — Курилович узяв зі столу довгу лінійку і вказав два гебрайські слова. — Бачите ось це, пане Зарембо? Цю дативну фразу ««для сина досвітньої зірниці»?

— Так.

— «Син досвітньої зірниці» це перифраза такого собі біблійного, міфологічного персонажа. Той, хто написав «син досвітньої зірниці», запевне мав на увазі саме цю істоту. Отже, він безперечно послуговувався біблійною лексикою, хоча, як я вже сказав, це не канонічний текст. Хтось просто імітував мову Старого Заповіту.

— А що це за міфологічний персонаж?

— Дуже зловісний, — професор згасив сигарету й серйозно глянув на свого співрозмовника. — ««Син досвітньої зірниці» передається грецьким словом heosphoros, тобто ««той, що несе зірницю». Зараз ви зрозумієте, коли я скажу, ж це передається латиною. Lucifer, пане, саме так, звичайний латинський Nominalkompositum з характерною інтерморфемою -і-. А хто такий Люцифер, вам, звичайно, відомо. Спробуйте підставити його замість «сина досвітньої зірниці».

— «Кров, вістря, руїна, ворог, кінець, смерть, — перевів подих Заремба, — для диявола не пляма і не зло».

Вийшовши з кабінету професора, поліцейський сів на сходах неподалік кафедри класичної філології й почав гарячкою записувати зауваження в нотатнику. Голова в нього йшла обертом після специфічних пояснень Куриловича. Він знав, хто міг би йому допомогти розібратися в них. Проте ця людина знайшла своє нове покликання й вирішувала за дверима аудиторії складні лінгвістичні завдання.

IX

У Страсну п’ятницю Едвард Попельський їхав потягом Львів-Станіславів. Сидів у вагоні третього класу навпроти неохайного студента, котрий захоплено читав якийсь пригодницький роман. Поруч із заглибленим у книжку молодиком розташувалася міцна, червонощока селянка із плетеним кошиком на колінах. Погляд Попельського мандрував від одного до іншого сусіди. Едвард намагався навалою асоціацій притлумити внутрішній голос, який із самого ранку критикував його починання. Тому Попельський зосередився на студентові та його читві. «Цікаво, цей Марчинський, — думав він, розгледівши прізвище автора й ледь помітну назву розділу «... на тлі війни в Марокко», — це саме той, із яким я познайомився на Персенківці під час оборони Львова»?

Та спогади не приглушили отого внутрішнього голосу, який зараз дорікав: «Ти, старий дурню, йолопе сякий-такий, ти навіть гаразд не знаєш, куди їдеш, не кажучи про те, що прохання гарненької Рені може бути звичайнісінькою примхою і взагалі вже не мати для неї жодного значення!». Він відвів погляд від книжки Марчинського й глянув на селянські смаколики, що видніли з-під вишиваного рушника в плетеному кошику: ковбасу, вуджену грудинку й кров’янку.

Відчув голод, але не настільки дошкульний, аби це могло втишити розгніваний голос, який повсякчас докоряв: «Чому ти не повідомив її, що вирішив узятися за цю справу? А може, вона поїхала? У тебе що, забагато грошей, аби розтринькувати їх на весняні мандрівки Львівщиною?!».

До вагону ввійшов кондуктор і прокомпостував квитки. Селянка озвалася українською, запитуючи, чи далеко ще до Ходорова. Попельський зрадів, почувши, що вони прибувають туди за чверть години. Саме в цьому містечку він мав пересадку до Пукова. Дивлячись на українку з кошиком, повним великодніх страв, Едвард поринув у роздуми: невже цьогоріч римо-католицький Великдень припадає на ту саму неділю, що й греко-католицька Паска? Розкрив записника, силкуючись пригадати собі алгоритм, завдяки якому можна було обчислити дату Великодня за юліанським календарем.

Але навіть це не заспокоїло невидимого критика. «Ти закохався в що гарненьку жидівочку? — кепкував голос. — І чим збираєшся її завоювати? Чим хочеш підкорити? Кухлем пива, яким почастуєш Ренату, заставивши перед тим у ломбарді свої запонки? Глянь на себе, на кого ти схожий, вилинялий сатире! Подивися на свої порепані черевики, на пошарпані манжети, витерті рукави піджака!».

Потяг проминув село Отинію, озерце за ним, і повільно в’їхав до Ходорова. Попельський чемно попрощався зі студентом, пропустив уперед українську селянку і крізь темні окуляри почав роздивлятися сонне містечко. Такий типовий краєвид був йому добре знайомий: невеличкі, кособокі хатки, пожежне депо, бароковий костелик і маківка церкви, хмари куряви, жиди в ярмулках і лапсердаках, собаки, які тинялися попід хатами й ставали передніми лапами на низенькі підвіконня.

Давно знайомий пейзаж теж не втишив внутрішнього критика: «Ну, і що ти робитимеш понад дві години до від’їзду потяга до Пукова? Волочитимешся брудними запилюженими вуличками, чи, може, підеш до кнайпи й витрусиш кілька грошів на чай і присохлу булку?!».

Потяг загальмував, Попельський вистрибнув з нього разом з кількома пасажирами й опинився на пероні, вимощеному нерівними плитами. Закурив сигарету.

«Ну, то що ти тепер робитимеш?» — не вгавав кепкувальник.

— Я знаю, що зроблю, ти, тварюко! — тихо відказав Попельський своєму внутрішньому співрозмовникові й радісно всміхнувся.

Під інформаційним табло посеред перону стояла струнка, зграбна жінка із чорним лискучим волоссям.

Саме її збирався нині відвідати Попельський. «Ну, і чого ти чекаєш, ловеласе? — докучав набридливий ворог. — Що вона впаде тобі в обійми?! Та вона тебе зараз прожене: «Геть звідси!», — ось, що ти почуєш!».

Рената Шперлінг теж помітила Попельського й пополотніла. Поставила саквояж на брудний перон.

— Повертайтеся до Львова! Ви мені більше не потрібні! — вигукнула вона.

Внутрішній голос вдоволено захихотів, але Попельський не звернув на нього уваги.

Він ніколи не відзначався особливою рішучістю в завоюванні жінок. Його знуджували флірт, залицяння, багатозначні фрази, виціловування ручок, любовні листики й букетики. Аналітичний розум Попельського не терпів безкінечних роздумів про те, чи який-небудь жест, слово, посмішка чи ще щось подібне, обіцяють незабутню ніч. Не розумів також деяких своїх товаришів, котрі залицялися до жінок просто через спортивний інтерес, порівнюючи себе з мисливцями, що через надмір адреналіну прагнуть затягнути свою здобич до ліжка. Тому Едвард віддавав перевагу швидким перемогам або платному коханню. Перше з роками траплялося чимраз рідше, друге, через відсутність грошей ставало дедалі менш естетичним. Відсутність зацікавлення з боку жінок негайно його знеохочувала. Попельський не був типом впертого завойовника жіночих сердець.

Хіба що цією жінкою була Рената Шперлінг.

Едвард відразу ж забув про її непривітність і про набридливий внутрішній голос, замість цього він сипав дотепами й поступово долав холодність Ренати, аж доки та не погодилася випити з ним чаю в поблизькій кнайпі.

Вони були єдиними клієнтами в чистенькому, скромному заїзді, де їм принесли ріденький чай і глюден, тобто мигдалевий пиріг із фруктами.

— Скажіть-но мені, панно Ренато, — Попельському нарешті набридло безугаву жартувати й він перейшов до справи, — чому ви більше не хочете, аби я займався вашим проханням?

— Пробачте мою поведінку на вокзалі, — дівчина піднесла склянку до вуст і не дивилася на Попельського. — Я посміла накричати на вас! Мені так прикро...

— Нічого, — посміхнувся той. — На такого волоцюгу, як я, варто часом нагримати. Бо ще запишаюся, чого доброго...

— Я віддам вам гроші за дорогу, — Рената не посміхнулася у відповідь. — Будь ласка, повертайтеся до Львова...

— Поїду, якщо дізнаюся, чому ви вирішили відмовитися від моїх послуг...

Він замовк і дивився на Ренату, доки та не відвела очей від попільнички й не глянула на нього.

— Ви пробудили в мені багато сподівань, — повторив Попельський, усміхаючись. — Невже ви думаєте, що тепер я скажу: ну, що ж, бувайте? Е ні, я так легко не здаюся!

— Це вже неважливо, бо я покинула роботу в Страшні, — тихо мовила Рената, боязко позираючи на офіціантку, яка, мабуть, була водночас власницею кнайпи й зараз явно дослухалася до розмови.

— То куди ж ви зараз їдете? Не до Страшна?

— Я була у Львові, щоб винайшли спільно з кимось кімнату. Довго не могла нічого підшукати. Я майже нікого там не знаю, мої гімназичні подруги повиходили заміж, і мені незручно їх турбувати... А тепер їду до Стратила по свої речі.

— Тим більше я не покину цієї справи, — Попельський забув про маску ловеласа й стиснув кулаки. — Це моя провина! Я відмовився, а граф, певне, знову до вас чіплявся, і ви мусили поїхати геть зі Стратина! Отакої! Гарно ж я вам прислужився! Не потрібні мені жодні гроші! — він підвищив голос. — Жодні! О ні, люба Ренато, я так легко не здаюся! Відшукаю графиню, і вона знову візьме вас на роботу!

— Благаю, говоріть тихіше, — прошепотіла Рената й несміливо торкнулася його долоні. — Я знаю, що ви з усім впораєтеся! Ви дуже мужній! Та пес Hercules contra plures[22]! Граф Бекерський, — вона шепотіла так тихо, що Попельський із приємністю перехилився через стіл, наблизивши вухо до її повних вуст, — граф Бекерський — це садист і дегенерат, оточений зарізяками, якимись підозрілими росіянами, котрі за його наказом вчинять найгіршу підлоту! Я поверну вам гроші за дорогу!

— Невже ви гадаєте, що я злякаюся якихось більшовиків? — Попельський сперся на спинку стільця й зневажливо посміхнувся.

Він знав, що його широкі, випнуті вперед груди, завжди подобалися жінкам. Чимало дам тулилося до них, а одна колись несамовито била його кулаками, бажаючи, аби його заболіло там, де вона так любила засинати.

— Люба панно Реню, — торкнувся її руки, — ви були маленькою дівчинкою, коли я бився з росіянами на більшовицькій війні. Ви ще поділ сорочечки запихали до гарненького ротика, коли я лупцював кацапські квадратні морди! Знаєте, що по-російському значить ««Морда кирпича просит»? Так кажуть про огидну пику, яку аж кортить спотворити цеглиною... Знаєш, скільки разів я таке робив? — Він підніс Ренатину долоню до своїх губів. — Що ж, ходи, дитинко, бо на потяг до Пукова запізнимося...

Пропускаючи її у дверях і ласо дивлячись на Ренатині литки й стегна, він знову почув знущальний голос свого внутрішнього співрозмовника: «Шкода, що ти не розповів їй, що зробили з тобою більшовики в домі священика в Мозирі!».

X

На станції в Пукові на Ренату Шперлінг чекав міцно збудований, високий старий із двома свіжими шрамами на обличчі. Ці рани й форма лакея, оздоблена підковою з мальтійським хрестом, відразу пояснили Попельському: перед ним стоїть знівечений графом Бекерським камердинер Станіслав, що про нього, як про людину гідну довіри, розповідала колись Рената у Львові. Едвард кивнув головою до слуги. Той представився, і Попельський, крім відомого йому раніше імені, почув також прізвище.

— Вйонцек.

Камердинер урочистим жестом вказав на бричку, що стояла посеред запилюженої дороги. Рената легко застрибнула досередини, а Попельський важко впав на сидіння. Рушили. Коли їхали вздовж зелених піль, Рената коротко розповіла Вйонцекові про завдання Попельського. Біля села Пуків, віддаленого від станції на якісь півтора кілометра, камердинер зупинив бричку й запропонував таке:

— Прошу вельможного пана, — незважаючи на покірливі слова, голос слуги був сповнений гідності, — аби ви зараз висіли й до палацу прибули за кілька годин. Найкраще о п’ятій. Найзручніше це зробити таким чином: винайшли велосипеда у власника крамниці, до якої ми саме наближаємося, і приїхати до палацу на велосипеді. Якщо не буде власника, вам позичать велосипед у млині Чаплинського або в коваля Свериди. Це близенько звідси, отам, — він вказав на будинки за кількадесят метрів. — Але позичте його вже зараз, якнайшвидше, бо нині селяни рано підуть з дому, аби пускати шкаралупи на Рахманський Великдень. А потім подадуться до церкви. Отож зараз ви позичите велосипеда, почекаєте до п’ятої, приїдете до палацу, владнаєте справи із графом, а тоді повернетеся до Пукова під оцю крамницю. А я вже тут чекатиму з панною Ренатою та й поїдемо разом на станцію.

Вони зупинилися під дерев’яним будинком, на якому видніла вивіска, написана українською. «Згода», — прочитав Попельський. Він вийшов із брички, поцілував Ренаті долоню й міцно потиснув кістляву руку Вйонцека, приємно здивувавши цим старого, закурив сигарету й зачекав, доки обоє поїдуть. Тоді занепокоєно обшукав усі кишені. Знайшов там лише зворотний квиток на потяг Пуків-Ходорів-Львів, візитку неіснуючої адвокатської канцелярії, де він начебто працював, та п’ять грошів. І розлютився. Не бажаючи компрометувати себе в очах Ренати через брак грошей, він не наважився попрохати камердинера, аби той підвіз його якомога ближче до маєтку Бекерських!

— Авжеж, — мовив він до себе. — Ти все проциндрив на чай і тістечка в ходорівській кнайпі, то тепер доведеться per pedes[23]! За п’ять грошів ніхто тут не винайме тобі велосипеда, старий дурню!

Він навіть не намагався переконатися, наскільки слушними були його передбачення й подався селом, прямуючи в той бік, де в хмарі пилюки зникли камердинер Станіслав Вйонцек та Рената.

Небо дихало майже літньою спекою. Пил укривав черевики Попельського, його легені вбирали куряву, а сорочка й внутрішня стрічка капелюха просякли потом. Під темними окулярами збиралися краплинки вологи. Попельський попустив краватку, закинув на плече піджака й пішов далі, не звертаючи уваги на зацікавлені погляди жінок за парканами й байдужі — дітей у довгих льолях біля хат. Відказував українською «взаємно!» на привітання «Веселої Паски!» та «До Стратина» на запитання «Куди йдете, пане?» чоловіків у вишиванках. Відганяв надокучливих мух і придивлявся до здоровенних кудлатих собак, які голосно брехали на довгих ланцюгах.

Проминувши останні хати Пукова, почув скрипіння воза. Затуливши очі від сонця, зупинився з надією, що візник їде далі навколишніх полів.

Він не помилився. На юзі розташувалася численна родина. Візник, назвавшись Вінцентієм Соником, охоче запросив подорожнього до себе й почав розпитувати про те саме, що й пуківські селяни. Приватний детектив вирішив скористатися нагодою й розповів про пошуки графині та поцікавився, чи відомо йому щось про її зникнення. Але той заперечно похитав головою.

Дісталися села Добринів, що між Пуковом і Стратином. Там Соники збиралися провести свята в родини. Попельський вирішив попрощатися з ними, але виявилося, що це непросто. Добринівські кревні візника хотіли пригостити львівського пана й довідатися, що привело його в таку далечінь. Закінчилося тим, що Попельський розповів про мету свого приїзду, та не почувши нічого про зникнення графині, чемно подякував за гостину й подався далі пішки.

Дорогою його наздогнав юзом Вінцентій Соник з кількома родичами. Вони вирішили, що не годиться йому йти, та й відвезли аж до Стратина. Там Соник попрощався зі своїм пасажиром, обдарувавши великоднім пирогом, який тут звали «марцінком». Детектив хотів віддячити двома останніми сигаретами, але Соник відмовився.

— Ті міські сигарети мині горло дируть, — селянин усміхнувся, ляснув батогом і махнув Попельському рукою.

Той роззирнувся довкола. Пошукав поглядом криниці, біля якої можна було б утамувати спрагу й трохи причепурити запилюжений одяг. Колодязя не помітив, зате вгледів темний потік з рівним берегом, порослим травою й деревами, що вочевидь ділив село на дві частини. Над потоком подекуди стояли невеличкими групками люди. «Перепочину, — вирішив Попельський, — а потім запитаю, як дістатися до маєтку графа».

Підійшов до селян, привітав із Великоднем, довідався, як дійти до палацу, а тоді впав на свіжу й м’яку траву, знявши перед цим піджака й плани, аби не забруднити травою. До п’ятої залишалися ще дві години.

Він сидів у самому спідньому й сорочці, їв смачного пирога й роздумував, як краще повести розмову з надмірно імпульсивним графом. Розваживши різні наслідки своїх дій, Попельський уже вкотре сьогодні дійшов висновку, що надто вже поквапився із цією справою.

Щоб довести її до бажаного завершення, слід було приїхати з достатньою сумою грошей, пожити десь поблизу декілька днів, порозпитувати різних людей, які могли бачити зниклу графиню, когось залякати, інших підкупити. А замість цього він видає себе за чиновника з адвокатської канцелярії, не має при собі ані гроша й пхається просто до лігва хижака, до якогось виродка й садиста, де графові опришки можуть його просто вкинути до гноївки, відшмагавши перед цим батогами. І все через те, що хоче показати гарненькій панночці, який він герой, Геракл, що може змагатися contra plures!

Попельський віддався цим невеселим роздумам, заплющивши очі й дослухаючись до вигуків селян, що кидали до води шкаралупи яєць. За народними повір’ями на сороковий день після Великодня, вони повинні дістатися рахманського краю, де на Рахманський Великдень знову перетворяться на яйця, якими живитимуться мешканці цієї міфічної землі. Українська мова, всупереч отриманим лінгвістичним знанням, раптом почала асоціюватися в нього з російською. І в цю мить Попельський заснув і замість берега над потоком Стуленим під Страшном опинився над Прип’яттю в Мозирі. Замість чітких українських слів почулася м’яка, наче роззявлена «безкоста мова», як називав її Томас Манн, і Попельський побачив себе одинадцять років тому, під час війни. Перебраний у сутану й шапочку ксьондза, Едвард стояв серед п’яних більшовиків. Він, поручник 9 Піхотної дивізії, виціловував їм руки, а вони стягали чоботи й наказували цілувати собі ноги. Попельський здригнувся від приниження. Тоді один із совєтів б’є печаткою його голомозу голову. На почервонілій шкірі відбиваються слова «Римо-католицька парафія в Мозирі». На землі лежить зарізаний ксьондз, у чию сутану за наказом командира більшовиків довелося переодягнутися Попельському. П’яний ватажок на прізвище Щуков, тримає за волосся маленьку глухоніму дівчинку, що служила в ксьондза. Підсмикує їй нічну сорочку й хапає малу за промежину. «Давай, поляк! — репетує він. — Ты теперь римский священник! Целуй руки и ноги русским товарищам, а нет, так я буду ебать эту красавицу».

Попельський прокинувся й розплющив очі. Над ним хтось стояв. Мозирські спогади припинилися, але російська мова залишилася. Виразно почув: «Это наш молодец!». І тоді йому на голову впав перший удар.

Попельський затулив лисину й інстинктивно відкотився травою. Та все було марно. Він зупинився біля якогось дерева. Занурив пальці в м’яку землю й спробував підвестися. Але не встиг. Дерево виявилося ногою у високому військовому чоботі. Носак поцілив його в чоло. Попельський втратив рівновагу й важко впав на сідниці. Він міг би добре роздивишся нападників, якби не кров, котра заливала йому очі. Бачив лише власника військового чобота. Ним був чоловік років сорока, одягнений у бриджі й костюм спортивного крою, підперезаний паском. Густе, жорстке чорне волосся нависало над чолом, з-під якого дивилися очі, настільки крихітні, що здавалися втисненими в череп. Чоловік підніс руку й зупинив решту нападників, яких Попельський не бачив, проте відчував їхню присутність за спиною.

— Тут усе моє, — нападник зробив коло рукою й обернувся довкола власної осі, — і всі тут — мої раби. Власність графа Юзефа Бекерського з гербу Ястшембець. І всі мені доповідають. Про все, що тут діється, хто новий сюди прибув і навіщо. Це моя земля. А ти сюди вдерся без запрошення. Вилежуєшся на березі, як дачник, у самому спідньому й збиваєш з пантелику побожних селян.

— Нікого я не збиваю з пантелику, — краєм ока Попельський уздрів іще трьох чоловіків, що стояли за ним. — Учора забрав білизну від пралі.

— У самих обісраних кальсонах, — граф поправив пасмо волосся, що наїжилося йому над чолом. — Шмагатиму тебе нагаєм доти, доки ти не обісрешся. Чвиркатимеш гівном від болю.

Глянув понад головою Попельського, подаючи знак своїм опришкам. Едвард раптом опинився долілиць. Біцепси, якими він зовсім нещодавно вигравав перед Ренатою, притискали до землі тверді коліна противників. Притиснувшись щокою до землі, помітив, що йому на руки всілися двоє людей у папахах.

Третій, вбраний так само, як і його товариші, увіпхнув голову Попельського між своїми колінами, стискаючи тому вуха, наче в лещатах, сперся обіруч на його потилицю і вгнітив її у м’яку траву.

Попельський більше нічого не бачив, не здолав ворухнутися, у роті відчував масні грудки чорнозему.

І тоді відчув другий удар.

Граф Бекерський шмагонув нагаєм так сильно, що сорочка Попельського репнула на спині. Наступні удари були дуже точно відміряні, потрапляли весь час в одне й те саме місце. Граф вишкірявся у вуса, помітивши, як пруга, спершу ледь почервоніла, під новими ударами спухає на очах, а вздовж неї видніє м’ясо, помережане цівками густої крові. За хвилину сорочка була пошматована, а спина скатованого Едварда вкрита глибокими борознами.

Бекерський кинув нагая, витер чоло білим носовичком з мереживною облямівкою, запхнув руки до кишень штанів і витягнув їх, стискаючи щось у долонях. Тоді голосно зареготався й розтулив стиснені п’ястуки. Сіль вкрила пошматоване м’ясо білим шаром.

Попельський вив у землю. І враз тиск колін на його вуха послабився.

— Ніколи нікого не розпитуй про мою матір! — почув він тихі слова Бекерського. — Ніколи не приїзди до мого маєтку! Ну, Сашенька, давай-ка сюда колючюю проволоку!

Вуха Попельського знову опинилися в лещатах. Він не зрозумів слів «колючая проволока», але їх негайно збагнула його зболіла свідомість. Це стало для нього ідіомою, яка значила «нескінченні страждання».

Бекерський кинув на фіолетово-червону спухлу спину Попельського густку сітку з колючого дроту.

Росіяни продовжували криваву справу. Стрибали по нерухомому тілу, притискаючи сітку до роз’ятрених ран і розсипаючи довкола жмені солі. Сонце пражило, перелякані селяни чимраз тісніше юрмилися на березі Студеного, а кати стусали ногами лежачого.

Граф Бекерський непорушно стояв поруч і насолоджувався стражданнями своєї жертви. Тоді носаком черевика розсунув йому ноги.

— Хватит! — припинив він цей танець. — Посмотрим, ребята, обосрался он, или нет... Нет... И что нам теперь делать?

Він став над Попельським, широко розставивши ноги, а тоді розстебнув ширіньку.

— Бачиш, який у мене повний міхур? — запитав граф, спрямовуючи струмінь на голову катованого.

Попельський опритомнів і смикнувся дозаду. Вигнувся дугою й перевів подих. Це було необхідно не для того, аби вижити, а щоб завити. Мусив вити. Інакше б помер. Бекерський вгнітив його обличчям у землю.

— Постійно якісь тварюки приїздять сюди й розпитують про мою матір! — тихо цідив він. — А я так вчиню з кожним, як-от зараз із тобою. Повертайся до Львова до свого дружка! Чуєш, нишпорко?

Застебнув ширіньку.

Один з росіян підважив ногою голову Попельського. Тіло детектива легенько здригалося.

— Смотри, граф! — озвався росіянин до Бекерського. — Эта морда кирпича просит!

Розмахнувся й з усієї сили поцілив носаком у ніс Попельського.

XI

Ріг вулиці Пильникарської та Старого Ринку був для рабина Пінхаса Шацкера омріяним місцем проживання, оскільки певним незбагненним чином ідеально відповідав особистості й науковим зацікавленням цього вченого мужа. З наріжного балкону помешкання він бачив місце свого духовного служіння — поблизьку синагогу, а також церкву св. Івана Хрестителя. Саме цьому єврейському пророкові, рабин присвятив декілька статтей у німецьких сходознавчих виданнях. Усього за п’ять хвилин можна було дійти до архієпископського палацу, де він відвідував свого друга, секретаря архієпископа Твардовського, ксьондза Тадеуша Мазура. Ця дружба офіційно пояснювалася спільними науковими дослідженнями, а неофіційно — пристрастю до ксьондзових наливок. Обидвоє неабияк полюбляли їх смакувати, дискутуючи при цьому про палестинську ономастику чи можливості асиміляції єврейської меншини в Польщі, оскільки рабин Шацкер був палким прихильником цього явища.

Ці рабинові погляди рішуче поділяв також аспірант Герман Кацнельсон, який саме сидів у його кабінеті, спостерігаючи, як ледь імлисті очі Шадкера пильно розглядають крізь лупу гебрайський текст, що ним убивця Люби Байдикової пояснив свою криваву розправу.

— «Кров, вістря, руїна, ворог, кінець, смерть для сина досвітньої зірниці не є ганьбою і не є злом». Професор Курилович переклав вірно, — Шацкер поклав аркуша, — і мені немає чого додати. Хоча, на мою думку — дуже ймовірно, що цей напис не походить із жодного відомого мені єврейського твору, написаного після Тори.

— Якщо це не парафраз і не цитата, — Кацнельсон явно хизувався науковою лексикою, — можливо, той, кого ми розшукуємо, просто це вигадав. Наскільки він має володіти мовою, аби йому таке вдалося? І чи можна на підставі напису встановити, що його автор навчався в якійсь єврейській школі?

— Це дуже просте речення, пане аспіранте, — ледь усміхнувся рабин. — Його міг написати кожен, хто бодай трохи вивчав давньоєврейську. Звичайно, він повинен знати алфавіт і вміти користуватися словником. На мою думку, людина з пересічними здібностями написала б таке, провчившись два місяці. Класичну давньоєврейську викладають, звісно, у хедерах та єшивах, але крім того, на різних курсах. У Львові сіоністи з «Бенаї Берітг Леополіс» провадять щонайменше два курси біблійної гебрайської. Уявіть, що в Німеччині цю мову викладають навіть у гімназіях, причому найохочіше вчаться майбутні пастори. Алє таке можливе в цивілізованій країні, а не в Польщі... У нас досі панують упередження... Я сам знаю такого собі ксьондза...

— Найцікавіші слова тут, — Кацнельсон вирішив не слухати політичних розумувань і не втрачав сподівань на якусь вказівку, — це «син досвітньої зірниці». Напис, додам, зробила людина, яка вчинила злочин. Цей убивця може сам себе називати «сином досвітньої зірниці», тобто сатаною. Як би ви це прокоментували?

— Якщо ми погодимося з тим, що йдеться про сатану, — Шацкер підвівся й стоячи гортав старе, оправлене в шкіру, видання гебрайської Біблії, що лежало на масивній підставці, — то вочевидь маємо справу із християнською традицією. Бо саме в ній один ассирійський чи нововавилонський цар, якого Ісайя в чотирнадцятому розділі глузливо назвав «бен шахар», тобто «син досвітньої зірниці» чи «досвітня зірниця», ототожнюється із сатаною. Наш пророк висміював цього царя, кажучи: «Як спав ти з небес, о сину зірниці досвітньої, ясная зоре, ти розбився об землю, погромнику людів!». Того ж таки царя християнські інтерпретатори Тертуліан та Ориген визнали сатаною, скинутим з небес до шеолу, тобто пекла, а латинські тлумачі назвали його «Люцифером», тим, що несе світло. Отже, якщо у вашому написі справді йдеться про Люцифера, я насмілюся припустити, що його зробив християнин.

— Дякую, — Кацнельсои підвівся зі стільця. — Ми розшукаємо цього Люцифера чи секту його прихильників...

* * *

— Секту прихильників диявола? У Львові? — комісар Францішек Пірожек вибухнув сміхом.

Колишній поліцейський, який працював у Воєводському управлінні, що його львів’яни продовжували називати «намісництвом», у секретному Відділі громадської безпеки, реготав, постукуючи мундштуком об мармурову стільницю.

— Чого це ти, Вілюсю, причепився до тих сатаністів, та ще й одразу по святах? Масонів можу тобі показати безліч, але щоб сатаністів?

Заремба розкраяв виделкою шварцвальдський торт і відправив до рота чималий шматок. Алє це не підсолодило йому гірких думок.

Міцна кава й кминна горілка, spécialité de la maison кав’ярні «Театральна», теж не допомогли.

— Може, ми дістанемося до сатанісгів через масонів? — Заремба сам не вірив у свої слова.

— Ой, Вілюсю, тобі аби жартувати, — Пірожек машинально переглядав фото з фільму «Краса життя», які додавали до меню. — Ти страшенно піддаєшся на церковну пропаганду, мовляв, масони — прислужники сатани. Тоді як насправді це група солідних бізнесменів, аристократів, у яких, можливо, не все гаразд із головою, бо вони досі не виросли з дитячих штанців і граються в таємних бандитів...

— Але я чував, наче їхні ритуали схожі на сатаністські...

— Їхні ритуали викликають сміх у них самих, запевняю тебе. Знаєш, що вони роблять під час своїх обрядів перед початком засідання ложі? Переважно сплять. Наш інформатор, відомий хірург, розповідав мені, що він дуже полюбляє ці ритуали, бо вони дають йому змогу подрімати після операцій у лікарні...

Заремба допив каву й підвівся, залишаючи, всупереч своїй пристрасті до солодкого, недоїдений шматок торта. У шлунку відчував неприємну важкість. Простягнув руку Пірожекові й надяг котелка.

— Спасибі тобі, Франеку, — мовив він, ковтаючи слину, — що ти погодився неофіційно побалакати зі мною й обійшлося без службових формальностей. Що менше людей знає про цю справу, то краще...

— Послухай, Вілюсю, — Пірожек споважнів, — я тобі дещо скажу наостанок. Я не стверджую, що в нас немає сатаністів. Але навіть, коли вони є, то конспіруються так, що наші інформатори не мають жодних шансів до них наблизитися, а не те, щоб бути присутніми на їхніх обрядах. Розповім тобі, що я почув у Варшаві на курсах у Спеціальному відділі. Два роки тому одна молода повія, майже дитина, збожеволіла. У хвилини, коли до неї повертався розум, дівчина стверджувала, що її змушували до різних жахіть, наприклад, їсти варених немовлят... Вона вказала на будинок такого собі полковника, де все начебто відбувалося. Виникли певні підозри, слуги підтверджували, що в дружини офіцера стояв у спальні перекинутий хрест, що ночами у вітальні співали латиною... Як ти здогадуєшся, слідство швиденько закрило справу шанованого полковника, а його самого невдовзі відправили в якусь дипломатичну місію. Це єдина відома мені справа про сатаністів у Польщі...

— А не знаєш, хто провадив це варшавське слідство?

— Знаю, але тобі не скажу, — винувато посміхнувся Пірожек. — Мені ще треба дотягти до пенсії... Прикро, але зараз тобі залишається дізнаватися про все лише офіційним шляхом...

— Я б сказав, що цей шлях нікуди не приведе, — відповів Заремба.

Вийшовши з кав’ярні, аспірант постояв на вулиці Скарбковській, замислено роздивляючись людей, що стояли в черзі до каси кінотеатру «Лев», який знаходився у тому ж таки будинку, що й «Театральна».

Він не міг зрозуміти, чому переймається цією справою настільки, що присвячує їй свій позаробочий час. О цій порі він мав бути вдома й споживати на вечерю свої улюблені нельсонські зрази, а не вештатися по кав’ярнях, напихаючи черево тістечками й хлебчучи каву, про яку найбільші медичні світила кажуть, що вона шкідлива. «Вже й живіт розболівся, — думав він, — і немає апетиту вечеряти з родиною. Чому я не можу втямити, що ця справа така сама, як і будь-яка інша, і над нею треба працювати не більше, ніж вісім годин на добу, а якщо вона зайде в глухий кут, то на мені це не окошиться, щонайбільше Грабовський прочитає нотацію Коцовському?! Та незважаючи на все це, вона мене так непокоїть. Якого біса?!».

Вирішив, що відповідь на це питання буде легше знайти після чарки охолодженої горілки.

Попрямував у бік Великого театру, переконуючи себе, що це покращить йому апетит і добре вплине на ледь відчутну нудоту, яку він відчував. Крім того, дружина однаково його лаятиме, бо він уже спізнився на родинну вечерю принаймні на півгодини.

Біля площі Голуховських Заремба зайшов до кнайпи Гутмана. Це був такий самий паскудний генделик, як і поблизька кнайпа Бомбаха, оспівана львівськими батярами. Сперся на стійку й замовив сотку горілки, шматок чорного хліба зі шкварками й квашений огірок. Отримавши замовлене, він обернувся до відвідувачів, що заповнювали залу. За хисткими столиками сиділи злиденні студенти, дрібні комівояжери, візники й кишенькові злодюжки. Перші сперечалися про політику над склянками неміцного чаю, решта пила пиво або залагоджувала свої темні справи. Один чоловік, що стояв у протилежному кутку зали, різко виділявся з-поміж інших. Він не належав до жодної із цих груп: ні з ким не розмовляв, нічого не пив і замість сидіти, стояв, не звертаючи уваги на зальоти густо нафарбованої повії. Він тупо дивився на бляшану вивіску з рекламою про те, що «Окоцимське березневе пиво має незрівнянний смак і допомагає повернути сили й здоров’я». Усі оминали його здалеку, навіть нав’язливі зазвичай офіціанти не чіпали химерного клієнта, настільки моторошне враження справляли його спухлий ніс та синці на обличчі, що їх він марно намагався приховати за темними окулярами із тріснутими скельцями.

На відміну від інших, Заремба не лише не оминув його, а навпаки, похмуро рушив до нього, несучи в руках дві п’ядесятки горілки й тарілочку з невибагливою закускою. Що ближче він підходив, то сильніше його стримувала якась сила. Цей чоловік, колись такий елегантний, виглядав зараз, як останній волоцюга: вкриті подряпинами щоки, брудні нігті, наче руками той вимішував січку для худоби, і дурнувата посмішка, котра нагадувала Зарембі відомого львівського вар’ята[24], який під час концертів у парку завжди ставав поруч із капельмейстером і диригував оркестром. З вуст цього чоловіка два тижні тому злітали складні наукові терміни, а зараз — вульгарні прокльони. Тоді він звертався до студентів, а зараз добірною лайкою обкладав дешеву шльондру.

Заремба повернувся до бару, вихилив обидві чарки й умить відшукав відповідь на своє запитання. Вона була такою: я віддаю всі свої сили справі Люби Байдикової, бо хочу бути таким, як Едзьо Попельський, який цьому слідству присвятив би себе повністю. Хочу бути таким, як Попельський.

Дивлячись на руїну того, хто був його другом, він розумів, що ця відповідь перестала бути правдою.

Заремба надягнув котелок і, з важким, наче камінням напханим, животом, вийшов із генделика, штовхнувши у дверях вродливу чорняву жінку.

Удома на нього чекали докори дружини й холодні нельсонські зрази, які він з’їв швидко, не зважаючи на спазми в шлунку, а тоді раптово виригав. Здригаючись від нападів блювоти, він у хвилини полегші бачив поранене обличчя Попельського й себе самого — Юду, що навіть не підійшов до побитого й психічно покаліченого друга. Ригав усім, що встиг нині спожити, але докорів сумління вивергнути із себе не вдалося.

XII

Коли Рената Шперлінг заходила до кнайпи, її штурхнув якийсь добродій у котелку. Вона вже хотіла обуритися, але цей нечема так швидко подався в бік Великого театру, що однаково не почув би її зауваження. Дівчина глянула на вивіску генделика і, пересвідчившись, що власником кнайпи був І. Гутман, увійшла досередини.

Поява самотньої жінки викликала в присутніх різну реакцію. Якийсь студент підкрутив вуса й поправив краватку, інший пригладив послиненою долонею масну чуприну, кухлі пива в руках дрібних торговців зависли по дорозі до рота, а шльондри, запідозривши конкуренцію, втупилися в прибулу злісними поглядами. У кнайпі саме почалися танці, й акордеоніст заграв жваву пісню:

За рогатки для забави вибравси я раз

Шоб приємно і бурхливо там провести час.

Я найперши при буфеті випив раз і два,

Аж тут панни коло мене як над водов мла.

Кілька завсідників рушили до Ренати з наміром запросити її, але вона оминула любителів танцю й сягнистим кроком попрямувала до чоловіка, який вочевидь не лише не бажав з нею танцювати, а навпаки, намагався сховатися від дівчини за завісою, що затуляла двері до нужника.

Вона чудово розуміла його поведінку. Він не хотів її бачити, її, свідка свого приниження. Бути впокореним в очах жінки, колишньої учениці, а зараз адресатки його залицянь, перед якою він демонстрував власну силу й непохитність — це для справжнього мужчини неймовірна ганьба, цілковитий розпач.

Усе це Рената помітила в його очах понад тиждень тому, коли розшукала Попельського на березі Студеного. Їхала бричкою, кіньми правив лакей Станіслав Вйонцек, і раптом почула виття й побачила групу людей, що оточили безформний великий клунок на закривавленому простиралі, котре слугувало селянам за ноші для пораненого Едварда Попельського. Коли перелякана Рената підійшла до нього, той швидко зціпив зуби й заплющив повіки, проте не дуже міцно, бо з-під них заструменіли сльози. Тіло Попельського струсонула судома, і він знепритомнів.

Селяни віднесли понівеченого до брички й віддали Ренаті вузлика з костюмом, який знайшли на дереві неподалік. Станіслав Вйонцек шмагав коней так, що коли через годину вони зупинилися біля рогатинської лікарні Сестер милосердя, зі змучених тварин спадали клапті піни. Завідувач відділенням, доктор Базилій Гіларевич, особисто оглянув пацієнта й подзвонив до Львова переляканій Леокадії, повідомивши про серйозне побиття її кузена. Перелом носа й синці виявилися незагрозливими. Численні рани на спині промили та продезінфікували. Нарешті вкололи протиправцеву сироватку.

Через вісім годин, майже під ранок, у Рогатині з’явилася Леокадія Тхожницька, вилаяла Ренату й ледь не вигнала її з палати, примовляючи «забирайся геть до Палестини», а тоді зайняла місце біля кузенового ліжка. Дівчина тихо стала в головах.

Попельський опритомнів і йому зробили укол морфію. Лежачи долілиць, він глянув на Ренату знизу вгору. У його налитих кров’ю очах вона помітила сором. Попельський навіть не ворухнувся, коли дівчина із плачем попрощалася.

Окрім невдалої спроби заховатися, він і зараз не відреагував на наближення Ренати, яка протискувалася крізь юрбу збуджених гуляк. Стояв непорушно, вдивляючись у бляшану рекламу пива.

Дівчина підійшла майже впритул.

— Як ви себе почуваєте, пане професоре? Вже краще?

— Добре, — він продовжував уникати її поглядом.

— Давайте поговоримо не серед цього галасу, — Рената роззирнулася й зупинила офіціанта, який обходив клієнтів з кухлями пива на таці. — Пане старший, у вас є тут окремі кабінети?

— Є, — буркнув офіціант. — Али то ґранд[25] коштуї.

— Ну, тоді покажіть, де це!

— Та хвильку, пануньцю, я тілько тим-во кіндрам[26] з Кліпарова бровару занесу!

Офіціант розставив кухлі перед батярами із хвацько пов’язаними шийними хустками, а тоді попрямував до кабінету, де, як знав Попельський, заможніші відвідувачі відзначали іменини або забавлялися з панянками.

Отримавши від Ренати злотого за винайняте вбоге приміщення, де стояли дві діряві канапи, а на стінах висіли дешеві олеографії, кельнер уклонився і, анітрохи не здивувавшись, що гості нічого не замовляють, багатозначно всміхнувся до Попельського, прицмокнув і пообіцяв прийти лише тоді, коли його викличуть спеціальним дзвоником.

— Як ви тут опинилися? — скривився Попельський, якому будь-який найменший порух м’язів обличчя нагадував про переламаний ніс.

— Та вже ж не завдяки вашій кузині, — Ренатині очі злісно зблиснули. — Вона не бажає зі мною розмовляти. У всьому звинувачує мене. Та й слушно, — Едвард помітив, що Рената от-от заплаче, — але я на неї не гніваюся... Мені про все розповів сторож із вашого будинку. Що ви не витримуєте вдома, де всі вас жаліють... Що ходите лише до тих ресторанів, де є телефон, бо він може знадобитися... Що в цих кнайпах знають, як дзвонити до вас додому... Що колись ви бували в Бомбаха, але останнім часом з’являєтеся лише в Гутмана біля площі Голуховських. Ось, що він мені сказав...

Попельський подумки проклинав дурну потребу розповідати сторожеві про свої звички. Він робив так, бо цього зажадала Леокадія, яка вимагала, аби в кнайпах був телефон, бо раптом в Едварда станеться епілептичний напад. Зараз Попельський волів зникнути. Мовчав, але більше не уникав поглядом Ренати.

— Сідайте, будь ласка, пане професоре, — мовила його колишня учениця. — Не варто спиратися спиною на канапу, бо я знаю, що вам болить... Ви можете сісти на краєчок стільця, от-як я...

Попельський так і зробив. Глянув на її округлі стегна, на яких напнулася сукня. «Тепер усе навпаки, — думав він, — жінка за мене платить, жінка мені наказує, де сідати й що робити... Усе навспак. Що мені робити, щоб звикнути до такого стану речей?».

— Вам досі роблять уколи морфію? — запитала Рената, а коли він ствердно кивнув, засмутилася. — Шкода. Я могла б замовити горілки, щоб ви трохи розслабилися. Алє зараз, мабуть, не можна...

Попельський продовжував мовчати. Подумки висновував неймовірні здогадки й припущення. «Ця жінка хоче мене споїти, а тоді домогтися свого. Безжальна. Вона диктує умови, упевнена в собі й знає, чого прагне. Була свідком мого приниження, і їй відомо, що я слабкий наче дитина. Вона може мною крутити, як хоче. Жінки обирають і здобувають чоловіків. Усе тепер навпаки».

— Мені страшенно шкода, що вас так понівечили й завдали такого впокорення... — Рената дивилася йому просто в очі.

Kynopis, псоока, пригадав він грецький епітет для безсоромної кокетки. Дивиться в очі, як сука. Вона здобуває чоловіків, а не вони її! Що ж, нехай так! Навпаки. À rebours!

Попельський зсунувся зі стільця й став перед Ренатою навколішки. Це її так вразило, що вона не встигла підвестися. Обидві руки запхнув їй під сукню. Відчув під долонями м’язи струнких литок. Нігті ковзнули по натягнутих панчохах, пучки погладили голе тіло над підв’язкою.

І враз обличчя його запалало від замашного ляпаса, а самого Попельського рвучко відштовхнули, так, що він вдарився спиною об стіл і скрикнув від болю.

— Як ви смієте! — вигукнула Рената. — Це огидно! Бридота!

— То що, я гірший за Бекерського?! — люто гримнув Попельський.

Рената притьма вибігла із séparé.

У кнайпі вщухли розмови, вмовкла музика. Попельський стояв у дверях кабінету й бачив, як знервована Рената Шперлінг розмовляла з якимсь візником у циліндрі.

— Їдемо на Задвужанську! Знаєте, де це?

— Та я на Задвужансысу не їдного завіз-им, панунцю, — відказав той. — Я весь Лембрик[27] в лепетині[28] маю!

Рената застукотіла підборами на сходах. Усі бувальці дивилися тепер на Попельського. А з ними й пан Ігнацій Гутман, власник.

— Хуліганиш, Лиссий! Підеш сам, — запитав він, вказуючи на могутнього бармена та його нехлюйного помічника, — чи ці люди натовчуть тобі пику й викинуть геть?

Раніше Попельський розквасив би морду нахабі, а його людей спустив би зі сходів до льоху.

Але тепер все було навпаки.

Підніс руки на знак покори й швидко вийшов із кнайпи.

XIII

Морфій з алкоголем утворює зловісну, ба, навіть смертельну суміш. Попельський чудово про це знав, та вийшовши із кнайпи Гутмана знехтував усіма пересторогами й лікарськими заборонами, що стосувалися цього знеболювального засобу, який він зараз регулярно отримував. Попельський усвідомлював, що алкоголь підсилить дію наркотику, і що випивши кілька чарок, він западе в наркотичний стан, снитиме химерні речі. Але він цим не переймався, а може, навпаки, бажав притлумити в собі всі почуття, що огорнули його того вечора, а особливо — позбутися ненависті до самого себе.

Уникаючи здивованих поглядів перехожих, які прогулювалися вулицею Легіонів, він прокрався бічними вуличками, порожнім о цій порі пасажем Феллерів та пасажем Гаусмана, і за чверть години дістався ресторану «Реклама» на вулиці Шайнохи. Відчував дику, несамовиту втіху, спускаючись стрімкими східцями до залу. «Ніхто не знатиме, що я тут, — потирав він руки від радості, — ніхто не дивитиметься на мене співчутливо, можна тут впитися чи наколотися всмерть».

Морфій дуже швидко вступив у реакцію з алкоголем. Вихиливши сотку, Попельський погойдувався на всі боки, силкувався покласти лікті на стіл, який раптом постав перед ним у якомусь яскравому ореолі. Намагався зупинити погляд на чомусь, що повернуло б йому почуття рівноваги, але всі предмети хиталися й вигиналися. Заплющив очі, сповз під стіл, стягнувши на себе скатертину з оселедцем, якого йому принесено до чвертки горілки.

Опритомнював двічі. Першого разу, на кілька хвилин, коли офіціанти викинули його на подвір’я кнайпи, і він гепнувся спиною об ящик з кухонними покидьками, удруге — коли гатив кулаками у двері Воєводської комендатури, вимагаючи, аби його впустили на роботу й принесли матеріали якоїсь важливої справи, що її він буцімто провадив. Між цими двома проблисками свідомості зяяла чорна діра, так само, як і між третім, і четвертим.

Коли Попельський очуняв утретє, він водночас прокинувся. Розплющив очі й позирнув на годинника. Був ранок. Глянув догори, і на брудній стіні вгледів сороміцький малюнок із зображенням того, що стародавні індуси називали поглинанням плоду манго. Нижче виднів напис, видряпаний на тиньку: «Дозволяю це робити тільки файним кобітам». Крім малюнка, стіни вкривали серця, прохромлені стрілою, лайка, погрози, зізнання в коханні й навіть молитва.

Попельський дихав ротом, пилюка набивалася йому до горла й осідала на піднебінні. Рани на спині пульсували нестерпним болем, Едвард почувався так, наче хтось накинув йому на плечі сорочку Деяніри, а до носа напхав палаючої вати. У ніздрі вдарив сморід ганчірки, що висіла на дужці відра, а в очі кинувся напис: «Лиссий, ти скурвий сину, вже не живеш, як вийду з фурдигарні[29], то тя заб’ю. Тоньо».

Він уже зрозумів, де опинився. Це написав кілька років тому в арештантській камері VI комісаріату такий собі Антоній Пйонткевич, Тоньо, якого Попельський кинув до цюпи за напад із ножем у руках. Це був небезпечний бандит, що полюбляв хизуватися кастетом і ножиком, а до всього ще й запеклий батяр, який не боявся погрожувати комісарові поліції.

Ця настінна творчість зараз розпливалася в очах Попельського, з яких ринули сльози. Плакав, не усвідомлюючи своїх ридань, нерви розшарпалися через посмуговану батогом спину, зламаний ніс, яким він необачно вдарився об нари.

Почувши скрегіт дверей камери, він стиснув пальці на краю нар і зубами впився в їх дерев’яну дошку.

— Щось із ним не той-во було, пане аспіранте, — почувся знайомий голос. — Та накиряний не був, али на ногах си не тримав. Та я го з Міськом взяв, та й лахи під пахи та й ту заніс. А пан кумісар троха кашляв та й до путні[30] наригав... А потому спав як дитина...

— А ви те відро помили, пане Кочур? — пролунало питання Вільгельма Заремби.

— Та певни, — у голосі охоронця Валентія Кочура вчувалася легенька образа. — Жеби йому ніц вночи не смерділо...

У камері загупали черевики. Попельський припав обличчям до твердих дошок. Спина пульсувала, сльози струменіли, а зуби впивалися в дерево.

— Дякую вам, пане Кочур, тепер я з ним поговорю, а ви вже йдіть собі додому. Ваша служба скінчилася годину тому.

— До побачення, пане аспіранте.

— До побачення, пане постерунковий.

Усе стихло. Нари заскрипіли під вагою Заремби.

— Сервус, Едзю, — озвався аспірант. — Я бачу, що ти вже не спиш. Давай лапу й не дивися. Уколю тобі морфій. Не бійся, я добре це роблю. Зараз тобі перестане боліти.

Заремба відірвав руку товариша від нар і вправно встромив голку у вену, яка помітно пульсувала під шкірою передпліччя. За хвилину Попельський забув про біль спини й носа.

— Знаєш, учора ти грюкав у двері комендатури й наказував черговому принести документи якоїсь важливої справи, яку ти начебто провадиш...

— Справді, щось таке пригадую, — невиразно буркнув Попельський.

— Ти хотів вести справу? Ну, брате, ти її маєш! — Заремба кинув на нари картонну течку. — Справа надзвичайно важлива. Вбивство ворожки Люби Байдикової.

Попельський підхопився на нарах, тоді всівся з течкою в руках. Зосереджений і серйозний, він справляв враження людини, яку на мить відволікли від службових обов’язків. Едвард читав, мовби сидів у себе в кабінеті, а не прокинулася в арештантській камері, брутально побитий, а зараз — зболілий і мало не смертельно отруєний.

— Хто тебе так побив, Едзю? — Вільгельм вийняв з портфеля термос і налив кави до кришечки. — Ось, пий! Кому ж ти все розповіси, як не мені?

— Відповідь ти знаєш... Я вже тобі розказував, коли ти до мене приходив... — Попельський продовжував читати.

— Ти міг брехати не тому, що тобі боліло, а радше через те, що кузина не відходила від твого ліжка. Що ти був п’яний і потрапив під екіпаж у Рогатині? Ось, що ти казав... Але я в це не вірю. Тримай, випий трохи, а потім розповідай правду. Я хочу її знати не як поліцейський, а як твій друг...

— Граф Бекерський із трьома москалями, — недужий сьорбнув кави й відклав папери. — Це трапилося в Стратині... І запам’ятай, Вілеку, я їх сам притягну до відповідальності... Сам, розумієш? Я можу тобі довіряти?

— Не сам, а зі мною, — Заремба прикурив дві сигарети й одну з них тицьнув у вуста Попельському. — Невдовзі ми знатимемо про цього графа все, що тільки можливо. А тепер ad rem[31], Едзю. Віднині ти працюєш експертом поліції в справі вбивства Люби Байдикової. На твої послуги вже є угода, а на ній — підпис Коцовського.

— Жартуєш? — Попельський обурено виплюнув сигарету, хоча ледве встиг затягнутися. — Ти що, кепкуєш з мене?

— Дивися сюди! — Заремба простягнув йому іншу течку.

Це була персональна справа Едварда Попельського.

— Як сталося, що Коцовський погодився? — Свіжоспечений експерт дивився на угоду, підписану начальником Слідчого відділу й не вірив власним очам. — Та ж цей гад ладен втопити мене в ложці води!

— Довелося, — повагом відказав Заремба. — Сьогодні на світанку сталося ще одне вбивство... Схоже на попереднє, саме для лінгвіста й поліцейського. Убили молоду жінку. А в скриньці для анонімних листів знову маємо гебрайський текст. Знаєш когось, хто крім тебе міг би цим зайнятися? Комендант Грабовський теж не знав нікого, тому за моєю скромною порадою віддав Коцовському відповідний наказ.

— Де знайшли тіло?

— На Задвужанській.

Число блудниці

Немає жодного сумніву, що головні поступи в математиці відбувалися лише тоді, коли обдарований математично розум інтенсивно й надовго зосереджувався над проблемою пошуку відповідної форми в хаосі інформації, яку несуть окремі приклади.

Лінн Артур Стін, Математика сьогодні

І

Звичайному перехожому, що прямував широким тротуаром величної вулиці Леона Сапєги, знадобилося би принаймні чверть години, аби дістатися з комендатури на Лонцького на вулицю Задвужанську. Попельський подолав цей шлях за вісім хвилин. На щастя для світлочутливого епілептика, який учора десь загубив свої темні окуляри, сонця нині не було; проте навіть якби воно небезпечно сяяло, він однаково цим би не переймався, бо зараз його ніщо не цікавило.

Вбраний був у штани, на яких відбилися сліди підошов і плями від гнилих помідорів зі смітника, та в старий Зарембин френч, що милосердно прикривав зім’яту сорочку й піджака з надірваним рукавом. Але стан одягу теж його більше не цікавив. Так само, як перебитий ніс і біль спини, який пульсував уздовж хребта, незважаючи на укол морфію. Його розум не переймався нічим, що не було пов’язане з Ренатою Шперлінг, яка вчора в кнайпі Гутмана винайняла візника на вулицю Задвужанську.

— Слухай-но, Едзю, — відсапувався Заремба, ледве встигаючи за товаришем, — я розумію, що ця угода з Коцовським для тебе не надто гарна, бо платню ти отримаєш лише після закінчення справи. Я знаю, але можу позичити тобі трохи грошей... Найкраще буде, якщо ти підеш до сина Люби Байдикової, бо він не довіряє поліції й винайме тебе як приватного детектива. Він дуже багатий і добре тобі заплатить! Та чекай-бо, до ясної холери! Ну що за божевільний!

Останні слова Заремба вимовив уже з помітним роздратуванням, зупиняючись на півдороги біля перукарні Костиновича. Там перевів подих, закурив сигарету й подався за Попельським, що вже загубився десь між студентами політехніки, котрі простували до своєї Alma Mater.

Попельський саме звертав на Задвужанську. Він уже проминув один провулок і, не дійшовши до Грюнвальдської, угледів великий натовп. Люди юрмилися в простінку між кам’яницями під номерами 17 та 19, що провадив на подвір’я, де стояли смітниці. Але зайти туди було неможливо, бо біля них бовваніло троє поліцейських. З боку Грюнвальдської вхід унеможливлювала масивна стіна із залізними ворітцями, біля яких стояв лише один страж закону. Попельський спробував забігти на подвір’я просто із Задвужанської. Його перепинив поліцейський у мундирі з арабською шісткою на комірі, облямованому двома срібними галунами.

— Куди?! — гримнув він. — Сюди не можна! Геть мені звідси!

— Я прийшов опізнати тіло, — Попельський сперся долонями на коліна й видав із себе свист отруєних нікотином легень.

— Геть, кажу, звідсіля! — поліцейський утрачав терпець.

— Постерунковий Генрик Ковальський із шостого комісаріату! — прохрипів нарешті Попельський. — Ми давно знаємо одне одного! Гляньте на мене й на мою лисину!

Постерунковий Ковальський роззявив рота від здивування. Тоді мовчки вказав Попельському на ворота, звідки саме виходив доктор Підгірний.

— За смітником на подвір’ї, — проказав судовий медик з безмежним подивом в очах.

Попельський кивнув йому й побіг на подвір’я. За смітником стояв фургон кафедри судової медицини. Попельський відіпхнув двох кремезних санітарів і впав навколішки біля ніг жертви, втиснених у щілину між смітником і стіною будинку номер 19. Стягнув простирало. Побачив вузьку ступню з нафарбованими нігтями, стегно, обтягнуте панчохою й пружні груди молодої жінки. Сперся об стіну й заплющив очі. Але це не допомогло. Перед очима продовжували маячіти мотузка, що обвивала ступні, шию й руки, прикушений язик, синя смуга, помітна з-під грубої волохатої линви, численні веснянки, які вкривали все тіло й руді кучері, котрі розсипалися, вистеляючи землю біля смітника.

II

Перш ніж Попельський узявся до своїх обов’язків поліційного експерта, минули кілька днів, потрібних йому, аби запровадити зміни в попередньому житті.

Насамперед мусив дати бодай відносний лад із власним здоров’ям, передусім залікувати рани на спині так, щоб жити без морфію й рухатися без особливого болю. Доктор Бурачинський, який щодня робив йому перев’язки, дивувався й радів, бо загоєння відбувалося дуже швидко. Через тринадцять днів після звірячого побиття доктор замінив бинти, які досі оперізували весь тулуб хворого, на полотняні квадрати, котрі мінялися через день і приклеювалися пластирем до плечей і сідниць. І хоча зламаний ніс, звідки лікар уже повитягав тампони, дошкульно болів, коли до нього випадково торкнутися, Попельський відчував, що видужує.

Аби позитивні зміни відбувалися швидше, Едвардові бракувало великої суми грошей, щоб залатати домашній бюджет, зменшений лікуванням, пиятиками, поїздкою до Стратина й передусім, відмовою від приватних уроків. Сподівання на покращення фінансів Попельський пов’язував з порадою Заремби запропонувати свої послуги детектива синові Люби Байдикової. Зрештою, це було єдине можливе наразі заняття, бо слідство в справі замордованої рудоволосої жінки зупинилося із двох причин: по-перше, протягом останніх днів ніхто не звернувся із заявою про зникнення, по-друге, і професор Курилович, і рабин Шацкер зволікали з перекладом отриманого Коцовським гебрайського тексту, по-різному це пояснюючи.

Отож Попельському не залишалося нічого іншого, як податися вулицею Собінського, де на розі стояла модерна вілла інженера-нафтовика Миколая Байдака.

Приватний детектив in spe домовився телефоном про візит і з’явився там в першу неділю травня, рівно о десятій ранку.

Інженер Байдак провів останні п’ятнадцять років на родовищах нафти в Техасі, і протягом цього часу йому довелося мати справи з різними химерними людьми: шукачами скарбів та золота, найманими вбивцями, індіанськими вождями й неграми, які грали на різноманітних музичних інструментах, тож обличчя Попельського зі зламаним носом, вкрите жовтявими й темними синцями, затінене крисами великого капелюха й прикрашене чорними окулярами, не справило на нього жодного враження. Інженер, який багато часу пропрацював на будівництві нафтогонів, одягався недбало, і поняття елегантності запевне було йому чуже, тому він навіть не помітив, що костюм його гостя виглядає, наче той щойно вийшов від кравця.

Сидячи в нього в кабінеті, Попельський пригадував інформацію з медичного рапорту про розтин тіла Люби Байдикової, і дійшов висновку, що нехлюйний одяг і занедбаний дім, мабуть, є характерною родинною рисою, попри те, що матір і сина розділяла фінансова прірва. Новенький «Сітроен», що стояв біля будинку, вкривав пташиний послід. Вілла, мальовничо розташована між старими деревами й квітну ними кущами, усередині була задушливою й брудною. Тут вочевидь не було прислуги, бо скрізь височіли стоси старого взуття, одягу й посуду. Попельський слушно припустив, що цей будинок, де самотою мешкав удівець, оживає лише вночі, коли чутно писк щурів, а замість килимів підлоги вистеляють зграї тарганів. На господареві був поплямлений халат, брюки з пошарпаними холошами, звідки стирчали нитки, і черевики, котрі віддавна розпачливо вимагали гуталіну. На письмовому столі громадилися креслення й математичні обчислення.

Через перелом носа Попельському доводилося дихати ротом, і це здалося йому не найгіршим виходом, бо таким чином він не відчував смороду давно непровітрюваного приміщення. Він саме закінчив рекламувати власну, щойно зареєстровану детективну канцелярію, запевняючи Байдика, що в нього залишилися друзі в поліції, які можуть допомогти в отриманні різної інформації, а тоді поклав перед господарем свіжо надруковану візитку з написом «Е. Попельський, приватні розслідування». Інженер замислено перебирав у пальцях товсту мотузку, яка лежала на краю столу. Мовчки дивився на свого відвідувача, продовжуючи зав’язувати складні морські вузли.

— Отже, ви ознайомилися з рапортами, і добре орієнтуєтеся в справі... Буду зі вами відвертим, пане Попельський, — буркнув нарешті інженер, і його співрозмовник мимоволі сахнувся, бо вказівний палець Байдика опинився в зарослій волоссям ніздрі. — Ви не викликаєте довіри своїм виглядом. Дісталося нещодавно по довбешці, еге ж?

— Таке в моїй роботі іноді трапляється, — відказав новоспечений детектив, не змигнувши оком. — Вам цікаво, як виглядають довбешки моїх нападників?

— Я вас найму, — ледь усміхнувся Байдик. — А знаєте, чому? Зовсім не тому, що вірю, наче ви здатні нокаутувати, як справжній боксер.

— Що ж, я охоче дізнаюся, — Попельський помітив, як інженер однією ногою зсуває черевика з іншої, а тоді ворушить великим пальцем, що визирає крізь дірку в шкарпетці.

— Бо в Америці я дечого навчився... Той, хто працює самостійно, може бути в сто разів кращим, ніж фірма, де він досі працював, бо його завдання — створити конкуренцію... Тобто ви як приватний детектив можете бути кращим, ніж поліція, — Байдик посунув стільницею п’ять банкнотів по сто злотих, а тоді постукав по них пальцем.

— Так, — Попельський гидливо заховав згорток до кишені, пригадавши, де щойно був цей палець, — але спершу мені треба дещо довідатися. Мушу вас розпитати про особисті справи. Бо все це може бути важливим для слідства.

— Це я хотів вам дещо розказати, — Байдик закурив сигару. — Але не поспішайте... Спершу запитуйте! Але тільки про те, чого ви не дізналися з матеріалів справи, бо в мене немає часу. Зараз по радіо буде концерт на замовлення, а я люблю гарні пісні...

— Як часто ви бачилися з матір’ю?

— Чотири рази на рік. Кожні три місяці я сплачував їй тисячу злотих, щоб їй не доводилося займатися цією своєю хіромантією, але вона однаково продовжувала це робити.

— Вона приходила до вас по гроші?

— Боже збав, ще бракувало, щоб вона мені будинок засмерділа! Я сам їздив до неї на Церковну й особисто вручав їй гроші. Крім того, вона майже не виходила з дому. Бо була занадто товста й хвора.

Попельський роззирався кабінетом і ледве втримався, щоб не прокоментувати слова про материн бруд. Інженер Байдик, здавалося, утратив терпець, бо зняв під столом другого черевика й почав нервово тупцяти ногами по підлозі, здіймаючи легенькі хмарки куряви.

— Пане, — задиркувато озвався він, — я ще пожалкую, що вас найняв. Ви запитуєте те саме, що й фараони. Може, поцікавитеся, де вона ховала гроші й чи були в неї вороги! Слухайте, про це вже питали, а я не маю часу на такі балачки! Не примушуйте мене пожалкувати про витрачені гроші, пане!

Це вже було занадто. Попельський підвівся, сперся кулаками на стіл і глянув Байдикові просто в очі. Побачив налляті кров’ю білки, погано поголені щоки й жмутки сивого волосся, що стирчало з вушних раковин. Це було справді нечуване нахабство.

— Ти, товстуне, надягни мешти, — просичав він, — бо твої ноги тхнуть! Ну що, оригінально? Інші поліцейські теж таке казали?

Витягнув гроші й жбурнув їх на стіл. Тоді відвернувся й пішов до виходу. Натиснув на клямку.

— Мої ноги можуть смердіти, — почув він і відсмикнув руку від липкої клямки. — Зате гроші не смердять. Хочеш заробити більше? Тоді послухай, про що я не розповів поліції! Ні? Забирайся геть!

Детектив подумки побачив усміхнене обличчя Леокадії, якій він вручає букет троянд і гроші на сплату боргів та на прожиття. Уявив Риту, яка з апетитом наминає марципани в Залевського, а тоді Вільгельма Зарембу, що здивовано приймає від нього свою позичку, сто злотих, які він, Попельський, витратив на нове вбрання. Тоді для різноманітності уявив, як він укотре перелічує дрібняки в кнайпі, перш ніж замовити чай, покірливо перепрошує учнів за тимчасову перерву в заняттях і продовжує втовкмачувати в їхні тупі голови математику й латину.

— Карти тут роздаю я, — Байдик сперся ліктями на письмовий стіл, а його важкий погляд уперся в обличчя Попельського нестерпним тягарем. — Я вас найняв, я тут шеф, я керую всією цією справою. Я начальник приватного слідчого відділу. Ви робите все, що я вам накажу, тоді викидаєте це зі своєї довбешки, а гроші, якими ви погордували, повертаються до вас у десятикратному розмірі. П’ять тисяч, Попельський! Стільки, скільки коштує новенький «Сітроен», стільки, скільки отримує на місяць генерал Ридз-Сміглий. Хочеш стати бодай на місяць генералом, Попельський?

— У нас із ним схожі зачіски й однакові імена, — відповів детектив, не зрушивши з місця.

— Моя мати погодилася б видертися на це чортове горище заради однієї-єдиної людини, — Байдик ретельно згасив сигару в попільничці, висипаючи на стіл кілька недопалків і купку попелу. — Задля нього стара залізла б під землю й перепливла Полтву. Це якийсь убогий математик. Вона казала про нього «мій бідолаха». Колись моя мати прийшла до нього, аби замовити йому формулу, яка б полегшила їй пошуки параметрів для гороскопу, а він замість винагороди витягав у неї інформацію про її клієнтів. Мати розповідала йому про них геть усе. На підставі гороскопів, які вона йому постачала, цей чоловік математично описував їхнє життя. Мені про нього відомо лише те, що живе він на Задвужанській.

Попельський заціпенів, а тоді тремтячими руками закурив сигарету. Задвужанська. Вулиця злочинів, вулиця зради. Вулиця замордованої рудоволосої й вулиця віроломної Ренати. Вулиця коханця, що полюбляє таких потвор, як Люба Байдикова. Едвард машинально видихнув дим крізь ніздрі поламаного носа й тихо зойкнув від болю.

— Чому ваша мати задля нього була готова на все? — запитав детектив.

— Бо він був її дупцинґером[32], зрозуміло?

— Ким? — Попельський не вірив власним вухам.

— Любасом, — засопів Байдик. — Тим, хто регулярно ковзався на її гівнах. Мені це відомо не від неї, а від її сусідів. Стара мені б точно цього не сказала або щось би вигадала. Брехала, як по нотах...

— І тому ви не розповіли про це поліції? — Попельський аж здригнувся, почувши ці жахливі слова. — Бо вам соромно? І через це ви найняли приватного детектива, чиє мовчання можете купити? Я правильно вас зрозумів?

— Ні, — Байдик підвівся з-за столу. — Не тому. Поліція пішла б за моїми вказівками, схопила цього чоловіка й запроторила його до Бригідок. От, що було б. А ти приведеш його мені. Темної ночі привезеш до мого саду. Я з ним поговорю, а тоді віддам його тобі. Живого, але трохи змученого. Не бійся, я його не вб’ю. Просто порозмовляю. Запитаю, що такого поганого зробила йому моя стара, що він її закатрупив. Ось, чому я нічого не розповів поліції. Що ти на це скажеш?

Попельський підійшов до столу. Серед аркушів, списаних математичними обрахунками, лежали п’ятсот злотих. Детектив простягнув до них руку.

— Відколи це, пане інженере, звертаються на «ти» до генерала Польського війська?

III

Попельський вийшов з вілли Байдика і якусь мить роззирався вулицею. Він давно не бував у цих околицях, і минуло трохи часу, перш ніж Едвард пригадав собі про існування проходу між парканами садиб. Кілька хвилин він швидко йшов навпростець, а тоді дістався до жіночої школи на розі Яблоновських та Волоської, звідки до трамвайної зупинки було два кроки. Відразу вгледів трамвай номер 11, що над’їжджав від Стрийського парку і, необачно забувши про болючий ніс, наддав ходу. Ускочив до вагона, важко відсапуючись.

Та він не переймався ані носом, ані тим, що піт приліпив його пов’язку до спини. Не звертав уваги на вигуки дітей у формі поблизького виховного закладу, які заповнили вагон, бо в супроводі двох учителів їхали, певне, на вокзал, а звідтіля на недільну маївку. Попельський думав лише про математика, який мешкав на Задвужанській. Ця вулиця була однією з найдовших у місті й налічувала приблизно по сто номерів з кожного боку. Припущення, що він живе неподалік місця, де знайшли тіло рудоволосої, було мало ймовірним, оскільки вбивця продемонстрував неабияку кмітливість, супроводжуючи свій учинок гебрайським написом. Поза тим, виникали й інші перешкоди. Чоловік, якого замордована називала «бідолахою», міг бути чиїмсь пожильцем, а той, хто винаймав йому помешкання не зареєстрував його, щоб не сплачувати податку. До того ж, у реєстраційних книгах вказують виконуваний фах, а не освіту, а коханець Люби Байдикової аж ніяк не мусив працювати математиком. Він міг бути комівояжером, котрий задля розваги час від часу відсвіжує в пам’яті тригонометричні рівняння. Зрештою, його можна було б розшукати за допомогою нишпорок Заремби, але тоді довелося б розповісти другові про новий слід у справі. А цього Попельський хотів уникнути, позаяк поширення отриманої інформації означало те, що поліція перехопить розслідування, а Едвард сам позбавить себе «генеральської» винагороди. А прохати Зарембу нікому про це не розповідати було небезпечно для самого Вільгельма, й могло означати кінець його поліційної кар’єри у випадку, якби хтось з інформаторів виявився непорядним і доніс Коцовському. Крім цього, Попельський відчував, що сплачуючи величезну суму за розшук материного коханця, Байдик має щодо того якісь підлі наміри, можливо, він захоче помститися математику, вбити й закопати в саду? Тоді завдання Попельського стало б небезпечним для нього самого, бо означало б співучасть у вбивстві. Усе це виглядало погано. Йому конче потрібен був помічник!

Він важко зітхнув і вирішив обміркувати що патову ситуацію завтра. А нині хотілося натішитися гарним заробітком.

Попельський вийшов біля електростанції й попрямував додому. Дорогою з ностальгією глянув на вікна свого колишнього кабінету в будинку Воєводської комендатури на розі Леона Сапєги, а тоді швидко збіг уздовж парку, що оточував цитадель, у бік пошти. У квітковій крамниці «Флора» купив букет червоних троянд для Леокадії, у цукерні на Сикстуській — шоколад з горіхами для Рити й льодяники для служниці Ганни.

Через п’ять хвилин він уже обдаровував своїх дам. Стримана Леокадія прийняла квіти й конверта із грошима з лагідною посмішкою й олімпійським спокоєм, зате Рита, угледівши шоколад, вистрибувала й репетувала, як мала дикунка. Попельський змінив піджак на вишневу хатню куртку, зручно всівся в затемненій вітальні біля великого годинника, закурив сигарету й дивився, як кузина ставить квіти до кришталевої вази, яку ще кілька хвилин тому збиралася віднести до ломбарду. Підбігла доня й підставила замурзані шоколадом губенята. «Suum cuique, — подумав він, кожному даю своє, те, що йому справді належить: Леокадії — повагу й прив’язаність, Риті — батьківську любов».

Він був утомлений, сонний і вдоволений. Заплющив очі. З балкона, з-за щільної портьєри, долітав легенький повів. Чулося шелестіння карт — це Леокадія розкладала пасьянс, шерхотіння олівця на аркуші бристолю — це Рита малювала будинки, палаци, гори й річки. Усі сиділи в одній кімнаті. Усім було добре. Усі отримали те, чого бажали.

Зі стану напівдрімоти його вихопив телефонний дзвінок. Попельський запитально глянув на служницю Ганну, яка стояла у дверях вітальні зі слухавкою в руці.

— То я си піду ду Гершоса пу телєтину на шницлі, — озвалася Ганна, поклала слухавку на столик і вийшла з помешкання.

Попельський підбіг до телефону, ледь роздратований на служницю, котра не сказала йому, хто дзвонить, а до всього ще й наражає його на кпини, розповідаючи при сторонніх про домашні справи.

— Ага, ось ти де, Едзю, — почувся веселий голос Заремби. — Хіба ж добре в неділю ходити до жидівського різника? Хіба не знаєш примовки «свій до свого»?

— Дай спокій, Вілеку, — Попельський усміхнувся. — «Свій до свого» буде нині ввечері. Я хочу повернути тобі позичену сотню. Може, сьогодні в «Луврі»? Я давно там не був.

— А-а-а, бачиш, — голос Заремби споважнів. — Я саме в цій справі... Тобто не через сотню, а щодо зустрічі. Бо я телефоную за дорученням Коцовського. Отримали переклад нового гебрайського напису. Він якийсь дивний, і там прямо говориться про вбивство...

— О дев’ятій в «Луврі»?

— Звісно!

Попельський повернувся до кімнати й знову сів у крісло. І раптом відчув, що за час його відсутності настрій у вітальні змінився. Щоправда, Леокадія продовжувала розкладати пасьянс, але робила це якось демонстративно, а Рита відчайдушно розмальовувала папір. «Невже посварилися?» — подумав він трохи роздратовано.

— І як же ти помчав до телефону! — озвалася німецькою Леокадія. — Аж тут розчарування, гірке розчарування, чи не так, Едварде?

— Не розумію, про що ти.

— Ну, бо це ж була не вона, — кузина навіть не глянула на нього. — Це пан Заремба, а не твоя солодка жидівочка...

Рита колись уже чула з тітчиних вуст це німецьке слово, отож знала, про кого йдеться. Стиснула губенята й пильно глянула на батька. Обидві жінки його життя ненавиділи ту, яка навіть не встигла в ньому з’явитися. Можливо, вона й хотіла придивитися до нього, хтозна, чи не шукала там місця для себе! А він накинувся на неї, як на дешеву шльондру! Нахабно запихав лаписька під її сукню! Торкнувшись голого тіла над панчохою, тремтів, розпалений бажанням! Прагнув відплатити їй за те, що бачила його приниження Бекерським! Оволодіти нею силоміць, зґвалтувати, видирати волосся, коли вона стоятиме навколішках перед ним! Ось, про що він мріяв. А натомість — пекучий ляпас і пекучий сором. Отримав, що йому належало, справедливий урок зневаги, але вона не дочекалася жодних перепросин, ані слівця. «Suum cuique», — думав старий, побитий сатир.

Не продовжуючи дискусії з Леокадією, Попельський пригнітив недопалок і вийшов до передпокою. Старанно зачинив двері до вітальні й сів біля апарату. Узяв телефонний довідник, відшукав у ньому те, що було потрібне, і набрав номер. Був напружений, хоча знав, що однаково не почує в слухавці Ренатиного голосу.

— Стратин, маєток графа Юзефа Бекерського, — пролунало звідти.

— Добридень, — мовив він ледь тремтячим голосом. — Чи це камердинер, пан Станіслав Вйонцек?

— Так, це я.

— Говорить Едвард Попельський. Це ви мене відвезли...

— Чим можу допомогти?

— Я хотів би поговорити з панною Шперлінг.

— Вона тут уже не працює.

У слухавці запала тиша. Попельський почув брязкіт, тоді якийсь шурхіт, розмову, навіть музику. Але сигналу припинення зв’язку не було. Чекав. Відчував, як усе йому свербить, немов невидимі комахи обліпили тіло й залазять до всіх отворів у голові. Він добре знав це відчуття. Люта, палюча нетерплячка.

— Панна Шперлінг зараз у Львові, — у слухавці почулося тріскотіння й притишений Вйонцеків голос. — Вона мешкає в панни Маріанни Столецької, адреса...

— Задвужанська, який номер? — нетерпляче перебив Попельський.

— Ніяка не Задвужанська, вулиця Лінде 3, — старий камердинер попрощався, додавши: «Бажаю швидкого одужання».

Попельський поклав трубку. Вени пульсували йому на шиї. Вона мешкає деінде, на Лінде, а тоді поїхала в інше місце! На Задвужанську! До любаса, до коханця, аби під нього лягти, як сука! Сперся на спинку стільця. Не відчував болю в спині, йому пік погляд Леокадії, не бачив Ганни, яка весело наспівуючи, повернулася з телятиною на шніцелі, перед очима маячіла струнка постать кузини.

«Ах, яке розчарування, — промовляли чорні очі Леокадії. — Яке гірке розчарування!».

Притиснувся спиною до стільця. Тепер біль зробився відчутним, Попельський мало не зомлів. «Меит mihi, так мені й треба, — подумав. — Кожному по заслузі».

IV

Ресторан «Лувр» містився на розі Костюшка й 3 Травня, у прегарній кам’яниці Рогатина. Звідси було близько і до будинку Попельського, і до вулиці Хорунщизни, де мешкав Вільгельм Заремба. Саме через розташування друзі найохочіше зустрічалися тут, це повелося відтоді, коли Попельському ще не доводилося так ощадити. Тепер давні часи поверталися.

Сиділи за бічним столиком, який Попельський замовив заздалегідь по телефону, і споживали гарячі фаршировані яйця, вкриті хрумкою скоринкою. Запивали чистою горілкою «Смірнофф».

Навколо панував напівморок, тож Попельський зміг зняти окуляри. Їм треба було чимало розповісти один одному. Заремба хотів розказати про попередній хід слідства, а Попельський збирався попрохати друга про делікатну й складну послугу, про яку він так багато думав сьогодні, під час пообідньої прогулянки з Ритою на Високому Замку.

— Знаєш що, Едзю? — Заремба налив собі до склянки газованої води. — Я почну, бо в тебе, як ти сам казав, до мене довга розмова.

— Так буде краще, — Попельський покуштував фарш, у якому відчувався смак петрушки, кропу, грибів і смальцю, на якому підрум’янювали яйця.

— Учора ввечері Віктор Желязний заявив нам про зникнення однієї зі своїх дзюнь[33] — Заремба настромив на виделку останнє яйце. — І впізнав замордовану. Лія Кох, двадцять три роки, юдейка, завжди підловлювала фраєрів на Сапєги...

— Люксусова дзюня. Її знайшли майже на робочому місці...

— Справді, недалечко. Ось результати розтину, — Заремба витягнув з течки рапорт. — Випереджу твоє запитання. Вона не мала венеричних захворювань. Отож, злочинець не є принциповим убивцею сифілітичок...

— Назвемо його Гебраїстом, — Попельський розлив рештки горілки з маленької карафки й підніс її догори так, щоб це помітив офіціант, — бо лише гебрейська мова пов’язує ці вбивства, крім статі жертв. Що ще відомо про Лію Кох?

— Народилася на Ваговій у бідній багатодітній родині дрібного торгівця. Через п’ятнадцять років уперше з’явилася в нашій хроніці, — Заремба вибивав на картонній течці якийсь ритм. — 2 березня 1922 року її заарештували на конспіративній комуністичній квартирі, де вона займалася підривною діяльністю...

— Якою? — спантеличився Попельський. — Шльондра Желязного була комуністкою?

— Підривною, підривною, ти вірно розчув, — Заремба засміявся. — Вона там за ширмою приймала товаришів. Уяви собі, один друкує листівки, а другий трахає. Під час допиту сказала, цитую: «Таким чином я справила приємність п’ятьом більшовикам».

— Занадто вишукана фраза, як для неповнолітньої хвойди.

— Тоді вона отримала санітарну книжку, про рід занять повідомили батьків та Ізраїльський виховний будинок, де вона коротко мешкала. Про неї там були не найкращої думки: була нахабна, неслухняна й ображала інших вихованок. У нас про Лію Кох нічого не чутно було чотири роки. Тоді вона знову вигулькнула у зв’язку зі скаргою. Така собі Стефанія Корчинська, яка мешкала біля Підзамчого, пожалілася на сусіда, столяра Антонія Фриліха. Мовляв, з його вікна ночами долинали любовні стогони, які заважали мешканцям спати. Поліцейський з Бальонової пішов туди й застав у помешканні Фриліха дев’ятнадцятилітню Лію Кох. Він її суворо попередив, а Фриліхові довелося сплатити штраф, отак усі ці стогони припинилися.

— Любовні стогони? — замислено повторив Попельський.

Біля столика з’явився офіціант із новою двістіграмовою карафкою горілки й раковим супом та пиріжками із заварного тіста. Розставив тарелі перед чоловіками й подав їм накрохмалені серветки. Доки вони їх пов’язували на шиї, налив із супниці ополоником рожевий бульйон, а тоді, зачерпнувши сметани, забілив його.

— Спершу поїмо, — запропонував Попельський, — бо ще заллю юшкою експертизу.

— Смачного! — побажав офіціант, залишаючи їх самих.

Попельський відкусив гарячий пиріжок, і рот наповнився м’яким телячим мозком. Ложка бульйону надала цьому поєднанню солонуватого присмаку. Заплющив очі. Протягом двох останніх років він не їв нічого схожого.

Заремба налив по чарці.

— Твоє здоров’я, Едзю! Видужуй пошвидше!

— Дякую, брате!

Вихиливши чарку, Едвард проковтнув останнього пиріжка, а Заремба випив трохи газованої води.

— Ну, ти читай цю експертизу, а мені треба до пана Едзя, — Вільгельм підвівся й подався до бару.

Цій одній-єдиній людині Попельський пробачав зворот, який у Львові означав «піти до туалету». Витягнув експертизи професора Куриловича та рабина Шацкера. Обидва однаково переклали гебрайський напис, отриманий поліцією після вбивства Лії Кох.

שמשחבאשיחאדםאלהרוגויהיחגלחךדיהולויתן

Переклад був таким:

שמשחבא    сонце сховалось

שיחאדם     [був] плач людський

אלהרוג      бог замордований

ויהיחג        і свято настало

לחךדיה      для піднебіння стерв’ятника

ולויתן        і левіафана

Обоє експертів звернули увагу на останнє слово в цьому написі: לויתן, лвйтн, а після додавання голосних лів’ятан, «змій», яке було пізніше спотворене і в християнській та юдейській традиції почало означати якесь страховище, звідки недалеко до значення «сатана». Отож в обох гебрайських написах, отриманих після першого та другого вбивства — зробили висновок науковці — присутні якісь назви диявола. На цьому коментар рабина Шацкера закінчувався, натомість професор Єжи Курилович додав, що для написання другого повідомлення потрібні кращі знання гебрайської, аніж у першому випадку, де текст становив звичайний набір слів зі словника.

Повернувся Заремба. До їхнього столика вже наближався легким кроком офіціант із тацею. Перед Попельським з’явилася тарілка з язиками в сірому соусі й пюре із зеленого горошку та картоплі, а перед Вільгельмом — клопс із гречаною кашею у віночку з бурячків. Офіціант налив гостям по чарці й питально поглянув на другу спорожнілу карафку. Обоє ствердно кивнули. Кельнер пішов до бару, а друзі цокнулися й випили.

Охолоджена горілка м’яко попливла стравоходом Попельського, а її пекучий смак миттєво розчинився серед ароматів маринованого язика. Легенько запахло прянощами й лимоном. Два роки поспіль Едвард не споживав такої вечері. Сьогодні хотів нею натішитися, бо погані часи могли повернутися. Нині по обіді під час прогулянки з Ритою, стоячи на пагорбі Люблінської унії й дивлячись на кохане місто, він ухвалив важливе й непросте рішення, яке мало йому допомогти раз і назавжди покінчити з фінансовими проблемами.

— Послухай, Вілеку, — почав Попельський, — у мене до тебе серйозна справа.

— Певне, хочеш запитати про сатаністські секти, — Заремба глипнув з-над тарілки. — У Львові таких немає...

— Ні, я про інше...

— Про коментарі цих учених мужів?

— Ні, ними я займуся вночі, — Попельський настромив на виделку останній шматок язика й виклав на ньому пірамідку з горохово-картопляного пюре. — Посиджу трохи над цим, бо в мене виникла одна думка... Але я не про це...

— Ну, тоді скажи, брате, що воно за важлива справа.

— Зараз розповім, але не перебивай мене, бо я тут з тобою здурію, — Едвард усміхнувся, але враз споважнів і налив горілки до чарок. — Я прошу тебе переказати дещо Грабовському. Не втаємничуючи в це Коцовського. Якщо відмовишся, я не ображуся.

— А ти усвідомлюєш, чого від мене вимагаєш? — Заремба проковтнув останній шматок і закурив сигарету. — Щоб я говорив з воєводським комендантом оминувши свого безпосереднього начальника!

— Буду з тобою відвертим, — Попельський цокнувся своєю чаркою об Зарембину й проковтнув горілку, різко закинувши голову назад. — Як приватний детектив я отримав від інженера Байдика, сина замордованої ворожки, дуже вигідне замовлення. Добрячі гроші й до того ж, важливий слід, який інженер приховав від поліції, боячись зганьбити пам’ять матері. Байдик розповів мені про це за умови, що я передам вбивцю йому. Але я так не вчиню. Порушу обіцянку й віддам злочинця поліції. Відмовлюся від величезної винагороди. Та я зроблю це лише тоді, коли Грабовський знову візьме мене на роботу. Я хочу, аби ти сказав йому таке: «Пане коменданте, приватний детектив Попельський має слід, за яким неодмінно відшукає Гебраїста. Він може зробити це сам, а може співпрацювати з поліцією. У першому випадку приведе закутого в кайданки Гебраїста до редакції «Нового віку» й заявить, що сам упіймав серійного вбивцю. У другому він тихенько передасть злочинця поліції, а Ви поновите Попельського на роботі». От і все, про що тебе прошу. Ти можеш відмовитися, а я не гніватимусь. Та доки не матиму згоди старого, буду змушений діяти сам, і моє розслідування буде дуже повільним...

— І будуть нові жертви. Ти розумієш, яку береш на себе відповідальність?

— Так.

— А знаєш, яку відповідальність покладаєш на мене?! — гримнув розлючений Заремба.

— Я справді не докорятиму тобі, Вілеку, — Попельський вилив до чарок решти горілки із третьої карафки, — якщо ти про все розповіси Коцовському й перекладеш цей тягар на нього. Але ця тварюка мене ненавидить і нічого старому не скаже. А Гебраїст продовжуватиме вбивати й надсилати нові божевільні записки.

— Завтра в старого іменини, — Заремба заспокоївся. — У холі комендатури буде частування. Чарка горілки, шматок холодцю, тістечка й чай на десерт, як завжди. Тоді з ним можна побалакати, а він вислухає прохання.

— Чому завтра? Адже іменини Чеслава в червні!

— Він вшановує лише своє друге ім’я. А іменини Пауліна припадають на сьогодні, тому офіційний почастунок буде завтра.

— Справді, це ж іменини мого батька, — Попельський підніс чарку. — Дякую тобі, Білюсь! Ну, випиймо і замовимо останню карафку, бо офіціант ще подумає, що ми якісь фруні[34], а не круті хлопці зі Станіславова!

За півгодини обоє вийшли з ресторану. В їхніх шлунках хлюпотіло по чотири сотки горілки. Проте ця кількість більше вплинула на Зарембу, ніж на Попельського, тому Едвард заявив, що проведе колегу додому, але неодмінно через вулицю Лінде.

Діставшись туди, Попельський зупинився біля будинку номер 3. Вікна сучасної кам’яниці з невеличкими балконами були прочинені. Не треба було ні до чого прислухатися. З розчахнутого вікна на другому поверсі долинали жіночі зойки й стогони.

— Ого, то там хтось фест шпіцує! — засміяпвся Заремба.

Проте його другові було аж ніяк не смішно.

V

Тієї ночі Попельський не аналізував гебрайських написів, попри обіцянку Зарембі. Повернувшись додому, Едвард заснув міцним п’яним сном, перекресливши всі свої плани на розслідування й порушивши зумовлений епілепсією щоденний ритм, коли він засинав на світанку, а працював по обіді й уночі.

Прокинувшись о шостій ранку, він одразу з ніжністю подумав про кузину й служницю. Причиною такого припливу вдячності був кришталевий дзбанок, наповнений газованою водою, в якій плавали кружальця цитрини й листки м’яти. Напевне його поставила Ганна на прохання дбайливої Леокадії.

Припав вустами до дзбанка й випив майже половину. Потер пальцями чоло. Похмілля нагадувало про себе хіба що легеньким тиском у черепі, смаком нікотину в роті й відчуттям недосипу в очах.

Встав, на піжаму надягнув домашню куртку й попрямував до ванної, привітавшись дорогою з Ганною, яка саме повернулася з базару і, наспівуючи псалми, готувала на кухні сніданок. Обережно поголившись і почистивши зуби, він легенько поплескав себе по щоках зволоженими одеколоном долонями, намастив потому обличчя кремом і повернувся до своєї кімнати, де служниця приклеїла йому пластирем до спини нову пов’язку. Одягнув свіжовипрасувану білу сорочку й новий, світло-сірий костюм у вузеньку смужку. Однотонна краватка кольору червоного вина добре пасувала до решти гардеробу.

Зайшов до Ритиної кімнати й глянув на сплячу доньку. Дівчинка лежала в ореолі чорних кучерів, зарум’янившись від сну й обіймаючи ляльку в гуцульському одязі. Його переповнила така ніжність, що він не втримався й поцілував доню в потилицю біля вушка. Відчув тепло сонного тіла й запах крохмалю, що линув від чистої постелі. Рита розплющила очі й усміхнулася до тата.

— Прокидайся, сплюшко, — прошепотів той. — Тато відведе тебе нині до школи.

І вийшов з доньчиної кімнати, пропускаючи туди служницю, яка проказувала свою вічну примовку: «А я лінтяюшку за вушко, вставай, лінтяюшко-смердюшко».

Сів у вітальні зі «Словом польським» і високою склянкою лимонно-м’ятної газованої води. Сигарети не закурив, щоб не дратувати Леокадії, котра дуже гнівалася на нього за куріння натщесерце.

Він уже встиг прочитати статтю про арешт Магатми Ґанді та, — і це його дуже зацікавило — про перший бейсбольний матч, який зіграли в Америці вночі при штучному освітленні, коли Рита, вбрана в синє формене платтячко з матроським комірцем, сіла в їдальні й погукала до столу. Поснідали вдвох, бо Леокадія ще спала.

На столі з’явилася тарілка з улюбленої Ритиною кашею по-краківськи, тобто запіканкою з родзинками й мигдалем у малиновому сиропі. Посеред столу Ганна поставила кошичок з булками й прикритий полумисок із сардельками. Батько й донька з’їли все це з величезним апетитом, а черговість страв була в родині звичною: спершу солодке, потім поживне.

За кілька хвилин вони підіймалися вулицею Крашевського вздовж Єзуїтського саду. Рита міцно трималася за батькову руку і, як завжди, розпитувала його про значення химерного символу на каблучці. Попельський ніс її ранець і жартував, примовляючи, що цей магічний знак — пересторога для неслухняних дівчаток. Того ранку він був такий щасливий, що йому навіть на думку не спало, що він страшенно ризикує, от уже другий день поспіль наражаючи себе на дію сонячного проміння. Носити темні окуляри, як стверджували медики, треба було час від часу, а не постійно. Він про це навіть не подумав, так само, як і про слідство, про таємну місію Заремби, навіть про Ренату Шперлінг.

Але всі ці проблеми повернулися, щойно він провів доньку до жіночої школи св. Марії Магдалини. Поцілувавши дитину, батько віддав їй ранець і торбинку із пряничками-юрашками, які вранці купила для неї Ганна.

Повертаючись, він переходив вулицю Сапєги в недозволеному місці, і його замалим не збив лімузин, на задньому сидінні якого розсівся воєводський комендант, інспектор Чеслав-Паулін Грабовський. В одній руці тримав сигарету, а в другій — великий букет червоних гвоздик. Провів Попельського суворим поглядом і навіть щось зауважив шоферові.

Щоб уникнути неприємностей, Попельський швиденько перебіг на другий бік, зупиняючись біля костелу Марії Магдалини. Аварія, яку він щойно ледь не спричинив, затьмарила гарний настрій. Але цей випадок активізував його діяльність. Лімузин начальника нагадав йому про слідство й те, що він занедбав аналіз гебрайських написів. Квіти в руці інспектора підказали, що є речі, важливіші, ніж слідство.

Перепросити Ренату! «Дарма, що вночі на вулиці Лінде її порав якийсь молодий жиголо, — гірко подумав він, — я однаково мушу вибачитися за свою ганебну поведінку в Гутмана».

У пані Боднар на початку вулиці Сапєги Попельський купив букет червоних троянд і помчав із ним униз вулицею Коперника, швидко, проте обережно, пильнуючи, аби не потрапити світло-коричневим черевиком у якусь вибоїнку на тротуарі. За хвилину він уже стояв під будинком, звідки вчора чулися любовні стогони.

— А панна Маріанна Столецька в якому помешканні живе? — спитав у сторожа.

Той перестав замітати тротуар і недовірливо глянув на вкритого подряпинами й синцями незнайомця.

— Довши ни помешкаї, як си буде так волочила, — озвався він нарешті. — Али наразі то мешкаї в третій.

Попельському наче свінуло. Слова сторожа про нескромну поведінку пожилиці із третьої квартири наштовхнули його на думку, що зойки й вигуки, які він чув минулої ночі, могла видавати не Рената Шперлінг, а її товаришка, ота панна Столецька! Отже, він несправедливо звинувачував свою колишню ученицю! Усміхнувся, і, винагородивши двадцятьма грошами похмурого сторожа, чим відразу здобув його прихильність і покращив старому настрій, бігцем піднявся сходами, весело насвистуючи.

Але мінливість настрою цього ранку його не полишала. Між поверхами відчув, що йому забракло повітря. Легені завмерли, наче скуті кригою. «Якщо її товаришка тут вчора займалася розпустою, — думав він, — то де ж була в цей час Рената? У якогось любаса! А може, тут разом із цією Столецькою займалися ménage à trois[35]!».

Важко дихаючи, він зупинився під дверима квартири номер 3. Постукав у зелену шибку, обрамлену із трьох боків металевими сецесійними колосками.

— Ти що, у біса, закохався? — мовив він до себе, відсапуючись. — Що поганого в ménage à trois? Хіба те, що тебе там учора не було!

Останнє запитання й недвозначну відповідь почула Рената Шперлінг, яка стояла у дверях помешкання, вочевидь спантеличена й занепокоєна.

— Доброго дня, панно Ренато, — озвався він, простягаючи їй букет троянд. — Пробачте мою поведінку в Гутмана. Я був п’яний, мав гарячку, крім того... мене ніщо не виправдовує... Хіба лише те шаленство, яке мене охопило...

Рената стояла перед ним, опустивши руки вздовж вузьких стегон. На ній було світле плаття, оздоблене спереду чорними ромбами. Шию й талію дівчини прикрашали великі сірі банти. Вона не озвалася й не глянула на свого гостя. Але й не захряснула перед носом двері, явно даючи йому якусь надію.

— Будь ласка, прийміть ці квіти, і тоді я спокійно піду, — Попельський намагався використати свій шанс і відразу обрав покірливий тон. — Сумний — так, у розпачі — так, але спокійний. Мене охопить мертвий, безнадійний спокій. Та це краще за те шаленство, яке огортає мене, коли я вас бачу...

— Всьо є добре, панно? — поцікавився сторож, який стояв між поверхами, прислухаючись до кожного слова.

— Так, пане Дудеку, все гаразд, — з-за Ренатиного плеча визирнула висока струнка блондинка. — Та заходьте-бо! — нетерпляче кинула вона Попельському. — Бо двері відкриті, й мухи летять.

Едвард не знав, кому дякувати: цікавому сторожеві чи безцеремонній панні, котра, як він здогадувався, і була Маріанною Столецькою. Не встиг, проте, подякувати дівчині, бо та, цокаючи пантофлями, вийшла на балкон.

— Прошу до нашої кімнати, — промовила Рената.

Попельський опинився в маленькій кімнатці, вікна якої виходили на вулицю, де вчора він чув звуки еротичного екстазу. У приміщенні стояли два залізні ліжка, дві ширми й миска на мосяжній різьбленій підставці. За ширмами на стіні були вішаки із сукнями, блузками та спідницями. «Бракує хіба що бюстгалтерів і панчіх, то було б, як у борделі, — подумав Попельський. — За цими ширмами вони, певне, миються. А тоді зсувають докупи ліжка й займаються ménage à trois».

Сперся спиною на стіну. Різкий біль, якого він сам собі завдав, допоміг відкинути цю ницу, проте водночас збудливу думку. Обоє стояли, оскільки єдиним місцем, де вони могли б сісти, було ліжко. Попельський аж спалахнув від самої думки про таку фамільярність.

— То ви приймете квіти від мене?

— Так, — Рената взяла букет і поклала його на столику між ліжками. — Я не злопам’ятна. Але будь ласка, не приходьте сюди більше! Власниця помешкання, пані Зиморович, не дозволяє нам приймати чоловіків...

«Отже, учора власниці не було, — подумав він. — А може, була? Тоді... Невже вчора вони між собою?! Ménage à deux [36]?».

— Мені треба з вами побачитися, — мовив він хрипким голосом. — Це дуже, дуже важливо...

— А ви зухвалий! — панна Шперлінг зальотно посміхнулася. — Спершу прохаєте про одну послугу, пробачення, і відразу ж про іншу...

— Не позбавляйте мене надії! — попрохав він своїм м’яким, лагідним басом.

— Надії на що? — споважніла Рената. — Чи не забагато ви собі дозволяєте, любий пане?

— На те, щоб стати кращим, — до цього питання Попельський був готовий. — Завдяки вам. Після останньої нашої зустрічі я почувався негідником. Як людина важкохвора морально. Нині ви мене почасти вилікували, а я прагну бути зовсім здоровим! І найефективніші ліки у ваших прекрасних руках!

— Які ж це чудотворні ліки?

— Ви погодитеся прийняти моє запрошення до «Лувру»? Це першокласний ресторан, недалеко від вашого дому, якихось п’ять хвилин звідси, — швидко говорив він. — Повечеряємо, поговоримо, а тоді я проведу вас додому. Невже я прошу забагато?

— Сама не знаю, — завагалася Рената.

— Це значить «так»? Ви згодні?

— Угадайте!

— Тоді я по вас прийду!

— Ні, не треба, щоб вас побачила пані Зиморович!

— Сьогодні о восьмій у «Луврі»?

— Я вже вам сказала: вгадайте! А зараз ідіть уже!

— Люблю загадки й добре розв’язую головоломки, — Попельський підніс до вуст вузьку долоню, яка попервах пручалася, а потім зробилася податливою. — Я певен, що відгадав! «Лувр». До побачення в Парижі сьогодні ввечері, панно Ренато!

Збіг сходами вниз легко, мов юнак. Біля відчинених воріт сидів сторож і дрімав на травневому сонечку. Коли Попельський зупинився біля нього, Дудек прокинувся.

— Закурите? — Попельський простягнув йому портсигар з улюбленими «Єгипетськими».

Той витягнув дві сигарети, одну встромив у рота, другу заклав за вухо.

— Для брата у війську, пане Дудеку? — запитав Попельський, задоволено затягуючись.

— Ая, щось си хлопчина фест розкурився!

— Скажіть-но мені дещо, пане Дудеку, — Едвард витягнув з гаманця чергові двадцять грошів. — Учора об одинадцятій вечора пані Зиморович була вдома чи ні?

— Не було її, — сторож простягнув руку до грошей. — Поїхала на дачу до Брюховичів, а ниньки вертає!

— А обидві панни були? — Попельський виявився спритнішим, і монети сторожеві не віддав.

— А то чого ви такий скорий! — Дудек ласо дивився на гроші. — Таке більше коштуї!

— Це все мені й так задорого обходиться, — Попельський заховав монету до кишені й рушив залитою сонцем вулицею.

— Та чекайте! Але ж бо ви швидкий! — сторож підбіг до Едварда й прошепотів йому на вухо: «Чорнявої біні[37] не було, а в панни Столецької то цілу ніч інжинер був».

— Який інженер? — у Попельському прокинувся поліцейський. — Ви його знаєте?

— Та я ґанц[38] забув-им, як він си називаї!

— А це вам не нагадає? — у випещених пальцях Попельського блиснули двадцять грошів.

— Той цванциґер[39] мині геть-чисто все нагадав, — Дудек сховав монету. — Інженер граф Бекерський. Маї виликий маєток, али де, то я ни знаю.

Попельського огорнула така ненависть, що він побачив, як власник маєтку в Стратині лежить у крові й блювотинні біля кам’яниці. Простягнув сторожеві руку. Краще, аби він був на його стороні, коли із Бекерським — рано чи пізно — станеться щось погане в цьому будинку на Лінде. А потім він більше про це не думав. Усю його увагу поглинули картини ménage à deux — з ним та Ренатою в головних ролях.

Коли повернувся додому, його настрій уже вкотре цього ранку змінився. Леокадія сповістила, що телефонували від секретаря самого воєводського коменданта. Інспектор Чеслав-Паулін Грабовський бажав зустрітися з Попельським сьогодні о шостій у себе в кабінеті.

VI

До призначеної Попельському воєводським комендантом години залишалося ще чимало часу. Майже весь день. Двогодинного сну було б достатньо, аби переспати найяскравіше полудневе сонце й відновити сили, підірвані вчорашньою пиятикою. Якраз стільки часу було потрібно, щоб відпочити після непередбачуваних і мінливих ранкових подій, які випробовували його почуття.

Попельський заслонив штори в кабінеті, на голову натягнув гаптовану пов’язку для очей і заліз під ковдру. Заплющив очі й почав чекати моменту, коли думки припинять безладний рух у голові й перетворяться на шерег картин — ніжних, спокійних і сонних. Якщо вони не виникали, викликав їх сам: перед його очима простягалися широкі українські степи, великі ріки. Ці видіння були останньою розпачливою спробою прикликати до себе Морфея. Потому приходив або сон, або сухе, сповнене деренчливих звуків, ненависне безсоння.

Зараз думки відмовлялися коритися, Попельський не міг уявляти річок і просторів зеленої України. Замість цього в збудженій пам’яті виринали то ніжний овал обличчя Ренати Шперлінг, з її великими зеленими очима, то стиснені вуста й грубе лице інспектора Чеслава-Пауліна Грабовського. І одна, і друга картина викликали сильне хвилювання, хоча й дуже різного характеру. І те, й інше спричиняло докори сумління. Рената застерігала: «Festina lente[40]!», комендант репетував: «Я повинен взяти вас знову на роботу, а ви приходите й нічого не знаєте про написи Гебраїста!».

Попельський рвучко відкинув ковдру, підвівся й важко всівся за письмовим столом. Засвітив лампу, перевірив, чи штори щільно затуляють вікно, а тоді заходився коло роботи. Розіклав на столі аркуші з гебрайськими написами й довго на них дивився. Тоді розкрив гебрайський біблійний конкорданс і виписав усі місця у Старому Завіті з використаними в обох текстах словами. Зі своєї великої книжкової шафи, оздобленої постатями женців, витягнув примірники Біблії чотирма мовами — польською, гебрайською, грекою та латиною.

Йому здавалося, що фрази вбивці випадкові, безграмотні, примітивні й узагалі безглузді. Відчував, що вони лише імітують глибокий окультний зміст. Тому вирішив розглянути їх в інших контекстах, зрозуміти з точки зору етимології. Своїм «Вотерманом» переписував чотирма мовами біблійні місця на маленькі карточки, там підкреслював слова, які використовувалися в повідомленнях убивці й силкувався дістатися їхнього первісного значення. Потім порівнював ці значення в чотирьох мовних версіях, відчуваючи чимраз сильніше збудження. Його захоплювала не стільки якась незрозуміла мета праці, скільки сам процес. Подобався навіть власний чіткий почерк, радували підкреслення червоним чорнилом значеннєвих відмінностей, скрип пера на папері й навіть запах відчиненої книжкової шафи. Попельський не помітив, як минув полудень, ледве відреагував на повернення зі школи Рити й донин поцілунок у батьківську щоку, майже не відчув смаку обіду, котрий йому подали в кабінеті. Лише близько третьої він знесилився. Безвладно сперся на крісло, ноги простягнув перед собою й зі зростаючим невдоволенням глянув на свої нотатки. «Авжеж, — думав він, — саме цим я збираюся нині вразити інспектора Грабовського. Науковим аналізом. Скажу йому, що гебрайське слово «досвітня зірниця» споріднене зі словом «зачарувати»! Ото старий зрадіє! Ото вже мене похвалить! Він лише гляне й солодко прокаже: «Чудова наукова доповідь, пане! Вам би професором в університеті бути, але там, як я чував, не надто хочуть вас бачити». Гляне на список своїх працівників і додасть: «А в нас, якщо я не помиляюся, немає жодної професорської ставки».

Попельський підвівся, закурив сигарету й скинув з лоба пов’язку для очей. Треба було переключитися на щось інше, щоб відігнати вигляд сердитого коменданта Грабовського.

На найнижчій книжковій полиці стояли річні підшивки часопису «Deutsche Schachzeitung», який він колись передплачував. Витягнув перший-ліпший і почав гортати. У рубриці «Цікавинки» натрапив на розповідь про шифрування інформації за допомогою ходів шахового коня. Отож певна дуже заможна й нещасливо закохана панна надсилала своєму бідному коханцеві начебто позбавлені змісту листи. Адресат, у якого батьки коханої відібрали будь-яку надію на одруження, знав, що вихідною точкою є літера у правому горішньому куточку листа. Просуваючись від тієї літери ходами коня, він прочитував таємні послання й зізнання. Батько панни, палкий любитель шахів, якогось дня розшифрував ці листи й дійшов висновку, що його донька відзначається небуденним розумом і не могла помилитися у виборі майбутнього чоловіка. Він погодився на шлюб і ця історія закінчилася хеппі-ендом.

Читаючи це повідомлення, Попельський раптом замислився. Безглуздя дурнуватих речень, які писала шахістка, було лише вдаваним, а справжній зміст приховувався за кодом, відомим тільки закоханій парі. А може, за ідіотськими написами Гебраїста теж щось криється? Може, їх слід читати, стрибаючи по літерах, з яких вони складаються? А раптом щось означає, кожна третя гебрайська літера. А якщо кожна четверта? Але через скільки літер треба перестрибнути? Без цієї інформації можна бавитися до кінця життя, — подумав він, — особливо, якщо стрибок є змінним! Може, спершу треба перестрибнути дві літери, а потім п’ять? А що, коли числа стрибка утворюють якусь систему?

Підвівся й почав кружляти кімнатою із сигаретою в зубах. Якщо і перший, і другий напис зашифровано на однакових засадах, то він мусить відшукати в них щось спільне. Сів над картками й перечитав польський переклад обох послань.

Кров, вістря, руїна, ворог, кінець, смерть для сина досвітньої зірниці (Люцифера) не є плямою і не є злом.

Сонце сховалося, [був] плач людський, бог замордований і настало свято для піднебіння стерв’ятника й левіафана.

Звичайно, спільним в обох написах був мотив диявола — названого один раз сином досвітньої зірниці, тобто Люцифером, а вдруге — Левіафаном. Це може бути слід! Адже у християнській традиції числом сатани є 666! Можливо, треба відлічувати кожну шосту літеру? А може, стрибати шістдесят шість чи навіть шістсот шістдесят шість разів?

Попельський почав перевіряти найпростіше припущення. З першого гебрайського тексту він виписав кожну шосту літеру:

דםדרבןעיאויבאפסמותלבןשחרלאכויהולאחלי

↓

ןבתרהי

Те саме зробив і з другим:

שמשחבאשיחאדםאלהרוגויהיחגלחךדיהולויתן

↓

אםגגהן

отримуючи два слова із шести літер, ןבתרהי та אםגגהן. Гарячково кинувся до гебрайсько-німецького словника Гезеніуса й до граматики того ж таки автора. І не знайшов там жодного слова чи жодної форми, яка б відповідала гіпотетичним виразам, що складалися із цих літер.

Попельський обхопив долоням голову й потер скроні. Його увагу привернула певна послідовність. Якщо після кожної позначеної літери поставити риску, відокремилося б по шість змістовних слів або фраз. Він швидко занотував це й отримав два буквені квадрати. Кожний з них утворювався шістьма літерами.

Підійшов до вікна, злегка відхилив штору й відчинив кватирку, у яку відразу почав виходити застояний у кімнаті дим. За мить у голові йому проясніло. «Квадрати, які складаються з літер, — думав він, — це не що інше, як магічні квадрати». Відразу пригадав собі найвідоміший з них: латинський магічний квадрат, літери якого, коли прочитати їх горизонтально й вертикально, утворювали однакові слова, з яких складалося безглузде речення «Сівач Арепо насилу тримає колеса».

Він уже почав виписувати літери з обох гебрайських квадратів і розташовувати їх вертикально, коли до кімнати увійшла Леокадія.

— Уже п’ята, Едварде, — посміхнулася вона, — а ти все розв’язуєш шаради. Ти казав, що повинен піти до університету по якусь книжку, а потім у тебе важлива зустріч... Не думаю, що комендант Грабовський повірить у виправдання: «Я запізнився, пане інспекторе, бо мене захопила така собі головоломка».

Леокадія помилялася. Начальника львівської поліції охопив нині чорний розпач, і Грабовский ладен був піти на величезні поступки й повірити в найнеймовірніші виправдання, якби завдяки цьому справа вбивств Люби Байдикової та Лії Кох зрушила з місця.

VII

Начальник львівської поліції, інспектор Чеслав-Паулін Грабовський дивився на Едварда Попельського непривітним поглядом.

День іменин почався для начальника Воєводської комендатури поліції начебто чудово, бо до нього із привітаннями зателефонував сам головний комендант.

— Ну, і насамкінець — побажання щодо твоїх безпосередніх обов’язків, — полковник Януш Яґрим-Малешевський завершив довгу тираду з переліком усіх благ. — Бажаю тобі, брате, аби ти швидко схопив цього бандита, про якого пишуть в усіх львівських газетах...

— Дякую тобі від щирого серця за дружні слова, — мовив Грабовський до свого шефа. — І за останні побажання, які от-от сповняться...

— От і чудово, бо нам у Варшаві здається, що ця тварюка, котра вбиває жінок і надсилає жидівські листики, грає вам на носі. У нас тут є інформація, що преса готується до чергових нападок. Ти ж бо знаєш, що це може бути неприємно...

— З Варшави не все так гарно видно, — Грабовський пополотнів. — Ти чекаєш докладного рапорту?

— Чекаю, старий друже, — Яґрим-Малешевський говорив повільно й чітко, — що ти приємно проведеш нині свої іменини. А післязавтра, коли ти гаразд перепочинеш, то надішлеш мені докладний рапорт і ймовірний запит на експерта в жидівських справах. У нас тут таких чимало...

— Вельми тобі вдячний, та це зайве. У нас тут їх теж доволі.

— Прекрасно. Що ж, успіхів і ще раз — усього найкращого з нагоди іменин!

Під час урочистостей у залі комендатури Грабовський був у паскудному настрої. Він неуважно слухав промови й побажання керівників відділів, інспекційного офіцера й начальників комісаріатів. Коли вони закінчилися, підвівся з робленою посмішкою, ледь затинаючись, подякував за теплі слова, а потому зійшов з підвищення із чаркою горілки в руці, аби цокнутися з усіма поліцейськими, що працювали під його орудою. Під час цього щорічного ритуалу він обмінювався кількома словами з кожним, намагався навіть жартувати, але його відсутній погляд і похмуре обличчя зводили нанівець силувані дотепи.

І раптом обличчя Грабовського проясніло й на ньому з’явилася широка, щира посмішка. Це трапилося тоді, коли він цокався чарками з аспірантом Вільгельмом Зарембою, і з вуст підлеглого почув такі слова:

— Пане коменданте, можливо, ви згодитеся прийняти й вислухати звільненого зі служби комісара Едварда Попельського? Він знає, як розв’язати справу Байдикової та Кох.

Грабовський удруге цокнувся із Зарембою, посміхнувся й продовжив обходити присутніх, приймаючи вітання. Проте жодні слова не справили йому такої приємності, як прохання аспіранта. Кожен, хто бажав би комендантові швидко спіймати якогось злочинця, наразився б на його гнів, бо ці слова він сприймав як натяк на безпорадність поліції. Усі підлеглі Грабовського це усвідомлювали і як вогню уникали розмов про нещодавні вбивства ворожки й повії. Сьогодні, крім безпосереднього начальника, полковника Яґрим-Малешевського, про цю справу заговорив лише Заремба, але це було не пустопорожнє побажання, а конструктивна, важлива пропозиція.

Інспектор завершив свій іменинний обхід, вихилив чарку й закусив, а тоді вклонився присутнім і всі розійшлися. Сам він сів у кабінеті, попрохав секретарку не з’єднувати його ні з ким протягом чверті години, хіба що телефонуватимуть від воєводи чи архієпископа, а тоді замислився над Зарембиними словами.

Можливо, раніше він сприйняв би їх як зухвальство, безпардонне порушення субординації, бо Заремба не повідомив, про це свого безпосереднього начальника, Коцовського. Іншим разом, може, і так, але не зараз. Йому чудово були відомі стосунки, що панували в Слідчому відділі, і він знав, що службовий шлях у цьому випадку виявився б тупиком: Коцовський був запеклим ворогом Попельського й унеможливив би будь-яку участь останнього в розслідуванні. Сам Грабовський високо цінував Лиссого, проте не вагався ані хвилини й звільнив його після скандалу з начальником. Комендант був прихильником рішучих дій, і продемонстрував це зовсім нещодавно, придушуючи заворушення в українських селах, тому мало не важким злочином уважав будь-який прояв несубординації щодо начальства й про такого нахабу не бажав більше ніколи чути. Сьогоднішній ранковий дзвінок і легенький натяк з боку полковника Яґрим-Малешевського похитнули погляди Грабовського на подібні провини. Слова шефа про черговий напад преси повністю їх змінили. Грабовський чудово пригадував ситуацію кількарічної давнини, коли він у Ковелі дав інтерв’ю часопису «Креси». Його висловлювання про «бандитизм, характерний для місцевого населення», перекручене репортером, викликало в сеймі бурю. Тоді фракція депутатів-комуністів вимагала притягнути його до відповідальності. Щоправда, «Креси» згодом умістили спростування, проте ненависть Грабовського до преси не зменшилася.

Він ухвалив рішення. Перш ніж пролунав дзвінок із вітаннями від архієпископа Твардовського, іменинник віддав секретарці розпорядження викликати Попельського на шосту.

Хвилину тому саме вибило цю годину й Попельський сидів перед ним. Зі своєю побитою пикою, у новому, ідеально скроєному костюмі, він нагадував альфонса або гангстера із Чикаго. Можливо, така підозріла зовнішність раніше й викликала б невдоволення інспектора. Алє не сьогодні. Тим більше, не після ранкового дзвінка головного коменданта.

— У мене небагато часу, — Грабовський хотів було додати «пане комісаре», але ці слова аж ніяк не пасували до чоловіка з обличчям у синцях і подряпинах, та ще й у цивільному вбранні. — Отже, до справи!

— У мене є інформація, яка допоможе схопити Гебраїста, — Попельський знав, що Заремба вже повідомив прізвисько злочинця в Слідчому відділі.

— Тоді передайте її підінспекторові Коцовському, — комендант підвівся з-зі столу й обсмикнув мундир. — Мені відомо, що ви вже з ним співпрацюєте як експерт зі старожитніх мов. Якщо надана інформація справді прискорить розслідування, ми оцінимо вашу віддану громадянську позицію. Щось іще?

Попельський теж підвівся.

— Прошу дати мені шанс на виправлення, — він очікував роздратування начальника. Хочу очистити себе в очах керівництва й отримати шанс повернутися до поліції.

— Нині я дізнався, що ви знаєте, як схопити Гебраїста, — Грабовський сів, — і тому вас викликав. Натомість я тут чую про якесь очищення. На це в мене часу немає, пане!

— Усе це взаємопов’язане, — Попельський перевів подих. — Інформація, яка веде до злочинця, є таємною. Я отримав її як приватний детектив, можу скористатися нею сам, розшукати Гебраїста, а поліцію повідомити лише на кінцевому етапі мого слідства, щоб потім спільно схопити вбивцю. А можу співпрацювати з поліцією віднині. Я не знаю, що мені робити... Якби ви дали мені бодай якесь сподівання на повернення...

— Геть! — гаркнув Грабовський. — Що ти собі дозволяєш, ти, п’янюго?! Шантажувати мене?! Геть звідси!

Попельський підвівся й вийшов. Комендант упав у крісло й посміхнувся. Можливо, раніше він викинув би нахабного прохача й забув про його пропозицію. Алє не зараз. Не після дзвінка Яґрим-Малешевського. Він уже зіграв роль розлюченого начальника. Тепер настав час діяти. Підняв слухавку.

— Панно Ядзю, — мовив він до секретарки, — наберіть мені, будь ласка, домашній номер Коцовського. Cito[41]! Але спершу зупиніть біля виходу Попельського!

Телефон озвався за мить.

— Поверніться до кабінету, — проказав Грабовський у слухавку. — Зараз поговорите з мого апарата з підінспектором Коцовським. Я особисто контролюватиму це слідство! Швиденько піднімайтеся нагору, бо в мене бенкет у «Віденській»!

— Прийміть найкращі побажання з нагоди іменин, — почувся хрипкуватий голос Попельського. — Зараз прийду!

Уперше за нині слова привітання видалися Грабовському справді приємними.

VIII

Попри будень, о пів на восьму в «Луврі» вже не було вільних столиків. Зрештою, таке тривало вже три роки, відколи ресторан здобув нового власника, позбувся старої назви «Renaissance» і отримав сучасну, «паризьку». Попельський відшукав місце лише завдяки офіціантові, який добре пам’ятав щедрі чайові, отримані від голомозого добродія. Спритний працівник чудово знав, що такий собі викладач гімназії саме закінчує вечеряти за бічним столиком, і має звичку виходити з ресторану, щойно проковтнувши останній шматок. Отож він посадовив Попельського за службовий столик, і вже за мить вів його, без угаву повторюючи на всі боки «цілую ручки», до щойно звільненої викладачем ложі, освітленої лампою, яка стояла посеред столу.

Попельський зиркнув у дзеркало на свій смокінг і старанно пов’язаного білого метелика, тоді задоволено оглянув отриманий столик і вручив офіціантові двадцять грошів за те, що той підшукав йому такий романтичний куточок, ідеальний для побачення з Ренатою Шперлінг.

Проте нараз довелося йому задовольнитися товариством сердитого й спітнілого Заремби, який увіпхався до ложі.

— Пане старший, — Попельський погукав офіціанта, і той негайно з’явився. — Будь ласка, карафку чистої горілки Бачевського і якісь перекуски.

— Ковбаска, яєчка, який-небудь біфштексик? — запитав офіціант.

— Несіть усе, але замість ковбаски шинку, таку, знаєте, жирненьку, якраз під горілочку, — Попельський радісно привітався із Зарембою. — Випий, брате, я частую, старий нині пристав на мою пропозицію, невдовзі знову будемо колегами.

— Та це мені відомо, — буркнув Заремба. — Замість того, аби сидіти вдома з моєю Владзею або вичепуритися, як ото ти, натягнути смокінга і йти на танці, я за наказом Коцовського вже півтори години, як обдзвонюю працівників з усіх комісаріатів, щоб вони перевірили твій слід на Задвужанській. Не міг старий почекати до завтра? Я собі сиджу вдома, вечеряю, аж тут телефонує Коцовський і репетує, що все має бути cito! Від завтра мені теж доведеться туди ходити!

— А я разом з тобою. Але все це від завтра. А зараз випиймо, — Попельський розлив принесену офіціантом горілку — за твій гарний настрій і за нашу справу на Задвужанській! За погибель Гебраїста!

Випили. Ароматна жирненька рожева шинка зникла в роті Попельського. Заремба обмежився тим, що понюхав хлібну скоринку.

— Ну, і що? — Едвард закурив сигарету. — Вони вже подалися на Задвужанську розпитувати про математика, який знає гебрайську?

— Отримали такий наказ і пішли, — Заремба зручно вмостився на стільці. — А я можу, нарешті, повернутися до своєї Владзі. Налий-но мені ще одненьку! Бачу, ти в «Луврі» наче в себе вдома. Саме так висловилася Льодзя, коли я запитав її, де ти.

Попельський виконав прохання друга, а тоді глянув на годинника. Була за чверть восьма.

— Ти мене шукав? — запитав він, піднімаючи чарку.

— Так.

Випили й видихнули. Яйце в майонезі опинилося на виделці Попельського. Заремба цього разу сягнув по шинку.

— Щоб розповісти мені про акцію на Задвужанській?

— І чого ти так допитуєшся? — Заремба посміхнувся, уперше за весь вечір. — Це що, допит? Позираєш щомиті на годинник, без угаву сиплеш питаннями... Невже це значить «давай, старий Вільгельме, паняй звідси, бо в мене тут невеличке rendes-vous», як слушно припускає Льодзя?

— Справді, моя поведінка означає саме це, за винятком одного: «паняй звідси». Хочеш, то сиди. Познайомишся з гарною панною!

— Перш ніж я її побачу, — Заремба занепокоєно озирнувся й заговорив тихіше, — розповім тобі, що довідався про такого собі графа Юзефа Бекерського.

— Говори, — Попельський напружився.

— На нього існує добряча картотека...

— У нас?

— Ні, у Воєводському управлінні, у Відділі громадської безпеки. Мій колега Франьо Пірожек розповів мені, що там, у тих справах...

— Ну, давай, продовжуй, Вілеку!

— Він походить із православної й зрусифікованої люблінської шляхти, — Вільгельм говорив повільно й повагом, наче цитуючи слова Пірожека. — Після війни, під час якої йому довелося воювати в царській армії, граф купив підупалий маєток Коморницьких у Стратині. Попри те, що він називає себе графом і має аристократичні претензії, у маєтку з’являються лише особи непевного походження. Оточив себе росіянами, колишніми товаришами по зброї. У тих околицях подейкують про пиятики, які він із ними влаштовує. Колись на нього надійшла скарга до відділку в Рогатині. Такий собі Василь Терещенко заявив, що той звабив і зґвалтував його доньку. Алє через якийсь час забрав цю скаргу...

— Бо, певне, вельможний пан граф заплатив йому або залякав, — замислено мовив Попельський. — Він вважає себе середньовічним сеньйором, якому належить право primae noctis[42]...

— Слухай далі, — Заремба роззирнувся залою, поглядом шукаючи жінку, на яку чекав його друг. — Наш граф — завзятий націоналістичний діяч, антисеміт і фанатичний русофіл. Віднедавна виявляє неабияку політичну активність, кажуть, наче він збирається кандидувати до сейму й шукає собі спільників. Оце й усе. Більше гріхів не пригадую. Піду додому, приголублю Владзю.

— Спасибі, — Попельський швидко занотував у пам’яті почуте. — дуже тобі вдячний, мій дорогий.

— Ого, який ти нині ґречний, який чемний! А я ж нічого особливого для тебе не зробив! — Заремба підвівся з місця й простягнув другові велику, м’яку долоню. — Але ти такий добрий, певне, через ту панну! А її немає! Не переймайся, брате. Вона тебе випробовує. Певне собі гадає: «Якщо любить — почекає!».

Рената спізнилася на понад чверть години, хоча з вулиці Лінде до «Лувру» було не більше, як п’ять хвилин неквапного ходу.

IX

Угледівши Ренату Шперлінг, Попельський тієї ж миті пробачив її запізнення на двадцять хвилин. Вона виглядала приголомшливо. На ній була сукня до колін з подолом «зубчиками» та квадратним гаптованим викотом. Між персами в’юнився разок коралів. Коли Едвард підхопився, аби привітатися з нею, то подумав, що радо, бодай на хвильку, перетворився б на її намисто, яке так довірливо лежало між м’яких горбочків.

Він дивився на неї несміливо й поводився незграбно, як переляканий гімназист у кабаре. Попельський віддавна не зустрічався із жінкою, завойовувати яку слід було поволі й терпляче. Віддавна не зазнавав таких невимовних почуттів і захоплення.

Його настрій передався й Ренаті. Дівчина не могла вирішити, яку вибрати страву, а пізніше, коли замовлення принесли, була збентежена її вишуканим виглядом. Мовчала, невпевнено настромлюючи на виделку шматочки смаженої на рожні пулярки з перловою кашею та спаржею й ледь пригублювала чарочку з горілкою. Едвард замовив рябчиків із брусницею й ретельно стежив, щоб не перебрати з випивкою. Це постійне рахування чарок сердило його й дратувало.

Говорив переважно Попельський, причому йому здавалося, що він має сипати блискучими жартами та компліментами. Перші йому аж ніяк не вдавалися. Від других він, нарешті, теж відмовився, зрозумівши, що настрій у Ренати не найкращий. Необачним і занадто наполегливим фліртом він міг образити її. Залишалося або запросити Ренату до танцю, або провадити приємну дружню бесіду, яка б викликала в дівчини довіру й затьмарила жахливі враження від зустрічі в Гутмана. Позаяк його танцювальні здібності були більш, ніж скромними, він обрав розмову.

— Розкажіть мені, будь ласка, — посміхнувся він, обертаючи на пальці каблучку, — що ви робили всі ці роки, коли ми не бачилися?

— Після закінчення гімназії я виїхала до Кракова, до рідних, — було помітно, що ця тема не викликає в молодої жінки особливого пожвавлення. — Там закінчила торговельні курси. А потім уже тільки працювала — то тут, то там... Бухгалтеркою. Останнє місце роботи було в Бекерського.

Почувши це прізвище, Попельський негайно втратив рештки гарного настрою. Він навіть гадки не мав, про що вони далі розмовлятимуть. Тож він похмуро мовчав і курив сигарету. Не знав, що робити з руками, коли вона закінчиться. Може, випити? Карафка з охолодженою горілкою спокушала його схопити й перехилити її, але це була диявольська пастка, яка могла загрожувати втратою контролю.

— Можна запросити вас потанцювати? — запитав він нарешті у відчаї.

— Так, за хвилинку, — відповіла Рената. — Я лише причепурюся.

Невдовзі вона повернулася з убиральні й очікувально глянула на нього. Попельський підвівся й жваво рушив на танцмайданчик зі своєю молодою супутницею. На щастя, заграли віденський вальс, ритм якого він відчував, мабуть, найкраще.

Підтримував рукою ледь відхилену дозаду Ренату і, вальсуючи залою, спогадами повертався до щасливих років навчання у Відні, де він саме у вальсі здобув жінку свого життя, Стефанію, якій через кілька років, уже у Львові, надягнув обручку на підмізинний палець. Ці звуки віденського вальсу бриніли йому в голові, коли за рік він сидів біля її смертного ложа, яке водночас було місцем народження Рити.

Такі думки супроводжували його під час танцю й пізніше, коли вони повернулися до столу. Поступово Попельський розповів Ренаті історію свого життя: говорив про навчання в серці цісарсько-королівської імперії, про гру в шахи й карти на гроші у віденських кав’ярнях, завдяки чому він міг жити розкішно, про війну та російський полон у далекому Нижньому Новгороді, про захоплення математикою та класичними мовами. Розповідав і про Стефанію, про Леокадію, про яку все місто пліткувало, наче вона живе з ним на віру, про кохану Риту. Згадка про доньку неочікувано викликала в нього сльози, ніби він не бачив своєї дитини кілька років.

Йому здавалося, що Рената не нудьгує, вислуховуючи його біографію. Та водночас Едвард був свято переконаний, що це не запаморочить їй голови настільки, щоб її можна було спокусити. Зрештою, він позбувся цих прагнень. Розповідав про своє життя, аби уникнути незручної мовчанки, яка весь час западала на початку їхньої зустрічі. Зберігав властивий зрілим мужчинам спокій, для яких приємністю є проведений у товаристві вродливої, молодої жінки вечір.

— Ви про одне не сказали, — зауважила Рената, коли він замовк. — Про свою роботу в поліції. Вам вона подобалася?

— Продовжує подобатися, — Попельський посміхнувся. — Віднедавна я виконую квазіполіційну роботу. І це відчули навіть мій ніс і спина.

— Пробачте, — Рената почервоніла. — Мені не слід було про це говорити. Усе це через мене...

Попельський усвідомив, що ніколи не здобуде її прихильності, якщо він повсякчас викликатиме в неї почуття провини. Вилаяв себе подумки за дурні слова й гарячкою думав, як усе це перетворити на жарт. На жаль, він не міг пригадати жодного анекдота, bon mot[43] чи каламбура.

— Я не можу вплинути на ваше майбутнє, — сяйнуло раптом Попельському, — і ви теж безсилі змагатися із власного та моєю долею. Усі безпорадні перед обличчям фатуму, який завжди сильніший за нас. Проте я терпляче чекатиму, доки ви зглянетеся на мене, — він обійшов довкруж столу й уклонився їй, простягнувши руку.

— Потанцюймо, — посміхнулася вона задумливо. — І тоді я піду!

Наступним танцем був фокстрот, який Попельський ненавидів. Він щомиті помилявся, кумедно відхилявся дозаду, задивившись у розмальовану фресками стелю, й навіть не глянув на свою партнерку, щоб не добачити, бува, глузування в її очах. Коли музика вмовкла, він полегшено зітхнув, провів Ренату до столика й кивнув офіціантові, щоб той приніс рахунок.

Вийшли мовчки. Колишня зніченість немовби розтанула у свіжому повітрі. Мовчанка більше не здавалася незручною, вона нагадувала легеньку задуму друзів, коли кожне думає про свої справи, спокійно роззираючись довкола.

Отак і Попельський розглядав зараз чудові кам’яниці на Сикстуській, а Рената дивилася під ноги, щоб не зачепитися туфельками на нерівному тротуарі.

Зупинилися перед кам’яницею на Лінде.

Попельський знову нахилився над вузькою Ренатиною долонею. Припав вустами до гладенької шкіри й дрібних кісточок її руки.

— Дякую вам за приємний вечір, — молода жінка посміхнулася й заговорила дуже тихо, боязко позираючи на темні вікна будинку. — Мені вдалося відпочити від моїх щоденних клопотів. Від товаришки по кімнаті, дівчини непередбачуваної й трохи егоїстичної, від моєї хазяйки, яка весь час бігає до костьола, а нам дорікає зужитим світлом... А ви бодай трохи відволіклися цього вечора від проблем?

— Я мрію про те, — проказав він чітко, пильно зазираючи їй в очі, — щоб завдяки вам таких вечорів у мене було більше. Усі ваші негаразди стали моїми. Я тут для того, щоб їх долати!

— Ви піщинка, якою грається вітер моєї долі, — дещо мелодраматично відповіла Рената і, зіп’явшись навшпиньки та спершись рукою йому на плече, поцілувала Попельського в щоку.

Попельський стояв і дивився, як вона заходить до будинку. Не міг збагнути, чи щока йому палає від недавніх ударів, чи від поцілунку дівчини, не був певен, чи музика, яку чує, це не марення ледь сп’янілого розуму, чи, може, це всі львівські янголи співають «Magnificat»?

X

Коли Едвард Попельський повернувся додому, йому продовжував вчуватися янгольський спів. Він привітався із сумною й мовчазною Леокадією, поцілувавши її в щоку, смокінг і метелика змінив на домашню куртку й шийну хустку, а тоді із сигаретою в зубах сів біля письмового столу. Знову відкрив нотатки, словники й навіть німецьку книжку про магічні квадрати, позичену перед зустріччю із Грабовським на кафедрі класичної філології, яку Едвард віднедавна волів оминати десятою дорогою. Алкоголь уже встиг випаруватися йому з голови, так само, як щастя, викликане Ренатиним поцілунком. Остання подія не лише не викликала любовного очамріння, а навпаки, стала поштовхом до дій. Він усвідомив, що лише напружена праця допоможе розшифрувати повідомлення Гебраїста, а це поверне йому добре оплачувану посаду в поліції, що своєю чергою дасть змогу стати на ноги й здобути прихильність вродливої жінки, якій зараз потрібні підтримка й опіка. Він заходився вивчати німецьку книжку. Львівські янголи тепер оспівували вже не Deum magnificum[44], a quadratum magicum[45].

Леокадія стояла на порозі й спостерігала за кузеном, який поринув у роботу настільки, що навіть не помітив, коли вона увійшла.

— Я стукала, але ти, здається, не почув, — промовила Леокадія, коли він нарешті глянув на неї ледь роздратованим поглядом. — Ти не посидиш зі мною у вітальні? Я саме розкладаю пасьянс, але він ніколи не виходить на самоті.

— Це якийсь парадоксальний пасьянс, — Едвард посміхнувся до кузини. — Адже це гра для самотніх. Хіба тут потрібні якісь флюїди іншої людини?

— Так, присутність іншої особи необхідна, — підтвердила Леокадія. — Я добре знаю цю гру. Ну, візьми свою книжку й посидимо разом! Тоді пасьянс складеться!

— Не можу, Льодзю, — його погляд знову помандрував до книжки, зміст якої він саме уважно вивчав. — У мене дуже важлива справа...

— А що ти робиш? — вона зазирнула йому через плече. — Це магічні квадрати? — запитала Леокадія, помітивши латиський квадрат «Sator Arepo».

— Так, — Едвард поклав у книжку закладку й уважно глянув на кузину. — Тобі щось відомо про них?

— Особливо багато я знаю про один з них, — вона ледь всміхнулася. — Але розповім лише тоді, коли прийдеш до вітальні.

— Мені шкода, — Едварда охопило роздратування, — але маю термінову роботу, не можу побути з тобою.

Леокадія безсило сіла в кріслі біля письмового столу й кілька хвилин роздивлялася впорядкований кабінет кузена: нотатки, розкладені віялом на столі, картки, складені рівненьким стосиком, дві чорнильниці — одна із синім, інша із червоним чорнилом, книжку на підставці, словники, розставлені від найменшого до найбільшого, масивну книжкову чотиридверну шафу й дві гравюри над нею. Одна зображувала смерть Сократа, інша походила з якогось математичного твору й на ній була куля, вписана у циліндр. Глянула в роздратовані зеленкаві Едвардові очі. Підвелася, і її струнка постать нагадала Попельському знак запитання. Підійшла до ретельно застеленого ліжка й нервовим рухом відкинула ковдру.

— Я знала, що так буде, — сухо мовила вона. — Що коли підняти твою ковдру, то простирадло виявиться напнутим так, що від нього відскочить монета. Усе чудово організоване, усе продумане до найменших дрібниць, усе напнуте, як твоє простирадло. — Попельський дивився на неї зі зростаючим здивуванням. — Я знаюся на магічних квадратах, — буркнула вона. — А найкраще на одному з них. Це числовий квадрат. Він помітний на Дюреровій гравюрі. Додай числа в кожному стовпчику, додай числа в кожному рядку і додай числа по діагоналях. Вийде завжди 34. — Попельський швидко занотував це на картці. — А тепер відгадай мою загадку, — Леокадія зловісно підвищила голос. — Тобі відомо, як зветься ця гравюра? Перевір, і дізнаєшся про мене дещо, ти, егоїсте!

Вона швидко вийшла з кузенового кабінету. Едвард полегшено зітхнув і почав нервово гортати книжку. Через кілька хвилин ляснув себе по лобі, рвучко схопився й побіг до вітальні. Там нікого не було. На столі лежали розкидані карти. Пасьянс не склався.

Попельський постукав у двері спальні Леокадії. Тиша. Натиснув на клямку, але та не піддалася. Двері були зачинені. Повернувся до свого кабінету й сів біля столу. Дивився на одну зі сторінок розгорнутої книжки. На ній була зображена гравюра Дюрера з магічним квадратом. Під нею був підпис «Меланхолія».

XI

Наступного ранку о шостій годині служниця Попельського, Ганна Півтораніс почала наспівувати псалми. Це був щоденний ритуал, який Леокадія насилу терпіла, а її кузен навпаки, беззастережно сприймав як одне з важливих свідчень незмінності навколишнього світу. Едвард часто чув їх крізь сон, і таким чином вивчив напам’ять усі вишукані порівняння на адресу Богородиці. Крім того, він був переконаний, що мелодійне Ганнине наспівування гарно впливає на його сон.

Цього ранку припущення Попельського підтвердилося. Ганна несподівано припинила співати, і Едвард негайно прокинувся. Він розплющив очі й прислухався. Десь далеко, з боку вхідних дверей, долітав чийсь тихий голос, упізнати який заважало розгніване буркотіння й сопіння Ганни. «Певне, якийсь волоцюга», — подумав Попельський, повертаючись на другий бік. Але дискусія біля дверей тривала задовго, із жебраком Ганна розправилася 6, як звичайно — коротко й рішуче. Тим часом служниця підвищувала голос і різко пояснювала щось непроханому заброді. Попельський уловив кілька разів повторену фразу: «Господар спить». Підвівся з ліжка й відчинив двері свого кабінету.

— Будь ласка, розбудіть його, — долинув голос.

— Він завше спить до полудня, — розгнівано просичала Ганна.

— Запевняю вас, що почувши, що це я, він негайно прокинеться, от бачите, він уже не спить.

У дверях стояла Рената Шперлінг і дивилася на Попельського з легенькою посмішкою. Біля її ніг стояла велика фанерна валізка.

— Так, — тихо озвався Попельський. — Я прийму цю пані. Будь ласка, Ганно, проведіть її до вітальні, принесіть кави, а я зараз прийду. І заради Бога, — він трохи підвищив голос, — Ганно, не репетуйте так, бо весь дім прокинеться!

Сердитий сам на себе за те, що так суворо вичитав вірну служницю, Попельський скинув нічну сорочку й пов’язку для очей, яка, мабуть, так розсмішила Ренату. Надягнув майку й хатні штани, а зверху вбрав довгу домашню куртку, підперезався паском і рушив до вітальні. На його улюбленому місці біля годинника сиділа Рената. Від її веселощів не залишилося й сліду.

— Що трапилося? — Едвард сів у кріслі напроти й почав марно шукати сигарети.

— Пані Зиморович викинула мене геть із помешкання, — в очах дівчини блиснули сльози. — Сказала, що я приводжу до себе чоловіків...

— Вона бачила мене вчора ввечері біля будинку?

— Так.

— І звинувачувала вас у тому, що ви мене поцілували, еге ж?

— Так, — Рената потупилася. — Сказала, що я послідуща розпусниця, яка живе за гроші багатих бандитів...

— То це я бандит? — Попельський посміхнувся, приймаючи від Ганни тацю з кавником та філіжанками.

— Гірше, — прошепотіла Рената. — Вона вирішила, що ви мій опікун і використовуєте мене...

— Тобто альфонс, — доказав Попельський.

Рената замовкла й сиділа, не підводячи очей. Була без макіяжу, проте шкіру однаково мала гладеньку й світлу, мов порцеляна. Не взула туфельки на високих підборах, завдяки яким литки здаються стрункішими, але ноги тим не менш були бездоганними. На ній була проста скромна сукенка, та Попельський почувався так, неначе перед ним сиділа цариця гарему в підв’язках та мереживній білизні.

— Я допоможу вам, панно Ренато, — серйозно мовиш Попельський. — Поселю вас у свого знайомого на Клепарівській. Ви зможете там мешкати доти, доки не підшукаєте собі чогось відповідного...

Рената завмерла, проте не озвалася жодним словом. Проте думки вирували в її голові, про що свідчили нервові рухи пальців. Вони бігали її колінами, ніби виконуючи якісь складні піаністичні імпровізації. Раптом вони сплелися, а дівчина заціпеніла, мов паралізована.

— Дякую, я справді прийшла до вас по допомогу, але цієї пропозиції не прийму, — озвалася вона, помовчавши. — Це не годиться. Самотня жінка не може оселитися в чоловіка. Негоже...

— Люба панно Ренато, — пояснював він лагідно й виразно, ніби до них знову повернулися ролі вчителя й учениці, — на Клепарові все гоже. Це по-перше. По-друге, мій знайомий не полюватиме на вашу цноту через стару, як світ, причину: він полюбляє вродливих юнаків, які, зрештою часто в нього бувають. Колись через цю свою слабкість він замалим не поплатився життям. Якийсь вуличник розчерепив йому голову свічником, а тоді обікрав. За кілька днів я спіймав цього злодюгу разом з його трофеями. Балетмейстер Шанявський, бо саме так звуть мого знайомого, у величезному боргу переді мною, тож він радо нам прислужиться. Це головне пояснення, чому ви в нього будете в цілковитій безпеці. Жодна жінка не є для цього пана об’єктом еротичних мрій, тим більше, та, яка перебуває під моєю опікою.

Рената нервово почухала шию, на якій розквітли рожеві плями.

— Я дуже вдячна вам, пане професоре, за все, що ви для мене зробили, — вона глянула на нього із силуваною, блідою посмішкою.

— Ходімо, — Попельський підвівся із крісла. — Підкріпіться кавою, а я тим часом одягнуся.

Вийшов з вітальні дещо занепокоєний Ренатиним поглядом. Він ладен був заприсягтися, що вона дивилася на помітне з-під хатньої куртки густе й темне волосся на його грудях. Відкинувши цю думку як нереальні мрії немолодого чоловіка, почав одягатися. Це не зайняло багато часу, оскільки за старою звичкою він увечері завжди перед тим, як лягти спати, готував собі костюм на наступний день. Усе лежало на окремому стільці: від шкарпеток до капелюха, усе підібране в тон, черевики того самого кольору, що й пасок, краватка гармоніювала з піджаком.

Отож він дуже швидко вбрав новий, світлий костюм і за мить уже був на розі Єзуїтського саду з важкою валізою біля ніг. Поруч стояла трохи перелякана Рената. Попельський розглянувся довкола за візником, не знаючи, що на його потилиці спочиває сповнений співчуття й гніву погляд Леокадії, котра давно вже не спала й крізь прочинені двері спальні прислухалася до їхньої розмови.

Нарешті з’явився екіпаж. Візник, почувши адресу, оспівану в батярських піснях, дещо занепокоєно глянув на неголеного й подряпаного добродія та його вродливу супутницю. Шмагонув коня й рушив уздовж університету в бік вулиці Браєровської, аби нею дістатися до Янівської.

Цих двох, які так відрізнялися віком, візник, як і пані Зиморович, прийняв би за повію та її альфонса, якби не скромна сукня жінки й відсутність макіяжу на блідому обличчі. Аби довідатися, ким були його ранкові пасажири, візник сповільнив хід і нашорошив вуха.

— Мушу вам про дещо розповісти, панно Ренато, — лагідно озвався чоловік. — Будь ласка, не лякайтеся того, що я вам зараз скажу...

Жінка судомно перевела подих, а рожеві плями на її шиї, які вже, здавалося, зникли, зараз побагровіли.

— Цікаво, що ви можете мені повідомити за п’ять хвилин до поселення мене у свого друга, — вона розгнівано шарпнулася. — Може те, що мені доведеться вам віддячити, га? Може, ви повернетеся до ваших колишніх зальотів, як це вже було в тій жахливій кнайпі, га?

Попельський сидів нерухомо. Хотів погладити Ренатину долоню, але злякався, що вона може сприйняти цей жест за нескромний.

Проте його супутниця невдовзі заспокоїлася. Сумно глянула на Едварда.

— Пробачте, пане професоре, мені стільки довелося пережити, я така розбита!

Візник був настільки приголомшений званням, яким його пасажирка обдарувала свого супутника, що запізно звернув на Янівську й зачепив дишлом за ліхтарний стовп, замалим не перекинувши екіпажа. Він ніколи б не сказав, що цей кремезний голомозий альфонс зі зламаним носом схожий на професора!

— Нічого, я вас розумію, — озвався чоловік прокуреним басом. — Та я б збрехав, сказавши, що ваші підозри викликають у мене якийсь біль чи зневагу... Одначе повернемося ad rem. У балетмейстера не перелякайтеся... Чого? Що ж, зараз я вам скажу, бо ми вже приїхали. Ну, це тут, пане візник! Зупиніться!

Позаяк візник страшенно хотів дізнатися, що могло перелякати його пасажирку, він зупинився дуже неохоче. Екіпаж стояв на розі Янівської й Клепарівської біля шинку, про який весь Львів співав пісеньки.

Попельський розрахувався, схопив валізу, простягнув руку Ренаті й провів її до будинку, де на третьому поверсі знаходилося помешкання Юліуша Шанявського.

Між поверхами Попельський зупинився. Хотів розповісти Ренаті правду про призначення квартири саме зараз, прошепотіти їй це на вухо в темряві й зблизька, щоб бодай на мить відчути тепло її тіла, її подих на своїх вустах. Почувався, наче сатир, який крадькома торкається гладенької жіночої шкіри або тростиною піднімає поділ дівочих суконь.

— Пан Шанявський, — шепотів він, насолоджуючись її близькістю, — у цій квартирі влаштовує собі побачення. Вона й служить йому виключно для цього. Тож прошу вас не лякатися, якщо випадково побачите не зовсім одягненого мужчину!

— Дякую за пересторогу, — Рената зціпила зуби. — Якось доведеться це стерпіти.

Попельський не міг продовжувати стояти так близько від Ренати, щоб не викликати в неї підозри, наче він збирається втілити свої ниці плани, ж це було в кнайпі Гутмана. Зупинився перед дверима й вистукав на них «Марш Радецького».

Балетмейстер відчинив двері не відразу. Був одягнений у білий пікейний халат з великим трикутним вирізом, який оголював його торс майже до пупка. На шиї подзенькували три золоті медальйони.

— Слуга покірний, пане комісаре, — озвався Шанявський, вклонився до пояса, меланхолійно всміхнувся й пішов углиб квартири. З однієї кімнати долітало гучне хропіння й запах парфумів. Балетмейстер збирався зникнути серед цих ароматів, але Попельський зупинив його.

— У мене виняткова ситуація, маестро, — сказав він. — Ця пані поживе декілька днів у маленькій кімнаті з вікнами на вулицю. І будь ласка, не наражайте її на зустрічі з напіводягненими чоловіками!

— Servus tuus, domine Eduarde[46], — Шанявський схилився майже до землі, а його медальйони тихенько дзенькнули. — Пані буде тут безпечно, мов у мами! А що трапилося з вашим шляхетним обличчям, пане комісаре?

— Не сподобалося декому.

— О, мені добре відома ця ганебна відсутність смаку, — Шанявський торкнувся ямки на своїй голові.

Попельський підняв капелюха, але цьому жестові було далеко до вишуканості, якою його щойно обдарував маестро. Рушив уперед, увійшов до згаданої кімнати, поставив валізку на підлозі й запросив Ренату досередини. Дівчина опинилася у вузькому приміщенні, умебльованому лише ліжком, столиком і ширмою. Рената сіла, спершись ліктями на коліна і закривши обличчя долонями.

— Зараз я принесу вам щось попоїсти, — Попельський витер спітніле чоло. — Ви ж бо не снідали. За кілька хвилин відчинять поблизький шинок.

Рената не відповіла.

— Будете яєшню? Мабуть, у них нічого кращого немає. У маестро запевне знайдеться кав’яр і шампанське, але це справді негоже, щоб я нишпорив у його комірчині...

Рената не озивалася.

Попельський подумки проклинав тирана у своїх штанях, котрий штовхав його до цієї жінки. Він не міг йому опиратися. Важко сів поруч із Ренатою й обняв її. Давно не відчував такого напруження. Губами торкнувся її тонкої ключиці. Очікував пекучого ляпаса. Замість цього її долоня погладила його потилицю. Пріап цілковито заволодів Попельським.

Ґудзики відстрибували від стін, коли Рената Шперлінг розривала на ньому сорочку. Її анітрохи не збентежив голий чоловічий торс, навпаки, вони припала щокою й вустами до його широких грудей. Не соромилася денного світла. Не відводила погляду, вивільняючи свої перса з бюстгальтера й швиденько скручуючи на стегнах підв’язки. За кілька хвилин Едвард Попельський зрозумів, що збентежити Ренату Шперлінг не так уже й легко.

XII

Жоден з еротичних спогадів, яких чимало зібралося в житті сорокачотирирічного Попельського, не міг зрівнятися з досвідом цього ранку. Якби він забажав виразити це мовою математики, то сказав би, сильно спрощуючи, що його життя раптово змінилося — з якоїсь періодичної функції, синусоїди з невеликою амплітудою воно перетворилося на швидко зростаючу експоненціальну функцію. Що замість перебування серед малопомітних коливань, його життя раптом досягло якогось максимуму, про який він досі гадки не мав.

Проте, коли коханці почали скидати із себе одяг, Попельський зовсім забув про математику. Швидке, уривчасте дихання, смак тіла Ренати Шперлінг не дозволили йому аналізувати різкі рухи, які могли порівнюватися із протилежними векторами, ані зосередитися на системі координат її стегон та свого тулуба. А коли вони нарешті віднайшли ці незнані місця, досі так старанно приховані під вбранням, Попельський забув про існування всього світу, який він знову відкривав завдяки доторкам.

Досі в ліжку володарем був він. Міг собі це дозволити, оскільки воно не було подружнім ложем, де не обходяться без певних компромісів, а готельним номером або салон-вагоном, де він оволодівав такими жінками, яким не мусив підкорятися, зате вони робили все, за що він їм платив. У перші хвилини його приголомшила нетерплячість і самостійність партнерки, яка, шукаючи більшої чуттєвості, спрагло кидалася на нього, притягала або відштовхувала й хрипко наказувала, вкладаючи їхні з’єднані тіла в усе нові положення під змінними кутами. Це була гімнастика Ерота, тілесні комбінації, виконувати які вона його примушувала. Це вона розпоряджалася. Ця жінка, яка зовсім недавно сиділа перед ним у скромній сукенці, потупивши оченята й стиснувши коліна, перетворилася на еротичного диктатора. Він не опирався. Прагнув цієї диктатури.

Раптом Рената, лежачи на ньому, прикрила його обличчя своїм волоссям і прошепотіла на вухо дивне прохання, обіцяючи «екстаз». Він послухався. Посунувся на краєчок ліжка так, що голова й плечі опинилися поза ним. Розслабив м’язи шиї й головою майже торкався підлоги. Кров припливла до мозку, він бачив усе догори ногами, а Рената згори налягала чимраз швидше й сильніше. Якоїсь миті він напружив м’язи, підвів трохи голову й налитими кров’ю очима глянув на жінку на фоні вікна. Сонце пестило її тіло. Його промінь пройшов під Ренатиною пахвою, за мить сяйнув у волоссі, й відразу — на вигині стегна. Сонячні відблиски пронизували її тіло щосекунди, мов фотографічний спалах. Почувся шум вітру. Це янгол насолоди й демон епілепсії одночасно ворухнули своїми крильми. У тілі Попельського стався подвійний вибух.

Ніколи досі він не зазнав нічого схожого.

XIII

Прокинувся біля ліжка на шорсткому килимку. Хтось прикрив його кодом. Позирнув на годинника. Був полудень. Отже, він проспав близько п’яти годин. Попельський рвучко підвівся, скидаючи код на землю. Ренати в кімнаті не було. Едвард зірвав зіжмакану постіль з ліжка й перелякано глянув на простирадло. Полегшено зітхнув. Воно виявилося чистим. Під час нападу кишки й нирки не виштовхнули свого вмісту. Не цього разу.

Хвороба зазвичай викликала в нього видіння. На відміну від випорожнення, видіння було й сьогодні. Заснувши після нападу, він бачив себе самого, сидів на стільці в кімнаті, заповненій таблицями з математичними формулами. Протяг ворушив портьєрою на дверях. Вона лопотіла чимраз швидше, аж нарешті зірвалася й пурхнула, мов летючий килим з перських казок. Пролунав гуркіт. У дверях стояла висока чоловіча постать у котелку. Це був він сам. У своєму епілептичному видінні Попельський на стільці дивився на Попельського біля дверей. Уперше він зіштовхнувся з роздвоєнням особистості. Колись Едвард читав про стани роздвоєння як симптоми важкої психічної недуги.

Та ці сонні марення занепокоїли його лише на мить. Зараз думки були зайняті іншим. Попельський блискавично вбрався. Не хотів, щоб Рената бачила його неодягненим. Стан піднесення й еротичної насолоди зумовлюють поблажливе ставлення до різних тілесних вад, та коли екстатичні відчуття минають, недоліки вбачаються в усьому.

Попельський не хотів помічати в Ренатиних очах розчарування його немолодою шкірою, зморшками, складками й жиром, який нерівномірно відклався в різних місцях. Боявся, що вона буде прикро вражена. Уявив собі, якою огидою й страхом пронизало її, коли в мить найвищої насолоди ним струсонув епілептичний спазм, викликаний миготливим світлом і не подоланий вчасно таблетками, котрі він забув прийняти, заклопотаний несподіваними ранковими подіями. Зав’язуючи вузол краватки, він почув у передпокої тихі, легкі кроки, які наближалися. За кілька секунд у двері несміливо постукали.

— Заходь! — гукнув Попельський і радісно всміхнувся.

У прочинених дверях з’явилася голова молодого мужчини із пейсами над вухами та в ярмулці.

— Я дуже перепрошую, — озвався молодий єврей, — але я почув, що ви більше не спите...

— Де пані, яка була тут зі мною? — перебив його Попельський.

— Не знаю, я ще спав, — юнак потупився. — Було дуже рано... У мене тут для вас ключі та ще одна річ...

— Маестро вдома?

— Юліуш... Тобто... пан Шанявський пішов на репетицію... І я теж іду... Тому... Мені треба вам дещо сказати...

Попельський важко сів на ліжку.

Юнак почав щось говорити, але його високий голос не долітав до вух детектива. Він чув лише скрипіння ліжка, стогони й зітхання Ренати, які несподівано перетворилися на скрик, сповнений відрази й переляку. Попельський бачив не молодого єврея, а заплющені очі дівчини, котрі відкриваються і з огидою бачать, що коханець дерев’яніє, випльовує піну й здригається під нею, вивергаючи із себе смердючі гази. Рената втікає, а сам він борсається на ліжку, ніби опудало, яке розшарпує недуга, що її в давнину називали «священною». І враз заспокоївся. У голові залунав лагідний Ренатин голос. «Ти не огидний мені, — казала вона. — Я ж прикрила тебе ковдрою, щоб ти не змерз, а потім вийшла поснідати, бо була голодна». Хлопець продовжував щось говорити, простягаючи аркушика з якимись незрозумілими нотатками і заглушуючи голос дівчини.

— Хто ви?! — гаркнув до нього Попельський. — Хто ви, у біса, такий?!

— Іцхак Яффо, — єврей почав затинатися. — Я, я... нічого поганого не зробив. Я просто переночував у пана Юліуша... Мені вже треба йти...

— Почекай! — Попельський заспокоївся. — Повтори ще раз. Це що, записка? Я задумався й нічого не пам’ятаю з того, що ти мені тут говорив.

— Це для вас, — Яффо глянув на листок. — Сюди телефонував якийсь пан Заремба. Просив подзвонити до нього ввечері за номером 32-41. Оце й усе.

Попельський узяв аркушика й уважно глянув на нього. Він був помережаний гебрайськими літерами. Едвард не помітив там жодного номера, записаного арабськими цифрами. Зрозумів, що Яффо занотував номер телефону іншим способом.

Подумки Попельський повернувся до своєї молодості. Пригадав лекцію професора Пауля Кречмера. Цей славетний віденський еллініст і мовознавець доводив, що числа — це щось найглибше закорінене у свідомості, й людина може змінювати мови, досконало ними володіти, бути багатомовною, але рахуватиме завжди своєю рідною мовою. Глянув на Яффо. Авжеж, його рідна мова — їдиш, яка використовує гебрайське письмо. А в ньому не вживають арабських цифр, а для їхнього запису користуються літерами! Жодна людина, яка на щодень спілкується на їдиш, не напише «32-41», а скористається літерами ламед (30) + бет (2) і мем (40) + алеф (1)! Юнак занотував телефонний номер гебрайською, тобто буквами цієї мови! Зробив це мимоволі, несвідомо, щоб записати якомога швидше.

— Щось тут не так, — буркнув Попельський, показуючи на початок записки. — Я знаю гебрайське письмо, і номер 32-41 має бути записаний як ламед-бет-мем-алеф. Але тут є ще якийсь номер... Дуже довгий... Що тут ще, крім ламед-бет-мем-алеф?

— Ніякий це не номер, а прізвище Заремба. Якби це був номер, то становив би... Почекайте, зараз порахую... Але потім я справді муситиму піти... Я дуже поспішаю...

Яффо написав на аркушику в стовпчик, спершу польською, прізвище Заремба, поруч те саме на їдиш, а тоді занотував біля кожної гебрайської літери її числове значення.

— Гематрія прізвища «Заремба» становить 321, якщо додати 7 + 1 + 200 + 70 + 40 + 2 + 1. До побачення...

— Зараз, зараз, почекай-но, — Попельський замислився. — Гематрія, це, наскільки я пригадую, числове значення слів, так? Гебрайські літери якогось прізвища мають числове значення, тож, якщо їх позначити числами й додати одне до другого... Зможеш швидко полічити? Я тобі назву слово, а ти мені порахуєш його гематрію! До роботи!

— Я можу це зробити, але, давайте, іншим разом... — Яффо нервово зиркнув на годинника.

Попельський довго мовчки дивився на свого співрозмовника. Витер долонею спітніле чоло і йому зробилося прикро, що зараз доведеться принизити цього хлопця. Алє виходу не було. Вловивши слід, Попельський вже не переймався навколишнім світом, блякли симпатії й антипатії, зникали гарні манери й звички. Залишалося слідство — брутальне, конкретне й невблаганне.

— Послухай мене, шмайгелесе, гомику пейсатий, — Попельський перевів подих. — Вислухай мене уважно. Ти підеш тоді, коли я тобі дозволю, зрозумів? Хіба що хочеш, аби я пішов до твоїх і розповів їм, що Іцхак Яффо — содоміт...

В очах юнака зблиснули сльози.

— Тоді сідай мені тут і рахуй, швидко! Спершу ім’я «Люба Байдик», а тоді «Лія Кох». Яка їхня гематрія?

— Залежно від того, як записати ці імена: на їдиш чи біблійною гебрайською, — Яффо трохи заспокоївся й сів на ліжку поруч із Попельським.

— Біблійною гебрайською.

— Так, але є ще одна проблема. Наприкінці імені Люба або Лія може бути «ге», яке не вимовляється... А воно теж може мати своє значення... Не знаю, як вам це пояснити... Крім того, деякі голосні передаються як «вав» або «йод»...

— Мені відомо, що таке німе «ге», — Попельський приязно всміхнувся. — Зроби по-іншому, ніж у випадку із прізвищем Заремба, тобто пиши гебрайською, а не на їдиш. І не бери до уваги німого «ге» й будь-яких голосних! Злочинець користується виключно приголосними, і ти теж так зроби! — наказав він, немов не помітивши здивування хлопця, коли той почув слово «злочинець». — Ну, хлопче, рахуй, і я відпущу тебе до синагоги!

Єврей полічив і показав результат Попельському.

— В обох випадках гематрія становить 68, — проказав він нарешті. — Будь ласка, відпустіть мене!

— Ідіть уже! — пробуркотів Попельський. — Дякую...

Хлопець повільно підійшов до дверей, а тоді обернувся до Попельського.

— Ви мені погрожували, — повагом проказав він, — а я прикрив вас коцом, аби ви не змерзли.

Попельський простягнув йому руку на прощання й сперся на стіну. Не почув його скарги, не помітив навіть, що юнак поклав ключі на підлогу й швидко вийшов з кімнати, не потиснувши простягнутої руки. Едвард думав зараз не про нього й навіть не про Ренату Шперлінг, яка подалася кудись майже п’ять годин тому й досі не повернулася. Перед очима витанцьовували гебрайські літери, магічні квадрати й математичні матриці. Узяв ручку, поновив з пам’яті написи Гебраїста, розписав їх відповідним чином, а тоді почав виконувати різні арифметичні дії. Потому вийшов до передпокою, узяв звідти телефонний довідник і довго його гортав. Через дві години квапливо одягнувся й вийшов. За чотири години повернувся додому. Ледь привітавшись із Леокадією та Ритою, схопив слухавку. Зателефонував до квартири Шанявського. Там нікого не було. Тоді набрав номер, занотований Іцхаком Яффо.

У трубці почув голос Заремби й привітався з колегою.

— Ми розшукували математика по всій вулиці, — повідомив Вілек. — Знайшли вчителів математики й фізики. В обох — незаперечне алібі. Пшик. Убивці не знайдено.

— Але в нас є його наступна жертва, — мовив Попельський. — Імовірна жертва.

Число мудреця

Зрахуйте трупи — духа я злічив.

Ципріян Каміль Норвід, Очі. Притча

І

Воєводська поліційна комендатура мала у своєму розпорядженні у Львові декілька невеликих помешкань, розташованих у важливих, стратегічних точках міста, найчастіше в центрі якоїсь дільниці або біля головної вулиці. Власники будинків не лише не ставилися з підозрою до мешканців цих квартир, навпаки, вони викликали в них довіру. Найчастіше то були поважні добродії, що працювали на солідних державних посадах. Усі вони були неодружені, а це гарантувало, що решта пожильців не страждатиме від дитячого вереску, кухонних ароматів. Їхнє охайне темне вбрання не дозволяло навіть припущень про пияцтво чи аморальну поведінку. Жоден домовласник не сумнівався, що довідка з місця роботи такого мешканця в намісництві чи Польському телеграфному агентстві, є справжньою. Нікому й на думку не спало б, що негайне підключення телефонної лінії в учора буквально винайнятому помешканні свідчить про те, що його пожилець — поліційний агент. Усі радше були схильні думати, що це необхідність для відповідального чиновника чи службовця, якого будь-коли може викликати начальство й доручити виконання важливих завдань. Такі нові мешканці, довірені особи з різних поліційних установ, не нарікали на маскарад, у якому змушені були брати участь, позаяк їхнє incognito щедро оплачувалося. Точніше кажучи, винагорода становила половину оплати за квартиру. Зате вони мусили негайно й без жодних застережень зникнути на невизначений час, залишаючи своє помешкання в розпорядженні поліції. Таким чином ці приміщення перетворювалися на конспіративні квартири, де проводилися таємні операції.

Монтер, пан Стефан Покшивка, який працював у Технічному відділі Воєводської комендатури, отримавши вчора пополудні відповідний наказ, залишив своє помешкання на вулиці Грюнвальдській 4. Він зробив це негайно, із почуттям добре виконаного обов’язку за розпорядженням начальника слідчого відділу.

— Перш ніж звільнити для нас квартиру, — тон Коцовського був категоричним, — ви повинні принести туди шкільну дошку та крейду! Позичте в якій-небудь школі! Якщо виникнуть проблеми, нехай директор школи подзвонить до мого секретаріату, і там підтвердять, що ви з поліції.

Покшивка приніс до квартири величезну дошку й купу крейди, які він після довгих пояснень, що і передбачав Коцовський, позичив у поблизькій гімназії, давши розписку про отримання. Потому вийшов зі своєї домівки, гадаючи, що дошка служитиме для демонстрації певного плану поліційних дій, спрямованих (у чому він був свято переконаний) проти комуністів та різних заколотників.

Пан Покшивка глибоко помилявся, дошка не змінила свого призначення. Вона продовжувала використовуватися з навчальною метою. Зараз на ній було накреслено різні квадрати, заповнені числами або гебрайськими літерами.

Едвард Попельський саме вивів останню літеру, перепросив присутніх, вийшов до передпокою, ретельно помив руки й обтрусив рукав піджака від крейдяного пилу, а тоді повернувся й уважно глянув на чотирьох своїх слухачів.

— Дякую вам за терплячість, панове. Усе потрібне я вже записав на дошці, і тепер ніщо не відволікатиме нашої уваги.

Він випростався й потягнувся. Коцовський, Заремба, Кацнельсон та Грабський напружено вдивлялися в нього, мов старанні студенти. Та він не боявся їхніх можливих зауважень. Був певен, що більше не зазнає невдачі як викладач, що багато років тому було викликане епілепсією, а зовсім нещодавно, в університеті Яна-Казимира — злостивістю професора Клапковського. Цього разу ніхто не підважить його аналізу. І зовсім не тому, що слухачі не знайомі з математикою чи гебрайською. Його висновки будуть зрозумілі кожному, хто мислить логічно. Оскільки вони бездоганні, холодні й красиві. Як кришталь. Як математика.

— Тема нашої лекції, — глянув він на присутніх, — це, звичайно, розшифрування гебрайських написів, які хтось, найімовірніше, убивця, надіслав панові начальнику Коцовському. Це два повідомлення, у кожному по тридцять шість літер. Перше, що впало мені у вічі, це дивна симетрія обох написів. Гляньте, будь ласка. — Указка помандрувала до двох перших квадратів. — Без розривів та переносів слів і один, і другий напис можна записати у вигляді квадрата. Сторону кожного квадрата утворюють шість гебрайських літер і, як таблиця, він складається з рядків та стовпчиків. Кожний перекладений рядок має зміст.

А тепер повернімося на мить від гебрайської мови до звичайної математики. У ній існує поняття матриць. Це прямокутники, які складаються із чисел. Гляньмо, — указка помандрувала до наступних квадратів, заповнених числами, — це проста матриця, що складається із трьох рядків і трьох стовпчиків.

Якби ми хотіли точно окреслити місце окремих чисел у цій матриці, то як це зробити? Найпростіше сказати, що число 35 розташоване в першому рядку й другому стовпчику, число 78-у другому рядку й першому стовпчику, а число 2-у третьому рядку й третьому стовпчику. Отож, вказуючи рядок і стовпчик, саме в цій послідовності, спершу рядок, а тоді стовпчик, ми можемо встановити місце кожного числа в матриці, тобто подати його координати. Це можна зробити ще швидше, якщо позначити числами рядки й стовпчики матриці.

І тоді, подаючи спершу номер рядка, а потім стовпчика ми отримуємо координати: числа 35 — (1,2), числа 78 — (2,1), числа 13 — (3, 2), числа 27 — (1, 3) і так далі.

Він глянув на присутніх. Дзижчання лискучої мухи, яка вдарялася об скло всередині абажура лампи луною розлягалося в кімнаті. У попільничці догоряли дві сигарети, що гарно свідчило про слухачів, які зосередившись на словах Попельського, забули навіть про свою пристрасть.

— А тепер задамо собі важливе запитання, — Попельський із приємністю прислухався до власних слів. — Навіщо я розповідаю вам про матриці? Що спільного мають гебрайські літери із числами? Відповідь буде дуже проста: кожна гебрайська літера є відповідником якогось числа. Наприклад, літера алеф — це число 1, ламед — 30, реш означає 200 і так далі. Подивимося на таблицю, яка продемонструє нам значення кожної гебрайської літери:

— А тепер підставимо, — продовжував Едвард, постукуючи указкою по дошці, — у записках убивці, перетворених на матриці числа замість літер: 1 замість алеф, 2 замість бет і так до кінця. Отримаємо таким чином

у випадку Люби Байдик, і

у випадку Лії Кох.

— Коли сьогодні під впливом певного імпульсу, — тут Попельський подумав про єврейського коханця Юліуша Шанявського, — я розписав їх і глянув на результат, то відразу помітив, що деякі числа в цих матрицях мають особливе значення. Числа з особливим значенням я виділив у записах кольором. У чому полягає їхня особливість? У тому, що кожне з них дорівнює добутку своїх координат, — він уважно глянув на зосереджених поліцейських, слушно підозрюючи, що вони не пригадують зі школи значення цього терміну. — Добуток, як вам відомо, це результат множення. Отже, проаналізуємо спершу матрицю Люби Байдик. Підемо поступово, демонструючи всі позначені числа матриці Байдик у вигляді добутків координат:

• 2 має координати (1, 2), а 1 х 2 = 2,

• 4 має координати (1, 4), а 1 х 4 = 4,

• 2 має координати (2, 1), а 2 х 1 = 2,

• 6 має координати (2, 3), а 2 х 3 = 6,

• 10 має координати (2, 5), а 2 х 5 = 10,

• 6 має координати (3, 2), а 3 х 2 = 6,

• 8 має координати (4, 2), а 4 х 2 = 8,

• 10 має координати (5, 2), а 5 х 2 = 10,

• 20 має координати (5, 4), а 5 х 4 = 20,

• 30 має координати (5, 6), а 5 х 6 = 30,

• 30 має координати (6, 5), а 6 х 5 = 30.

Підкреслюю: координати всіх позначених чисел, помножені одна на одну, дадуть нам позначене число! Те саме бачимо й у випадку матриці Лії Кох. Гляньте:

• 1 має координати (1, 1), а 1 х 1 = 1,

• 2 має координати (1, 2), а 1 х 2 = 2,

• 4 має координати (2, 2), а 2 х 2 = 4,

• 8 має координати (2, 4), а 2 х 4 = 8,

• 10 має координати (2, 5), а 2 х 5 = 10,

• 3 має координати (3, 1), а 3 х 1 = З,

• 6 має координати (3, 2), а 3 х 2 = 6,

• 8 має координати (4, 2), а 4 х 2 = 8,

• 5 має координати (5, 1), а 5 х 1 = 5,

• 10 має координати (5, 2), а 5 х 2 = 10,

• 20 має координати (5, 4), а 5 х 4 = 20,

• 30 має координати (5, 6), а 5 х 6 = 30,

• 30 має координати (б, 5), а 6 х 5 = 30.

Я припустив, що вбивця-математик (а те, що він математик, відомо від Миколая Байдика, сина вбитої ворожки) щось зашифрував у цих особливих числах. Я їх виписав, і отримав у випадку Люби Байдик одинадцять чисел: 2, 2, 4, 6, 6, 8, 10, 10, 20, 30, 30, чотири з яких (2, б, 10, 30) повторюються, а у випадку Лії Кох число тринадцять: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 8, 10, 10, 20, 30, 30, і три з-поміж них (8,10, 30) повторюються. Це якесь закодоване повідомлення. Я додавав ці числа, віднімав і навіть інтегрував. І що? Нічого. Тоді я подумав, що краще попросити якогось шифрувальника проаналізувати їх. Та спершу я виконав зворотню дію, і всі ці числа в матрицях знову замінив гебрайськими літерами й тоді подивився, які літери є особливими. У випадку Люби Байдик я отримав:

а у випадку Лії Кох:

Чи ці літери щось означають? Як їх розставити, щоб це мало сенс? — Попельський витер піт із чола, бо помітив, що його слухачі починають трохи нетерпеливитися. — Уявіть собі, панове, набір літер «єпежуєси». Скільки довелося б мізкувати знавцеві польської мови, аби скласти з них речення «У Єжи є пес». А я знаю гебрайську непогано, проте набагато гірше, ніж греку, а про латину, німецьку чи рідну польську я взагалі мовчу. Єдине, що вмію, це перекласти біблійний текст зі словником і граматикою! Отож, я не зміг би впоратися зі змістовним розташуванням позначених літер. Це справжній ребус для знавця гебрайської! Де такого взяти? Мені відразу спало на думку одне ім’я... Ім’я людини, з якою я зіграв не одну шахову партію в клубі «Фойє», і з ким не раз і не двічі дискутував на лінгвістичні теми. Видатний шахіст і шарадист... Ви зрозуміли, кого я маю на увазі?

— Так, — буркнув Герман Кацнельсон. — Старий, мудрий єврей...

— Саме так, панове, — Попельський повторював ці слова, мов у трансі, — рабин Пінхас Шацкер не лише знавець гебрайської, він майстерно розв’язує головоломки. Я не помилився... Мій давній шаховий суперник протягом години склав із цих одинадцяти літер [בבװײללדחכ] з матриці Люби Байдик такі слова:

Учений гебраїст розшифрував ім’я та прізвище жертви та знаряддя злочину, яким її було вбито.

— А «хвороба»? — запитав Заремба.

— Про це трохи згодом, — Попельський перевів подих. — Ненабагато більше часу знадобилося Шацкерові, щоб розкодувати прізвище жертви й знаряддя вбивства, розташувавши відповідно літери [אײללחחבדגוהכ] з матриці Лії Кох. Ось, що вийшло в рабина:

Знову маємо ім’я та прізвище й знаряддя вбивства. Як ви пам’ятаєте, Лію Кох задушили мотузкою, прив’язаною до її зап’ясть. Мотузка була примоцована так хитро, що чим сильніше смикалася жертва, тим міцніше затискалася петля на її шиї. Отож, знаряддя вбивства, це не що інше, як «мотузка» й «рука». В обох випадках маємо прізвища й знаряддя вбивства. Залишається пояснити слова «хвороба» в матриці Байдик та «нахабство» в матриці Кох.

Неуважність слухачів миттєво зникла. Присутні втупилися в Попельського так пильно, що якби в них були телекінетичні здібності, то певне втиснули б його в картину, що висіла за його спиною, на якій Йосип і Марія перевозили малого Ісусика човном через озеро.

— На мою думку, ці слова пояснюють причину вбивства однієї й іншої жінки. Ворожка загинула, бо мала венеричну хворобу, повія — бо була нахабна й зарозуміла. Атож, панове, наш злочинець не лише гебраїст і математик, він ще й мораліст, виправляє світ, усуваючи осіб із певними моральними вадами, осіб хворих і пихатих...

— Одна з них була сифілітичкою, — Коцовський зім’яв у попільничці сигарету, яка перетворилася на купку попелу, — інша — зарозумілою, тупою повією. Якби ми знали риси наступної жертви! — Він із відчаєм глянув на стелю. — Може, вона розпусна, або несправедлива чи брехлива... Який у неї недолік? На жаль, попри блискучий аналіз пана Попельського нам це невідомо й ми не дізнаємося нічого, доки не з’явиться черговий труп, а з ним новий лист. Тоді й знайдемо особливі точки наступної матриці, які є добутком координат... А труп десь собі гнитиме...

— Тим більше, що обидва вчителі математики, яких ми знайшли на Задвужанській, — Грабський підхопив начальникові слова й собі глянув на стелю, — це фальшивий слід. У них беззаперечне алібі...

— Як ви їх шукали? — поцікавився Попельський.

— Опитали всіх дорослих чоловіків, які мешкають на цій вулиці, — пояснив Заремба. — Спершу відокремили людей з освітою від неосвічених. Тоді приходили до перших і оглядали помешкання, шукаючи математичних книжок або нотаток. Знайшли двох добродіїв. Обидва — вчителі в загальноосвітніх школах. Обидва мали алібі, яке ми перевірили. Немає причин їх підозрювати...

— Якби ми знали наступну матрицю, — голосно роздумував Коцовський, не звертаючи уваги на висновки свого підлеглого, — ми могли б захистити людину, чиє ім’я зашифроване цими гебрайськими літерами...

— Ні, — перебив його Попельський, — спершу ми виставили б її як принаду...

— Ви що, здуріли? — Коцовський підвівся з-за столу й гримнув по ньому кулаками. — Ви що, жартуєте? Що це за методи? Яку принаду? Ми поліція, а не бандити, які ладні ризикувати життям порядних громадян! Нагадую: ви лише експерт, щоправда, хороший експерт, але від поліційної роботи тримайтеся подалі!

— Пане начальнику, — засичав Попельський, — я ще не закінчив говорити. Мені відомо, як знайти наступну жертву.

II

— Ви все сказали, любий пане? — запитав Коцовський.

Питання було зайвим, бо все вказувало на те, що десятихвилинне пояснення завершено — доповідач важко відсапувався, покинувши під дошкою указку, а тоді закасав рукави сорочки й сів біля столу.

— Так, я закінчив.

Попельський збрехав. Він не сказав усього. Терпляче чекав хвилини, коли можна буде продемонструвати найважливіший аргумент, підказаний нині рабином Шацкером. Спокійно очікував миті, коли роз’юшений начальник нарешті накричиться й викине із себе всю лють, про яку свідчило оте звертання «любий пане», коли чітко скаже, що його припущення — це божевільна маячня, а тоді подивиться на підлеглих переможним поглядом, сподіваючись схвалення. І тоді він, Попельський, завдасть останнього удару, глузливо розсміється шефові в обличчя, а потім підстрибом, як юний герой, помчить до помешкання Шанявського, де на нього чекатиме молода коханка з алебастровою шкірою й набубнявілими грудьми. І тоді відтворить тріумф над Коцовським у любовній пантомімі, насолоджуючись пружністю своїх м’язів і податливістю жіночого тіла. А потому засне міцним сном звитяжця на гладенькому білому животі коханої.

— Любий пане, я здогадуюся, що цей напис, про який ви ще нічого не сказали, — Коцовський кивнув на дошку, — показує, що ми отримаємо число 68, коли полічимо всі гебрайські приголосні в прізвищах жертв.

Крім того, ви стверджуєте, що вбивця обирає свої жертви, керуючись цим числом в їхніх прізвищах та якоюсь вадою характеру, наприклад: неохайністю, хворобою і так далі. Якщо погоджуватися з вашою експертизою, pardon, радше експертизою рабина Шацкера...

— Перепрошую, пане начальнику, — утрутився Кацнельсон, — матриці й координати значущих літер відкрив комісар Попельський, а не рабин...

— О так, справді, прошу пробачення, — начальник схилився перед Попельським у блазенському поклоні, а тоді розгнівано глянув на молодого аспіранта. — Нагадую вам, що пана експерта вже було позбавлено поліційного звання!

Запала тиша. Муха вилетіла у відчинене вікно. Сумирні погляди лебедів, які оточували Ісусика на олеографії, видавалися Попельському знущальними. Грабський сплів долоні на чималому череві й робив млинка великими пальцями. Заремба примружив очі, Кацнельсон пожадливо затягнувся сигаретою й кружляв довкола дошки, уважно придивляючись до магічних квадратів, а Коцовський нотував щось у зошиті.

— Подивіться, любий пане експерте, — начальник підсунув Попельському під носа якийсь запис. — Бачите? Я виписав тут наші прізвища, і виявляється, що одне з них складається із семи літер — Заремба, одне з дев’яти — Грабський, два з десяти — Коцовський і Кацнельсон й одне найдовше з одинадцяти — Попельський.

Уявімо, наприклад, що двох із нас, приміром, мене й аспіранта Кацнельсона, замордує один і той самий убивця! І тоді якийсь розумник, блискучий експерт, зробить висновок: злочинець убиває людей, чиї прізвища складаються з десяти літер. Чудово! — він сплеснув у долоні. — Розшукуймо всіх львів’ян із прізвищами з десяти букв! Киньте, шановні поліцейські, усі ваші справи, сідайте в архівах і нотуйте ці прізвища, а коли випишете їх тисячі, то прохайте колег з інших воєводств, аби вони вам допомогли, а тоді спільними зусиллями захищайте цей натовп, або ж, як радить наш шановний експерт, виставте їх усіх як принаду! Цього ви вимагаєте, га, розумнику? Щоб поліція була аморальною й ризикувала життям невинних людей! Е, ні!

— Не така це вже й Сізіфова праця, — Попельський не міг позбутися поблажливого тону. — По-перше, таких людей небагато. Гематрія більшості імен та прізвищ перевищує 100, і вже тим більше 68, це я перевірив нині за телефонним довідником! Зверніть увагу, що імена й прізвища обох замордованих жінок короткі й містять спільні літери! По-друге, я міг би з вами погодитися, якби, наприклад, у прізвищах Коцовський і Кацнельсон було щось закодоване, якась важлива інформація, яка стосувалася б пана начальника й пана аспіранта...

— А хіба це не так? — Коцовський тріумфував. — Підкреслюю — випадково! Моє прізвище містить слово «коц», а прізвище вашого колишнього колеги — «сон». А тоді виявиться, що хтось із моїх предків, приміром, робив коци, а найулюбленіше заняття пана Кацнельсона — якраз спання! От вам і готовий висновок: злочинець убиває людей, чиї прізвища складаються з десяти літер, які роблять коци або полюбляють довго спати! Пане, пане, — Коцовський глузливо всміхнувся, — ваші експертизи не варті й шеляга!

Усі, крім Попельського, похнюпилися.

— Матриці теж нічого не варті? — спитав раптом Кацнельсон.

— Ну, матриці, може й ні, — буркнув ледь збентежений начальник. — Але ця гематрія — це вже занадто! Скажіть-но краще, що ми й досі не знаємо, як шукати наступну жертву Гебраїста!

— А що б ви сказали, пане начальнику, — озвався Попельський, — якби в прізвищах Коцовський і Кацнельсон було закодовано якусь справжню інформацію? Ту, що відповідає дійсності!

— Приміром що? — вибухнув сміхом Коцовський. — Наприклад те, що пан Кацнельсон — поляк юдейського віросповідання?

— Перепрошую! — не втримався Кацнельсон. — Я євангелістсько-реформаторської віри!

— Саме так, любий пане начальнику, — спокійно продовжував Попельський. — Якби з’ясувалося, що приголосні в прізвищі Кацнельсон утворюють слово «протестант» мовою кечуа. Що тоді? Ви так само весело сміялися, чи, може, дійшли б висновку, що в цьому є щось варте уваги? Ну ж бо, скажіть мені! — останнє речення він вимовив уже піднесеним голосом.

Коцовський прикусив губу й глибоко замислився. Усі підлеглі дивилися йому просто в очі.

— Мені довелося б визнати, що це дивовижа, — повільно проказав той, — але я аж ніяк не певен, чи вжив би я таких серйозних засобів, аби пояснити цей випадок... Крім того, — пожвавився він, — між випадковою, імовірно, гематрією 68 у прізвищах жертв і вашим химерним прикладом, є суттєва різниця!

Запала тиша. Попельський декілька разів крутнув на пальці каблучку. Цей жест Зарембі видався магічним, бо Вільгельм не знав, що перстень у думках друга перетворився на кастет, яким він зараз відправить Коцовського в нокаут.

— Гематрія 68 невипадкова, — Едвард підійшов до дошки й узяв крейду. — Панове, першу жертву, парафразуючи біблійну мову, можна назвати пророчицею, другу — блудницею. — Попельський записав на дошці обидва слова. — Це були їхні професії. Ворожка й повія. Гебрайською, відповідно, нбй’х і звнх. — Він дописав біля польських слів їхні відповідники נביאה та זונה. — Якщо ми полічимо значення цих гебрайських літер, здогадуєтеся, пане начальнику, скільки вийде?

— 68? — тихо запитав Коцовський.

— Саме так, гематрії обох слів становлять 68, — Попельський обтрусив долоні від крейди. — Отож, злочинець замордував двох жінок, чиї імена й професії мають гематрію 68. Чому? Цього я не відаю. Але знаю одне: мушу йти до бюро реєстрації населення й переглянути прізвища всіх мешканців нашого міста. Відразу ж відкину з поміж них ті, чия гематрія більша, ніж 100. А їх величезна кількість... А потім полічу значення усіх приголосних у тих прізвищах, які залишаться. Якщо в мене вийде 68, я перевірю професію цієї людини й тоді зателефоную до рабина Шацкера. Запитаю в нього, як це слово перекласти гебрайською. Коли полічу літери в гебрайському відповіднику професії й отримаю гематрію 68, — він гепнув кулаком об дошку, — матиму нову жертву! У вас будуть ще якісь зауваження, начальнику?

— Не зауваження, а розпорядження, — пихатий тон Коцовського контрастував з його невпевненим поглядом. — Ідіть завтра до мого секретаріату. Із самого ранку! Панна Зося випише вам уповноваження до Бюро реєстрацій населення! До роботи!

III

Пан Вацлав Круль, нічний портьє, котрий працював у відділі V-a Міської управи королівського столичного міста Львова, що на вулиці Рутовського, саме готувався, як завжди, повечеряти у своїй службовій кімнатці, як почув різке дзеленчання дзвоника біля вхідних дверей. Круль глянув на годинника, зрозумів, що зараз дев’ята вечора й вирішив, що о цій порі тут не повинно бути жодного відвідувача. Може, йому причулося? Старий запхнув вказівні пальці до вушних раковин і поворушив ними. Належало бути чуйним і прочистити вушні канали на випадок, якби звук повторився. Воно ніколи нічого невідомо, може, це якийсь п’яниця дзвонить задля розваги, а може, керівник адміністрації бюро хоче перевірити пильність свого персоналу? Прислухався. Тиша. Полегшено зітхнув. Мабуть, усе-таки причулося. Заходився коло свого улюбленого заняття, яким завжди розпочинав чергування, тобто взявся маленьким ножиком з бакелітовою ручкою чистити яблуко, коли дзвоник задзеленчав удруге. У портьє Вацлава Круля не було більше жодних сумнівів, що дзвонять до парадних дверей.

Старий поправив мундир і пасок на череві, насунув міцніше кашкета і, побризкуючи ключами, пошкутильгав до входу. Відчинив маленьке заґратоване віконце й на тлі кафедрального собору вгледів кремезного чоловіка із синцями на обличчі, який мовчки простягнув йому якийсь документ.

Круль двічі перечитав його. То було уповноваження, підписане начальником слідчого відділу Воєводської комендатури поліції. Пред’явник цього листа міг о будь-якій порі користуватися архівом бюро реєстрацій, а крім того, вимагати допомоги в усіх працівників вказаної установи. То була перепустка, якої Вацлав Круль ніколи не бачив протягом семи років роботи в цьому місці. Але найвагомішим аргументом було обличчя прибульця, яке портьє враз собі пригадав.

— Добривечір, пане Попельський, — він розчахнув перед Едвардом двері. — Перепрошую, жи так-во на прізвище, али ни знаю звання...

— Доброго вечора, — відказав пізній відвідувач і кривувато посміхнувся. — А, це ви, пане Круль! То ви тепер тут працюєте? Скільки ж це років минуло?

— Та вже буде сім, — Круль зачиняв двері за Попельським. — Ви щойно почали працювати в слідчому відділі, коли я ногу зламав. Лежав-им на Піярів, доки си не зросло... Криво та й криво, але все-таки... А потому тут посаду дістав. Добра! Державна! Ну, але чим можу допомогти, пане... Ни знаю звання...

— Пане Круль, мені сорок чотири роки, — усміхнувся Попельський. — І я досі рядовий... Звертайтеся до мене «рядовий Попельський»!

— Як це? — в очах портьє було безмежне здивування.

— Мені потрібен список осіб, котрі користувалися адресними книгами протягом останніх десяти років, — Едвард витягнув сигарету. — Допоможете мені, чи краще подзвонити до когось із працівників архіву...

— Можете й самі подивитися в архіві... — Круль не міг отямитися від несподіваного вечірнього візиту й дивних слів Попельського. — Дайте мені уповноваження, а я скопіюю для шефа. У нас все тіпес-топес[47], пане...

— Рядовий, — Попельський закурив сигарету.

Круль недовірливо глянув на співрозмовника й попровадив його до архіву. За мить Попельський уже переглядав каталог. Відшукав у ньому спершу список видач, який, згідно з анотацією на каталожній картці, повинен був знаходитися в кабінеті архіваріусів, у заскленій шафі номер VIII. Подавшись туди, Едвард справді знайшов там течку. На ній виднів каліграфічний напис: «Реєстр видач адресних книг».

Попельський витягнув штатника й свого «Вотермана», зняв піджака й сів за столом, що належав, як повідомив йому Круль, панові Лопушнякові. Детектив скористався не лише робочим місцем, але й службовим одягом, який висів поруч на гвіздку. На плечі накинув тіснуватий халат, на руки натягнув нарукавники, а на голову насунув козирок. Захистивши себе таким чином від пилу й різкого світла, він клацнув вимикачем лампи з абажуром у формі тюльпана й почав ретельно переглядати реєстр видач адресних книг. Ця праця так його поглинула, що Попельський навіть забув про те, що сталося з ним у помешканні Шанявського, куди він радісно помчав, щойно завершилася нарада на Грюнвальдській.

Він відразу збагнув, що в реєстрі не зазначено працівників архіву, котрі, як прочитав Попельський у правилах, лише заповнювали формуляри, а ті раз на місяць викидали до макулатури. Отож список складався виключно з осіб з-поза установи. Їх було двісті п’ятдесят. Виписування прізвищ зайняло в Попельського понад дві години.

Першим кроком у відборі цих людей, як вирішив Едвард, мало стати їхнє проживання на Задвужанській. Тож він подався до головного приміщення архіву, де розшукав адресу кожного із двохсот п’ятдесяти позичальників. Близько другої ночі він важко сів у кріслі й, усупереч забороні, закурив сигарету. Похмуро втупився у список. Лише біля одного імені, Антоній Білик, значилося: «З., 62, кв. 7». А поруч видніло «†1927», тобто ця людина померла у 1927 році.

Немає більше Антонія Білика, мешканця Задвужанської, який переглядав колись адресні книги. Більше немає.

* * *

— Немає в мене більше панни Шперлінг, — мовив балетмейстер Шанявський. — О п’ятій приїхала екіпажем і забрала всі свої речі.

— А просила, може, щось переказати?

— Вона нічого не сказала.

* * *

Розчавив недопалок. Так, він лише рядовий. Овідій мав рацію, коханець і рядовий схожі один на одного. Перший помирає від туги на чатах біля дверей своєї коханої, другий охороняє табір. Обидва ладні податися на край світу, аби здобути те, чого прагнуть. «А я вбачаю ще одну схожість, — думав Попельський, — між солдатом і коханцем. Перший, бачачи смерть товаришів по зброї, втрачає віру у вітчизну; закоханий, зазнаючи смерті почуття, перестає вірити в кохання. Але ж я після смерті Стефанії небагато в що вірю, і в коханні я далеко не новобранець — жодне розчарування мене не пригнітить, я не плакатиму й не розводитимусь над своїм нещастям, нап’юся нині горілки й візьму якусь шльондру в подорож салон-вагоном до Кракова. А завтра вранці протру заспані очі, розтулю склеєні губи й прикладу лід до болючих скронь. І лише криво всміхнуся до свого відображення в дзеркалі, коли голитимусь. Я досвідчений солдат. Ніщо мене не розчарує».

Усупереч своїм запевнянням, Едвард підніс слухавку й уже вкотре набрав номер Шанявського.

— Доброго вечора, — мовив, почувши протяжне заспане «алло-о-о».

— Не повернулася, — загув удалині голос маестро.

Попельський поклав слухавку.

Наступні п’ять годин він просидів над реєстраційною книгою 1880 року. Звіряючи постійно прізвища з таблицею гематрій, він відразу відкидав ті, що містили літери «н», «с», «п», «р», «ш» і «т», натомість виписував ті, що складалися з решти літер і буквосполучень. Тоді підраховував їхні гематрії. О шостій годині йому хотілося все покинути. Ще через дві Попельський збагнув, що переглянув заледве половину прізвищ лише з одного року. Якщо він хоче дійти до поточного року, швиденько порахував він подумки, йому доведеться просидіти тут сто днів.

Коли перші працівники прийшли до архіву, то застали в кімнаті незнайомого чоловіка. Їх це анітрохи не здивувало, бо про нічного відвідувача їм повідомив портьє. Набряклі повіки детектива були заплющені, а вкрите синцями обличчя спочивало на розгорнутій реєстраційній книзі за 1880 рік. Спокійний, глибокий подих легенько ворушив сторінки. Рука з масивною каблучкою лежала на знятій з важелів телефонній трубці, звідки долинали тихі одноманітні сигнали. Пальці другої руки стискали вишукану дорогу ручку, перо якої торкалося відкритого записника.

Молодший архіваріус Юзеф Лопушняк підійшов до свого столу, зайнятого сплячим Попельським. Зазирнув до нотатника. Поміж гебрайських літер і стовпчиків цифр видніли слова. «Хая Лейбах, гематрія 68, зареєстрована в книзі за 1880 рік, пізніше вже ні. Що з нею трапилося? Жива?»

Лопушняк, якого Круль повідомив про обов’язок всіляко допомагати детективові, вирішив це зробити, не розбудивши відвідувача. Окрім того, його письмовий стіл був зайнятий прибульцем, тож працівник опинився без свого робочого місця. Він переписав нотатку й за годину вже знав відповідь на запитання Попельського. Вона здивувала його самого. Лопушняк помчав до прес-архіву. Переглянув декілька газетних підшивок і здивувався ще більше.

IV

Службовець Юзеф Лопушняк працював у бюро реєстрації населення понад два роки й від самого початку діяв на нерви начальникові, пану Владиславу Соммеру. Причина полягала аж ніяк не в занедбуванні доручень начальства, а навпаки, у їхньому негайному й бездоганному виконанні. Така працьовитість заслуговувала на похвалу, якби, впоравшись із завданням, Лопушняк займався тим, чим решта його колег, тобто читав газети чи дискутував про політику. Алє йому це швидко набридало, тож він покидав товариство й починав нишпорити архівом. Результатом його пошуків завжди було те, що Лопушняк знаходив якісь недоліки, котрі вимагали виправлення, чи пропуски, що їх треба було заповнити. У перший же місяць він зауважив, що досі каталог провадився абияк. Ретельний службовець вирішив це змінити й виконав обіцянку. Через рік напруженої праці каталог став зразковим — Лопушняк обладнав його системою відсилань до різних підкаталогів, у яких додав копії карточок.

Пана Соммера так втішила ретельність нового працівника, що він вирішив поклопотатися про премію для нього. І тоді трапилося дещо несподіване, а шеф довго проклинав свою доброту й турботу про неоперених підлеглих. Бо керівник відділу V-a магістрату, пан Росинкевич, кисло зауважив, що коли новий працівник відшукав такі порушення, то досі справи в архіві велися казна-як. І що він, Росинкевич, відтепер категорично вимагатиме, аби в річних звітах подавався перелік нових вдосконалень і покращень. Почувши таке, пан Соммер примусив решту працівників виконувати додаткові обов’язки, у результаті чого молодого архіваріуса всі негайно зненавиділи. Його оточувала подвійна зневага: не лише шефа, якому доводилося контролювати всі понаднормові завдання, а й колег, котрим довелося покинути газети, спорт і політику та упорядковувати старі акти й записи. Ретельного Лопушняка ця атмосфера у відділі аж ніяк не збентежила, оскільки тепер він користувався підтримкою начальника й міг сміливо очікувати змін на краще у своїй кар’єрі. Крім того, його пристрасть до порядку була настільки палкою, що архіваріус не звертав найменшої уваги на перешкоди, які могли б йому завадити в класифікації, виправленнях та покращенні існуючої системи. Тож не дивно, що побачивши запитання, занотоване в записнику Попельського, і переконавшись, що через тимчасову втрату робочого місця він не зможе того дня ефективно працювати, Лопушняк вирішив полегшити завдання поліцейському, змученому нічними пошуками. До того ж, його підохотило приховане бажання участі в заплутаному слідстві, про що службовець, палкий любитель детективних романів, якому попри бажання, не судилося стати юристом, мріяв з дитинства.

Побачивши тепер недовіру й подив, які бриніли в питаннях Попельського, котрий уже зовсім прочумався від сну, Лопушняк відчув неабияку гордість. Це було йому найбільшою нагородою.

— Хая Лейбах, юдейської віри, донька Майєра, власника шинку, та Ройзи, народилася 1860 року в Коломиї, — затинаючись, читав Лопушняк, ледь збентежений пильним поглядом Попельського й напівмороком, що панував у підвалі, куди, помітивши різке вранішнє сонце й надмірне зацікавлення решти працівників архіву, затягнув його детектив. — У 1882 році її адоптувало подружжя Адама та Валерії Литовських зі Львова. Названий батько був шевцем і невдовзі помер. Відтоді Хая Лейбах звалася Ганна Литовська.

— Дуже дивним мені видається вдочеріння двадцятидворічної жінки! — вражено мовив Попельський.

— О, у наших книгах є ще химерніші справи. Це вдочеріння є, я б сказав, абсолютно типовим, оскільки стосувалося особи юдейської віри, яка найімовірніше хотіла офіційно змінити національність. Її названі батьки наділили дівчину польським ім’ям та прізвищем, римо-католицьким віросповіданням, а самі, певне, отримали за це кругленьку суму. Вік Хаї Лейбах цілковито звільняв їх від обов’язку опікуватися нею.

— Скажіть, а в адресних книгах є якісь дані про життя Ганни Литовської?

— Звичайно, — Лопушняк аж засяяв. — На підставі наших книг та завдяки різним підкаталогам можна створювати детальні життєписи львів’ян. Отож, Ганна Литовська від 1882 до 1885 року мешкала на Кульпарківській. У графі «професія» зазначено: «актриса». На жаль, мені невідомо, у якому театрі вона виступала. Маленькі театральні колективи й мандрівні трупи, на превеликий жаль, нехтували розпорядженням австрійської влади, які стосувалися ведення особових справ своїх членів. У звітах великих театрів прізвище Литовська не з’являється взагалі, немає й жодного подібного... — Лопушняк перевів подих, збираючись повідомити важливу інформацію. — У 1885 році Ганна Литовська виходить заміж у Львові. Її чоловіком став граф Антоній Бекерський, російський підданий, власник маєтку в Єдлянці біля Любліна. Подружжя Бекерських оселилося у Львові на вулиці Сикстуській. У 1888 році в них народився єдиний син, Юзеф-Марія Бекерський. Через два роки вони повернулися до Єдлянки...

— Повторіть, що ви сказали! Це неймовірно! — Попельський схопився за голову.

— Те, що вони жили у Львові? — архіваріус глянув на детектива й стенув плечима. — Немає тут нічого неймовірного. Імператорсько-королівський закон від 1798 року, відомий під латинською назвою «De matrimonium cum embus extraneis contraete[48] дозволяє так званий Dulgung, тобто проживання іноземця, який...

— Повторіть! — Попельський підхопився з місця й шарпонув Лопушняка за хирляві плечі. — Як зветься їхній син?

— Юзеф-Марія Бекерський. Народився 1888 року, нині власник маєтку в Стратині, Рогатинський повіт.

V

Запряжений в екіпаж кінь неохоче цокав копитами по бруківці вулиці Сикстуської. Полудень, коли львівська спека робилася нестерпною, ще не настав, але задуха вже лягла на місто, і з утомленої тварини клаптями спадала піна. Пасажир екіпажа поводився не так, як більшість львів’ян: замість охолодитися під час їзди струменем повітря, наказав трохи опустити дашок, а замість того, щоб насолоджуватися раннім літом, надяг такі темні окуляри, що на думку візника міг бачити не далі кінчика власного носа.

Та попри те, що крізь свої чорні окуляри Попельський бачив цілком добре, він не збирався милуватися величною будівлею поштамту, яку екіпаж саме проїжджав. Навпаки, вирішив зосередитися виключно на власних думках і, не бажаючи після останнього злощасного нападу епілепсії ризикувати й наражатися на випадкові відблиски, повністю опустив дашок візка. Не міг дозволити собі відволікатися на сторонні речі, тепер, коли відчував смак помсти, коли вітав мить справедливості. Думки Попельського були такі самі похмурі, як морок усередині екіпажа. Вони перетворювалися на важкі й сповнені ненависті речення, які за намірами Едварда повинні були з’явитися в пресі й знищити його ворога.

Шановні Читачі, — Попельський намагався будувати якомога дошкульніші фрази, — Вам, звичайно, відома приказка «із пристрастю неофіта». Вона означає пристрасть, з якою новонавернений член якогось братства чи секти нищить своїх колишніх однодумців. Спробуймо поширити цю приказку на позарелігійну сферу. Тоді це будуть палкі переконання переслідувача, що нападає на людей, які раніше були його ближніми. Як і будь-який фанатизм, такі дії неофіта повинні викликати нашу зневагу. Вони є мало вишуканими, а в добре вихованих колах така поведінка не вважається comme il faut[49]. Неймовірно огидним є новонавернений, який перекреслює пам’ять про власне походження й гнобить земляків. Германізований або русифікований поляк, котрий переслідує під час окупації одноплемінців, є виродком. А як оцінити антисемітизм зденаціоналізованого вихреста по відношенню до юдеїв? Відповідь проста: це така сама підлота.

Попельський витягнув записника і, не зважаючи на погойдування й підстрибування екіпажа, які Едвард відчував на своїй незагоєній спині, нотував влучні фрази.

Найогиднішим аспектом антисемітизму єврея, — квапливо писав Попельський, — є використання цих поглядів у політиці. Антисемітизм є упередженням, гідним осуду, але єврейський антисемітизм — це просто щось неймовірне! Тому не може не викликати зневаги в будь-якого мислячого громадянина Польщі граф Юзеф Бекерський, який створив собі політичний щит з русофілії та антисемітизму, і на раменах націоналістів прагне потрапити до сенату, а в кожному співбесіднику вбачає жида, хоча сам є ним. Так, так, Шановні Читачі, мати графа, Ганна Бекерська, de domo[50] Липовська, насправді звалася Хая Лейбах! Я пишу це не для того, щоб глузувати з літньої пані, чи, Боже борони, принижувати, ні! Пишу лише про ганьбу для розуму й виродження духу, риси, притаманні її синові-неофіту! Він міг не хизуватися своїм походженням, не розповідати про нього у своїх колах, оскільки це було б серйозною перешкодою для його становища, що, зрештою, прикро в наш демократичний час! Але він не повинен також нападати на своїх братів. Це справді огидно!

Попельський закрив записника й глибоко замислився, як краще використати інформацію, отриману за допомогою архіваріуса, пана Юзефа Лопушняка. Звичайно, можна було б знищити Бекерського завдяки ліберальній і навіть націоналістичній пресі, бо ж граф вочевидь і тут нажив собі ворогів, для яких його лист буде просто подарунком. Та чи може він, Попельський, так вчинити? «Ким я стану? — думав Едвард. — Звичайним донощиком, дрібним падлюкою, який, сховавшись у криївці, стріляє з рогатки, а тоді хихоче від задоволення, бо набив комусь ґулю! Людина честі так не вчинить! Але хіба псевдограф Бекерський був людиною честі, коли напав на мене зненацька з ордою своїх російських собак, а потім познущався й принизив?! Та з іншого боку — невже із тварюкою треба поводитися негідно лише тому, що він потвора?! Невже навіть найогидніший суперник не заслуговує на повагу бодай тому, що це право кожної людини?».

Не розв’язавши цієї етичної проблеми, Попельський висів з екіпажа біля Єзуїтського саду і вбіг до квартири. Служниця Ганна відчинила йому й багатозначно кивнула на двері кабінету. З кухні линув запах кави й дріжджового пирога, у ванній булькотіла вода. Ці приємні звуки й аромати не приспали чуйності Попельського. Очі Ганни промовляли: «У кабінеті на вас чекає хтось чужий».

Едвард розчахнув двері так рвучко, що портьє Вацлав Круль, який сидів за його письмовим столом, аж підстрибнув. Проте миттєво заспокоївся й ледь скоса глянув на господаря кабінету. Гість вочевидь аж нетямився від обурення. Його впертий, нахабний погляд і вишкірені в гримасі зуби зі срібними коронками, не віщували нічого хорошого.

— Добридень, пане Круль, — мовив Попельський. — Хіба це гарно, отак займати місце господаря за письмовим столом? Крісло для моїх відвідувачів ондечки! — І він показав рукою на великий фотель, оббитий зеленим плюшем.

Нічний портьє не озвався жодним словом. Попельський напружив м’язи так, що цей рух болісно озвався в спині. «Ця людина явно має погані наміри, а в мене все болить. Чи здатен я з ним упоратися? Де мій пістолет? Чи нічний портьє має достатньо сил, щоб убити? Хіба працівник архіву може вбити? Забити цвяхом стару смердючу ворожку й задушити жидівську шльондру?».

І враз Попельський зрозумів помилку, яку зробив, прийшовши до архіву. Тепер треба було неодмінно це виправити. Мусив отримати від Круля відповідь на питання, яке не давало йому спокою від ранку.

— Будь ласка, сидіть за моїм столом, — почав він спокійним голосом, умощуючись у кріслі. — Ви мій гість, а гості повинні сидіти на почесному місці. Може, вип’єте кави чи лимонаду...

— Я ни є ваш гість, — в очах Круля згасли зловісні вогники. — Прийшов-им, аби вас збештати[51].

— Чому? — щоб приховати зніяковіння, Попельський простягнув старому портсигар, але той заперечно похитав головою.

— Я чулувік простий, — Круль поклав на стіл уповноваження Попельського. — Я вам пувірив на фест. А ви мине збайдурили[52]! Півгодини тому дзвонить телефон, і пан Соммер мині каже про ваш правдивий документ, кутрий рихтик приніс якийсь пуліцай. А це, — посунув він столом аркуш паперу, — фальшивка. А ви більши ни пуліцай. А я повірив-им. Мине можуть на збитий писок з руботи викинути! Сім років пропрацював-им! Через вас!

Попельський подумки проклинав свою розсіяність, яку міг назвати, швидше, сліпим математичним інстинктом. Саме він спричинявся до того, що його розум миттєво реагував, щойно натрапляв на графічний або звуковий відповідник будь-якого числа. Навіть, якщо Попельський думав про те, що його найдужче захоплювало, тобто про улюблених античних авторів чи принади жіночого тіла, варто було побачити на вивісці чи почути якийсь числівник, й Едвард негайно несвідомо зосереджувався на ньому. Тепер це була кількість років, які Круль пропрацював у магістраті. При цьому Попельський цілковито забув, що хотів запитати того про певну важливу річ. Так чи сяк, портьє треба було чимсь задобрити.

— Перепрошую, пане Круль, — Попельський схилив голову, — і запевняю, що ніхто вас не звільнить з роботи. Це моя провина, я вас ошукав, але ви не винні в тому, що не помітили підробки. Адже раніше ви нічого схожого не бачили! Зате знали, хто я такий. От і повірили мені. Саме так я все поясню вашому начальникові, пану Соммеру. Іще нині. Отож не переймайтеся, пане Круль. Вип’єте кави або лимонаду? Може, сигаретку?

— А відки я знаю, жи то ни голодні кавалки[53]?! — портьє різко підвівся. — Я свій гонор маю. Я ни ошуканець, як ви.

І тоді Попельський пригадав собі, про що хотів довідатися із самого ранку від свого співрозмовника.

— Ви можете дати мені ляпаса, пане Круль, і таким чином мене покарати! — Попельський підхопився й сперся долонями об стіл. — Ну, сміливо, бийте в морду! Не бійтеся! Але перш ніж ви це зробите, скажіть мені дещо. Це може бути неоціненним для мого слідства. Я співпрацюю з поліцією як консультант! — Спантеличений портьє подивився на обклеєну пластирем щоку свого співбесідника, яку той йому підставляв, а тоді важко сів і простягнув руку до портсигара. — Коли я прийшов до архіву, то передусім мав у вас дещо запитати, — із ніздрів Попельського вирвалися два снопи диму. — Я збагнув це сьогодні вранці, коли вас уже не було. Я проваджу певне розслідування. Мушу дізнатися, чи реєстраційні книги переглядав якийсь математик, чи ні. Шукав, як дурний, когось поза архівом, хто брав би книги з вашого відділу... Витратив цілісіньку ніч на ялові пошуки. Мені й на думку не спало цілком очевидне припущення, що поміж чиновниками є той, хто міг би позичати книги потай, без формуляра! А навіть, якби він і заповнив формуляр, то їх однаково викидають до макулатури! Працівник архіву, пане Круль, який знає математику! Скажіть мені, чи є у вас такий?

— Ну, та певне, — портьє примружив очі від диму. — Був такий. Пан Леон Буйко. Він муїй Казі, дочці, значить, уроки давав. Мала ніяк ду рихметики гулуви ни мала...

— А він дуже вбогий? Сім’ю має? Мусить підробляти уроками? — запитав Попельський, пригадавши собі епітет «бідолаха», яким Байдикова окреслювала свого коханця.

— Ну, та бідний він був потому, як си звільнив... Ніхто ни знаї, чого він так зробив...

— Він самотній?

— Так, холостяк.

— Жид?

— А де там... Ви коли чули, жеби мехідрис[54] називався Буйко? То наш... Поляк, значить...

— І найважливіше, — Попельський перевів подих. — Де він мешкає?

— А на Садовницькій.

— На Садовницькій, кажете, на Садовницькій... — вена на шиї Попельського почала пульсувати.

Таке траплялося завжди, коли він відчував наближення розгадки, за мить у його розумуваннях відбудеться злам, і все стане зрозумілим і чітким.

— Де це? — прохрипів він.

— Перепрошую, що мимоволі підслухала, — з вітальні почувся голос Леокадії. — Віднедавна Садовницька офіційно зветься Задвужанська.

Попельський влетів до вітальні, мов вихор. Леокадія, вбрана в хатнє плаття, переглядала «Модну пані». Едвард схопив її в обійми, підніс догори й закружляв із кузиною на руках. Її порожевіле після ванни обличчя пахло кремом. Цілуючи Леокадію в обидві щоки, Попельський уловив легенький аромат тальку.

— Дякую тобі, люба Льодзю! Мені дуже допомогли твої знання львівської топографії!

Ледь спохмурнілий Вацлав Круль стояв на порозі вітальні, готовий піти, і зневажливо дивився на пару, що обіймалася. Леокадія весело сміялася. «Воно й не дивно, що весь Львів каже про них, буцім вони живуть на віру», — подумав нічний портьє.

— А можи, мині би теж належалося «дякую»? — знехотя буркнув він і пішов, не попрощавшись.

VI

Едварда Попельського розбудило веселе щебетання Ренати. «Певне, говорить по телефону з якоюсь подружкою, — подумав він у напівдрімоті, — мабуть, тією жвавою блондинкою, з якою вона мешкала. Певне, домовляються про ménage à trois. А хто в головній ролі? Я сам! Це шаленство, коли тебе вшановують водночас дві жінки!».

Відчув сильне збудження, а за мить — таку саму сильну відразу до самого себе. Лежав у власному ліжку, а в щебетанні, котре долинало з передпокою, упізнав голос рідної дитини.

Підвівся на ліктях і роззирнувся кабінетом. Погляд помандрував по корінцях книжок за скляними дверцятами величезної книжкової шафи. Це повернуло його до дійсності. Сонні любовні марення зникли. Енциклопедії Брокгауза й Оргельбранда були, наче гімн на честь людського розуму. Солідні, оправлені в темні палітурки томи «Thesaurus Linguae Latinae» розповідали йому про безсмертя духовного світу, куди він потрапив, перетнувши поріг станіславівської класичної гімназії. Про найважливіше нині завдання нагадували невеликі підшивки «Deutsche Schachzeitung»: на їхніх корінцях палітурник витиснув шахівницю, що скидалася на магічні квадрати. Так думка про палкий ménage à trois зникла під впливом повіву холодного розуму. Аполлон переміг Діоніса.

Попельський устав з ліжка. Тонка шовкова піжама була мокрою від поту. Вологою очною пов’язкою витер голову, розсунув штори й відчинив вікно. Та в кімнаті не стало прохолодніше, а зміна полягала хіба в тому, що до приміщення вдерся сморід переповненого смітника, розжареного на сонці толю, упереміш із ароматом акації, яка розквітла на подвір’ї.

Попельський випив склянку холодної м’яти, накинув на плечі халат і вийшов до передпокою. Пригорнув Риту, яка стрибала й кружляла, мов дзиґа. Подих малої пахнув льодяниками. Едвард поцілував Леокадію в щоку, вдихнувши її теплі ванільні парфуми. Тоді цмокнув у руку служницю Ганну Півтораніс, від якої линув запах пирога й крохмалю.

Такою поведінкою він хотів приглушити занепокоєння, котре мучило його від самого пробудження, коли голос своєї дитини він переплутав із голосом Ренати Шперлінг.

— Ідіоте, — сказав він собі у ванній, зішкрябуючи бритвою колючу щетину, — зараз ти підеш до підозрюваного, на чию провину вказують аж три речі. Любу Байдикову вбив її коханець, математик, що мешкає на Задвужанській, і якого вона називала «мій бідолаха». Ним може бути Леон Буйко. Далі: він працював у відділі реєстрації населення й міг там безперешкодно переглядати книги в пошуках осіб із гематрією 68. Ти семимильними кроками наближаєшся до вбивці! Зосередься на цьому! Не думай про акробатичні трюки жидівської шльондри, яка перетворила тебе в ліжку на покірну маріонетку!

Останні слова схвилювали його так сильно, що він натиснув пальцем на опух на обличчі. Біль просвердлив щоку і ясна.

«Так мені й треба!», — подумав Попельський. Сів на краєчку ванни, важко дихаючи. Ладен був убити кожного, хто назвав би Ренату Шперлінг «жидівською шльондрою».

Попельський поснідав без апетиту, тоді старанно одягнувся. Убрав нового костюма й кремову сорочку, котру будь-який прихильник традиційних білих сорочок і целулоїдних комірців, що їх слід було носити незалежно від погоди й пори року, вважав би неймовірно екстравагантною. Розстебнув два верхні ґудзики й комір сорочки виклав поверх піджака. Не переймався тим, що у вирізі видніло скуйовджене волосся на грудях. Може, воно й справді виглядало нескромно, можливо, як казала Леокадія, це було ознакою паризьких сутенерів та інших шахраїв, проте ніщо не примусило б його вийти на львівську спеку із шиєю, стиснутою вузлом краватки. Крім того, він не був певен, чи не доведеться застосувати до Леона Буйка силу, у цьому випадку будь-який незручний одяг міг стати зайвою перешкодою. Із шухляди письмового столу витягнув браунінга, який важко ліг у внутрішню кишеню його піджака.

Виходячи з помешкання, підійшов до телефонного столика. Підняв трубку й прислухався до протяжного сигналу.

— Телефон справний, — озвалася з вітальні Леокадія. — Запевняю тебе, вона не дзвонила. Такі, як вона, ніколи не дзвонять. А коли до них телефонує якийсь закоханий дурень, то хвицяють ногами, регочуть від утіхи й показують на мигах подружкам: оце-то сміхота!

— Спасибі за цікаву інформацію, — Попельський роблено посміхнувся. — Тільки зроби ласку й поясни мені, хто тут до кого дзвонить, бо я нічого не збагну. Але зроби це пізніше, бо зараз у мене немає часу вислуховувати твої здогадки...

Вийшов, тихо зачинивши двері. І лише на сходах разом із голосним «Курва його мать!» вилив свій гнів на злостиву кузину.

Була четверта пополудні. Над містом розливалася спека. Біля поштамту Попельський узяв екіпаж. Повіз повільно рухався вулицею Коперника до Воєводської комендатури. Там Едвард наказав візникові почекати, вийшов і за кілька хвилин знову сидів під опущеним дашком. Роздер конверта, який узяв на прохідній, і прочитав інформацію, про яку вчора ввечері попрохав, зателефонувавши Юзефові Лопушнякові:

Леон Буйко, вулиця Задвужанська 25, кв. 14.

Наказав їхати вулицями Потоцького й На Байках, а тоді зупинитися на Задвужанській метрів за сто від кам’яниці під номером 25. Це був будинок, відокремлений від вулиці залізним парканом і зеленими кущами. Перед ним росли два високі дерева, які затінювали вікна на першому й другому поверсі. На травнику гладка служниця в лляній сорочці без рукавів розвішувала на мотузку випрану білизну, показуючи неголені пахви. Попельський якусь мить придивлявся до неї й слухав куплета, що його надтріснутим від надміру алкоголю й тютюну баритоном наспівував якийсь пожилець першого поверху.

Сюп, Манюсю, музична гра,

Танцюї батярів тьма.

Розплатився з візником, швидким кроком подолав відстань, яка ділила його від воріт й опинився в приємній прохолоді старого будинку. Перед ним бігли сходи, ліворуч засклені двері вели на подвір’я, оточене цегляним непотинькованим муром. Усе докладно оглянув. Тоді піднявся нагору. Квартира номер 14 була на останньому поверсі. Діставшись туди, Попельський кілька хвилин постояв, спираючись на поручні й важко дихаючи. Доведеться ще раз спуститися вниз, щоб перевірити, чи Буйко не вислизне у вікно, глянувши випадково у вічко й перелякавшись.

Швиденько збіг сходами на подвір’я й глянув угору. Із полегшенням збагнув, що з вікон останнього поверху не можна вийти на дах. Під час цих оглядин його зачепила недовірлива служниця, питаючи: «А то ду кого?». Едвард збув її непривітним бурчанням і знову піднявся до дверей Буйка. Зняв піджака й капелюха, проте це не надто його прохолодило. Він був весь мокрий. Нова сорочка просякла вологою, піт стікав під пов’язкою на спині. Попельський зціпив зуби й підійшов до дверей. Едвард не бавився в дотримання поліційних норм. Згідно них він не повинен був сам заходити до помешкання підозрюваного.

Попельський більше не був і водночас досі не став поліцейським. Натиснув клямку, а коли двері не подалися, голосно постукав.

Відчинив невисокий, огрядний чоловік у потертому халаті, який, здавалося, був його єдиним верхнім одягом, коли не рахувати шкарпеток із гуцульським візерунком. Побіжно глянувши на худі литки підозрюваного, обрезклі щоки й чимале черево, Попельський зрозумів, що не потребуватиме браунінга, аби застосувати силу й приборкати імовірний опір Леона Буйка, якщо перед ним справді був він.

— Добридень, — увічливо привітався Едвард. — Я маю приємність розмовляти з паном Леоном Буйком?

— Приємність чи навпаки неприємність, — пирхнув чоловік у халаті й нервово підтягнув шкарпетку, — ви зможете відчути лише під час розмови або ж після неї...

Добір слів свідчив про те, що пожилець чотирнадцятої квартири був людиною освіченою. Попельський відчув сильне роздратування. Рани на спині пекли, зламаний ніс набрякав, втягуючи пилюку й гаряче повітря помешкання. Подумки послав до біса вишукані манери. Не мав часу на ґречні розмови й перепросини. Рвучко вперся долонею в груди співрозмовника. Під пальцями відчув вологу спітнілу шкіру. Штовхнув так сильно, що чолов’яга втратив рівновагу й простягнувся на підлозі. Попельський швидко зачинив двері зсередини, а ключа сховав до кишені.

— Ґвалт! — зарепетував заскочений зненацька чоловік, замітаючи полами халата підлогу.

— Цить! — засичав Попельський. — Не битиму більше, якщо будеш тихо.

Пожилець розкрив рота, щоб знову закричати. І тоді відчув подмух повітря. Щось виросло в нього на підборідді, а солонкавий смак у роті й болюче посмикування свідчили про те, що він, мабуть, прикусив собі язика.

Третього удару Попельський не завдав. Лише схопив лежачого за комір, протягнув тіло метрів зо два підлогою, мов мішок, і кинув під вікном. Поли халата розкрилися й звідти визирнуло тлусте коліно, вкрите рудуватим волоссям. Попельський простяг руку до фіранки й гидливо витер нею долоню.

— Мене звуть Едвард Попельський? А вас?

— Леон Буйко, — чолов’яга вимовляв слова повільно, розбризкуючи довкола слину й кров.

— Освіта?

— Доктор філософії й математики.

— Який університет?

— У Росії, Казанський, — Буйко сів на підлозі й приклав долоню до палаючої щоки.

— Яка тема докторської дисертації?

— Однаково нічого не втямиш, ти негіднику! — уже впевненіше відповів математик.

Попельський старанно повісив піджака на спинці стільця, а капелюха поклав на столі, перевіривши спершу, чи там чисто.

За зеленими шибками книжкової шафи видніли корінці книжок. Відчинив дверцята й глянув на них, то були дешевенькі видання польської та зарубіжної класики. Генрик Сенкевич, Болеслав Прус, Віктор Гюго, Анатоль Франс. З наукових видань були хіба що російський атлас анатомії людини й двотомна енциклопедія Брокгауза. Жодної математичної праці, жодної Біблії.

Зачинив шафу й зайнявся письмовим столом. Відкрив його й висунув горішню шухляду. Там була звичайна преса: «Слово польське», «Хвиля», «Ранкова газета», а також журнали «Львівські музичні й літературні новини», «Світанок», «Вірний Львів». Уважно їх переглянув.

І раптом обличчя його спалахнуло. Між газетних сторінок визирали маленькі карточки з якимись математичними обчисленнями й формулами.

Напружив м’язи. Треба опанувати ейфорію, втишити сурми перемоги, котрі волали: усе вірно, перед тобою той, кого ти шукав! Цеп чоловік заховав обчислення серед газет, аби вони не кидалися в очі під час побіжного обшуку! Що тобі ще потрібно? Хіба він не схожий на збоченця, який трахає сифілітичних бабел? Давай! Приведи його до Грабовського на мотузку, а тоді повернися до свого кабінету в поліції, до справжнього життя! Чи, може, ти хочеш переконатися? Хочеш відшукати гебрайські написи й магічні квадрати?

Попельський витер лоба, насупив брови й грізно глянув на Буйка.

— Я тебе про дещо запитував!

— Узагальнення однієї теореми Єгорова, — Буйко хибно зрозумів його погляд і прикрився халатом, наче то був панцир, здатний захистити від ударів, які от-от мали посипатися на його тіло. — Це тема моєї дисертації.

— Вона стосувалася конвергенції функцій?

— Ви математик? — запитав здивований Буйко.

— У моїй голові самі лише числа й трупи, — відказав Попельський. — Я більше ніж математик. Я поліцейський.

Роззирнувся приміщенням. Воно було доволі просторим, утриманим в чистоті й порядку. Вочевидь виконувало функції кухні й кабінету. Про перше свідчили раковина, примус, дошка для різання хліба на столі й буфет, про друге — письмовий стіл та книжкова шафа. Два вікна виходили на подвір’я, одне на травник і дерева перед будинком. Двері, закриті дещо пошарпаною портьєрою, явно провадили до іншої кімнати. І ці двері Попельського занепокоїли.

Поманив Буйка пальцем, і коли той важко підвівся й підійшов, міцно схопив його за плече й пхнув за портьєру. Заплутавшись у важкій тканині, Буйко кілька секунд пробув за порогом приміщення, але його ніхто не вдарив. Ніхто не чекав, причаївшись, доки портьєра випнеться, аби напасти на чужинця. Найпевніше, у кімнаті за завісою нікого не було. Попельський повільно відхилив портьєру.

Зупинився за півметра від дверей і поглядом вивчав невеличку спальню, у якій були масивна й дуже висока шафа, поруч стояв стілець, а посередині — залізне ліжко. Із шафи, майже з-під стелі, похмуро дивився гіпсовий Сократ. Попельський знову схопив Буйка за комір і цього разу пхнув уперед головою до кімнати, а тоді швидко потягнув назад. Так його вчили два роки тому на поліційних курсах у Сарнах. Нічого не сталося, ніхто не зачаївся, припавши до стіни біля дверей.

— Увійдіть до спальні й сядьте на стільці.

Буйко зробив, що йому наказали, а Попельський розпочав обшук кімнати. Зазирнув під ліжко. Лише фанерна валіза. Відкрив її й побачив брудну білизну. У шафі переглянув якийсь досить потертий і поцерований одяг. Передивився вміст полиць, перекладаючи з місця на місце сорочки, які Кілька років тому коштували аж ніяк не дешево. На манжеті однієї з них навіть було вигаптувано монограму «Л. Б.», що робили тільки в першокласних крамницях. Під сорочкою щось зашелестіло. Попельський засунув туди руку й витягнув велику книжку. Відкрив її й перебіг поглядом вигнуті гебрайські літери. Це була гебрайська Біблія. У ній стримів конверт. Попельський намацав слизьку поверхню й вирізані зубчиками краї фотографічного паперу. Вийняв фотографії.

Перш ніж роздивитися гори сала, відвислі груди й тлусті сідниці на знімку, глянув на Буйка. Той скоцюрбився, майже поклавши голову на коліна й погойдуючись на стільці, утупився в підлогу. На його лисині, оточеній ріденькими кучериками, виблискували краплини. Особливо рясно скупчувалися довкола великої волохатої родимки, схожої на чорний острів на голомозому черепі. Обриси нагадали Попельському італійський чобіт. Детектив перевів погляд на фотографії й довго їх вивчав.

— І не соромно вам, пане Буйко, зберігати в Біблії порнографічні знімки? — подряпав нігтем одну з фотографій, на якій, умостившись на канапі, сиділа Люба Байдикова й зальотно позирала в об’єктив з-під маленького капелюшка. Її грубезні, як у слона, ноги, були широко розкинуті, а жирні груди спливали обабіч тіла.

На шафі щось зашуруділо. Попельський підвів голову, але наштовхнувся лише на зневажливий погляд гіпсового Сократа.

— Миші тут у вас шастають, га, Буйко? — підняв руку, наказуючи підвестися. — А тепер назад до кухні! Там собі поговоримо!

Його аж розпирало від ейфорії. Гучно грали переможні сурми. Він намагався їх притишити, бо ці звуки здавалися йому не лише приємними, але водночас принизливими й знущальними.

Таке завжди траплялося з ним перед епілептичним нападом. Ейфорія й епілепсія. Нерозлучні сестри — одна прояснює розум, друга ввергає в безодню.

Буйко сів у кухні на стільці, як і наказав Попельський. Детектив відсунув убік важку друкарську машинку й поклав поруч із нею Біблію. Потім сягнув до шухляди й знову передивився папери, заховані поміж газет. На них видніли математичні розрахунки й формули, які стосувалися послідовностей і теорії чисел. Кільканадцять хвилин він сидів біля столу мовчки й переглядав гебрайський Старий Завіт. Сторінку за сторінкою. Багато слів було підкреслено, на полях громадилися стовпчики й обрахунки чисел, приписуваних літерам. Це були гематричні обчислення.

Сурми грали й замовкали. Попельський підняв книгу й витрусив з неї три аркуші з виписаними на них гебрайськими словами, одне за одним. Вони утворювали квадрати, довжина сторони в яких могла обчислюватися літерами. Один квадрат стосувався Люби Байдикової, інший — Лії Кох, а третій — Хаї Лейбах. Детектив усміхнувся й глянув на Буйка.

— У мене є алібі, — спокійно сказав математик.

— Я заперечу будь-яке ваше алібі, — Попельський закурив сигарету й глянув на портьєру на дверях спальні, котра раптом захвилювалася від протягу.

— Цього алібі ви напевне не заперечите. Сором вам не дозволить.

Чимраз гучніший звук настирливо вібрував у вухах Попельського. Може, це справді віщує напад? Декілька днів тому, після приступу епілепсії у квартирі Шанявського й пам’ятного ранку з Ренатою, він бачив те саме, що й зараз. Авжеж, та самісінька картина: він сидить на стільці в кімнаті, заповненій картками з математичними обчисленнями. Від протягу хвилюється портьєра на дверях. Тріпоче чимраз швидше, доки не здіймається й летить, мов перський килим. Лунає гуркіт. Насправді вся ця сцена виглядала зараз так само. Але у видінні за портьєрою був високий чоловік у котелку. У цьому химерному сні Попельський дивився на Попельського. Зараз, у дійсності, він бачив Ренату Шперлінг. Стояла у дверях й обтрушувала скромну сукенку від грудок гіпсу, що залишилися від розбитого Сократа.

— Вона — моє алібі, — озвався Буйко. — Ти ж не запроториш свою кохану до в’язниці за співучасть?

Запала тиша. Тріумфальні сурми вмовкли.

VII

Попельський підвівся й глянув Ренаті просто в очі. Йому стало цікаво, що побачить у них: зніченість, занепокоєння, а може, звабницьку облуду, удавану принадність. Але в них нічого не було, лише сльози. Рената потупилася.

Знову сів на стілець. Весь спітнів, але не через спеку, чи різкі рухи, які виконував нещодавно, коли тягав Буйка по підлозі й обшукував його помешкання. Піт після фізичних зусиль чи високої температури теплий, а його заливала холодна хвиля. Попельського наче скувало кригою.

— Що ви маєте на увазі, Буйко, — запитав він, повертаючись боком до Ренати, — говорячи про алібі й співучасть? Співучасть у чому, пане?

Буйко широко всміхнувся. Шкіра на його обличчі й голові напнулася й порожевіла довкола плями на лисині.

— Я не вбивав цих жінок, а просто передбачив їхню смерть. Вона закодована в магічних квадратах, які ви, певне, розшифрували, бо як інакше потрапили б до мене? Ви математик! Кому ж іще було б відомо будь-що про когерентні функції? Та... повернімося до справи. Якщо я передбачив смерть цих жінок, то хіба міг не передбачити, що мене запідозрять у вбивстві? Отож я подбав про алібі, яке мені забезпечує панна Шперлінг. Якби ви хотіли це заперечити, довелося б довести, що панна Шперлінг бреше. А якщо ви це доведете, її звинуватять у співучасті. Ви ж бо не хочете, аби панну Шперлінг тягали по судах. Прості логічні висновки, чи не так, mon cher? Крім того, ви не допустите, аби вашу коханку in publico[55] проголосили панночкою легкої поведінки, яка ховається на шафі, побоюючись, що її помітять?

— Про що це він? — Попельський навіть не глянув на жінку, яка продовжувала стояти у дверях. — Яке ж це алібі, панно Шперлінг?

— Весь час я була разом із Леоном Буйком, — чітко проказала Рената, утупивши погляд у підлогу, — весь день 10 квітня й ніч з 10 на 11 квітня, а також день і ніч з 30 квітня на 1 травня.

Це були дати вчинення обох злочинів. Попельський відчував, що його щелепи й досі неначе скуті кригою. Тремтів від холодного поту. Руки дрижали, а підбори черевиків вистукували шалений ритм на дошках підлоги. Він розумів, що за мить Буйко зловтішатиметься його гнівом. Глузуватиме з нього подумки. Кепкуватиме з ревнивого й зрадженого коханця, якому він, Буйко, наставив роги.

Попельському спала на думку єдина можливість достойно вийти із цієї ситуації. Існував простий, радикальний і жахливий метод, аби довести Ренаті, хто тут справжній переможець. Спосіб продемонструвати тваринну перевагу одного самця над іншим. Достатню позначити свою територію сечею й забризкати нею суперника. Підійшов до Буйка, націлився на нього із браунінга й зазирнув глибоко в очі.

— На підлогу!

Коли математик сів на підлогу й важко схрестив по-турецьки товсті ноги, Попельський став на стільці над суперником і розстебнув ширіньку.

— Дивися, що я з ним зараз зроблю, — звернувся до Ренати. — Це мій раб, мій пес!

Але нічого він не зробив. Йому стало зле. Сопучи, як астматик, Попельський повільно зліз зі стільця й сів на нього. Буйко хихотів, Рената Шперлінг дивилася на Попельського. Довго, серйозно й безжально.

— Я закохалася у вас, — тихо мовила вона, — уже давно, ще гімназисткою. Мріяла про ваші сильні руки, ваші вуста. Писала до вас листи, а тоді потайки їх спалювала. Уночі крадькома виходила з дому, щоб постояти під вашими вікнами. Я не могла викликати у вас почуття, не знала, як це зробити. Ви були недосяжним польським професором, а я — сиротою, худою, нервовою єврейською старшокласницею... Я була така самотня в цьому проклятому місті, вчительки мене принижували, подруги з гімназії ненавиділи...

— А тепер ти вже навчилася альковних премудростей, га? — Попельський гірко всміхнувся. — Уже знаєш, що зробити, аби мужчина в тебе закохався? Це неважко. Коли така лялечка, як ото ти, затріпоче віями, чоловіки вже за мить мріють лише про одне: щоб стати твоєю підв’язкою.

— Я розповім вам про свої останні тижні в Страшні, — Рената мовби не чула цих слів. — Граф Бекерський годинами грюкав у двері моєї кімнати. А тоді, знаючи, що я перелякано дивлюся в шпарину від ключа, вдовольняв себе, стогнав і спускав на мої двері. Зустрічаючи мене в коридорі, миттєво витягав своє причандалля й силкувався увіпхати мені в долоню. Того дня, коли зникла його мати, графиня Бекерська, скинув штани, схопив мене за волосся й примусив стати навколішки. Але зганьбити мене не дозволив камердинер Станіслав. Він відіпхнув графа, а я втекла. Тоді російські бандити зв’язали Станіслава, а граф посмугував йому обличчя шпіцрутеном. Того ж таки дня лісник із Пукова таємно відвіз мене мотоциклом до Рогатина. До Львова я дісталася потягом. Там оселилася в Маріанни Столецької на вулиці Лінде. Я товаришувала з нею ще відтоді, як вона перебувала в Стратині як компаньйонка пані графині. У Львові я відшукала вас в університеті, прийшла на лекцію й благала, аби ви знайшли графиню. Але ви відмовилися. Через тиждень я вирішила повернутися до Стратила по свої речі. Від Станіслава, з яким ми часто спілкувалися по телефону, я знала, що нічого поганого зі мною того дня не станеться... У графа відбувалися дводенні політичні збори членів Національної партії, на яких його мали висунути кандидатом у депутати до сейму від львівського округу. Тож я зробила так, як планувала. Дорогою до Стратина зустріла вас на вокзалі в Ходорові. А тоді над річкою трапилося те, що трапилося... Так я жила. Серед болю й ганьби...

— Це неймовірно, ха-ха! — Буйко демонстративно зареготав. — То ви нею над цією річкою оволоділи?

— Я повернулася до Львова, на Лінде, — спокійно продовжувала Рената. — А там одного дня з’явився граф Бекерський. Маріанна Столецька віддавна була його утриманкою. Він відвідував її, коли господині не було. Я не знала про це, доки не побачила його в нашому помешканні. Навіть найближчі подруги приховують одна від одної брудні таємниці... Отож, Бекерський прийшов, був дуже люб’язний, пропонував мені фінансову допомогу. Я перелякалася, втекла й розшукувала вас. Лише ви могли мені допомогти... Знайшла вас у цій жахливій кнайпі, здається в Гутмана, так? Ми пішли до séparé, де мій коханий учитель, пан професор Попельський перетворився на ненависного переслідувача, графа Бекерського. Мій шляхетний джентльмен кинувся на мене й запхнув лапи під сукенку. Що мені залишалося робити? Довелося поїхати на Задвужанську, — вона кивнула на Буйка, — до цієї тварюки...

— Ну-ну, не перебільшуй, люба, — математик вищирився в посмішці. — Не так уже й погано тобі тут було...

— У мене ніколи не було нічого спільного з ним, повірте, він сам перелякався, коли я, щоб захистити себе, сказала йому, що перебуваю під вашою опікою, — Рената анітрохи не підвищила голосу. — Я познайомилася з ним раніше, того дня, коли зникла графиня Бекерська. Він розмовляв із графом, мене теж розпитував про неї. Залишив візитку, щоб я зателефонувала до нього, якщо про щось довідаюся. Ця візитка весь час була в моїй торбинці... Візитка з адресою... Я витягнула її в кнайпі Гутмана... Тоді це була єдина відома мені в місті адреса... Я могла прийти лише сюди...

— Бачите, що може наробити дурна візитка? — Буйко весело реготав, поли халата розкрилися, і він ляскав себе по синюватих стегнах. — От і прийшла залякана дівчинонька, — знущався він. — У розпачі, проте все-таки спокуслива...

— Ця збочена тварюка, — Рената продовжувала вдивлятися в Едварда, — сказала, що дозволить мені переночувати за однієї умови: якщо загіпнотизує мене, і я підтверджу його алібі. Я погодилася. Гіпноз не подіяв.

— Ти спала як забита! — вигукнув Буйко.

— Я провела в нього на канапі одну-єдину безсонну ніч, а вранці повернулася до Маріанни Столецької. Бекерський саме вийшов у якихось справах. Тоді прийшли ви із квітами й перепросинами. А далі вам усе відомо. Романтичний вечір, тоді чудовий ранок у помешканні цього дивака Шанявського, а тоді я, налякана нападом вашої хвороби, знову втекла до цієї тварюки... Куди мені було піти? До Маріанни, яка була графовою коханкою? До вас? Більше я нікого не знала... Про мою дружбу з гімназичними подругами, — вона знущально засміялася, — я вже вам розповідала, зрештою, вони повиходили заміж... Мені треба було десь зупинитися, усе обдумати... Я боялася вас, вашої хвороби, боялася всього світу... І знову сюди прийшла. Він пообіцяв, що більше мене не чіпатиме. Навіть був до мене добрий. Прохав про ще одне алібі. Тепер ви все знаєте... — Вона швидко підійшла до Попельського й поцілувала його в губи. — Не відштовхуй мене, Едварде, — прошепотіла. — Я зроблю для тебе все, що хочеш! Можеш мене взяти навіть тут, у спальні! Я належу тобі, Едварде! Я відмовлюся від цього алібі, але не треба зараз про це! Не хочу зараз думати, хочу лише тебе... Обдарую тебе дечим...

Вона стала навколішки й вдивлялася в нього. Її зелені очі потемніли.

— Учора вранці ти вже мене дечим обдарувала, — озвався нарешті Попельський. — Твій щедрий дарунок — це сифіліс від Люби Байдикової via Леон Буйко.

Рената Шперлінг підвелася, а тоді ледве витягла зі спальні важку валізу. За мить на сходах застукотіли підбори її туфель.

VIII

Попельський відчув, що піт припинив стікати йому по спині. Зняв сорочку, засунув руку під мокру пов’язку й носовичком витер, незважаючи на біль, тверді струпи й рани, які ще не загоїлися. Підійшов до крана й налив собі води. Тоді закурив сигарету й кілька хвилин придивлявся до свого противника.

— Її більше немає, Буйко. Зникло ваше алібі, невідомо де...

— Ще повернеться, запевняю вас, — математик знову загорнувся халатом. — Вони завжди повертаються.

— Не повернеться й не буде жодного алібі, — Попельський сів за стіл. — А тут залишилися ви, із цими магічними квадратами, — постукав по картках пальцем, — які я назвав би трохи по-іншому. Мовою закону це докази вчинення вами злочину, Буйко. Ви вбили Любу Байдикову та Лію Кох, і я вас за це заарештую. І посаджу до цюпи, а там вкину до найтемнішої камери, де кишить від тарганів. І знаєте, що я тоді зроблю? Я залишу вас там надовго, і взагалі не буду вами займатися!

— А що ви в цей час робитимете? — Буйко продовжував посміхатися. — Коли я влаштовуватиму тарганячі перегони?

— Я розшукаю твоє алібі, — Попельський задоволено затягнувся сигаретою. — Знайду Ренату Шперлінг і поговорю з нею. Кількох хвилин мені цілком вистачить. А вона заперечить оцю свою дурнувату лічилку, — Попельський передражнив дівчину тонким голосом, — мовляв, «такого й такого числа я була з паном Леоном Буйком et cetera». А якщо мені недостатньо буде кількох хвилин, аби переконати Ренату Шперлінг, я присвячу цьому декілька днів, можливо, тижнів чи місяців... Але зрештою твоє алібі лусне.

— Дуже вже ти впертий! — математик з якоюсь зловтішною посмішкою теж перейшов на «ти».

— Це невідповідний епітет, Буйко, — Попельський кілька разів крутнув на пальці каблучку. — Дуже невідповідний. А знаєш, яке слово буде найточнішим? Грецьке triops. Воно перекладається «той, що має третє око». Це я. Я не роззираюсь навсібіч, іду лише туди, куди дивиться моє поліцейське око. А воно каже: «Убив математик? Він перед тобою! Замордував збоченець? Збоченець перед тобою! Злочинець надсилав магічні квадрати, у яких зашифрував інформацію про вбитих жінок? У шухляді письмового столу математика знайдено саме ці квадрати! Чого ж тобі бракує? Нічого!» — Едвард перевів подих після свого монологу. — Що ж, одягайся, Буйко, і не намагайся мені тут коники викидати! Пам’ятай, я весь час спостерігаю за тобою своїм третім оком.

— Ти віриш цій курві, що я збоченець? — чоловік сидів непорушно. — Віриш, що в неї зі мною нічого не було? Хочеш, аби я довів тобі, що звивалася піді мною, як сучка? Скажу тобі, що вона найдужче любить у ліжку, і тоді сам зрозумієш,, чи я брешу, чи кажу правду! Вона любить, коли їй упихають...

Попельський підвівся й схопив Буйка за ріденькі кучері, які росли обабіч його чола. Смикнув математиком так сильно, що замалим не підняв його в повітрі, притягнув до письмового столу, а тоді гепнув обличчям об гладеньку поверхню.

Між пальцями залишилися окремі видерті волосини. Підійшов до раковини й вимив руки під краном, а Буйко продовжував лежати обличчям на столі й тихо стогнав, схопившись обіруч за голову. Струмочок крові з його розбитого носа наближався до аркушів і розкритої Біблії.

Попельський відсунув книгу, а три магічні квадрати поклав до конверта, знайденого в шухляді. Зробив це обережно, щоб не затерти відбитків пальців злочинця. Тоді надяг сорочку на поранену спину.

— Ходімо! — мовив, застібаючи ґудзики. — Краще надягни штани й холоші заправ у шкарпетки. Неприємно, коли таргани й павуки лоскочуть лапками голу шкіру.

— Такі самісінькі магічні квадрати Лії Кох і Люби Байдикової є ще в декого, не лише в мене, — Буйко зітхнув, втягуючи кров, що скапувала з носа. — Він теж математик. Ото справжній збоченець! Я вчився з ним разом у Казані...

* * *

— Щось я вас не пригадую, — буркнув граф Юзеф Бекерський. — Алє, може, ви ходили лише на деякі лекції?

— Я відвідував усі, — Буйко поклав ногу на ногу, — і пам’ятаю вас дуже добре. Наприклад, ви один з небагатьох не користувалися, папером при підрахунках.

У вітальні палацу в Стратині панував напівморок, у якому обриси предметів ставали нечіткими. Рамена люстр із вишуканими оздобами й завитками, що висіли між вікнами, зливалися в однакові еліпси, шкіряні крісла скидалися на величезні брили, а обличчя предків, зображених на портретах, нагадували бліді плями.

Бекерський відпив трохи вина з келиха, а тоді встав і сперся на плечі двох бородатих чоловіків у мундирах царської армії.

— Ти кажеш, що я брешу, волоцюго? — засичав він.

— Пригадую також, — не отримавши жодного почастунку, Буйко не знав, де руки подіти, — що ви були жорстоким, вас ненавиділи всі казанські шльондри. Цікаво мені, чи про це відомо вашим друзям з Національної партії.

— Тебе зате любили, — усміхнувся Бекерський. — Пам’ятаєш, як на останньому курсі нас навчали битися врукопаш та інших премудростей? Мені тоді розповідали, що ти вкрав батога зі стайні, а тоді прохав якусь власницю борделю шмагати себе ним по спині. Погуляв ти тоді, ой, погуляв! Полюбляв ти це діло, голубчику. Сашо! Дай-но шампанського для мого товариша з університету! Вип’ємо, а тоді мушу з тобою попрощатися, соловейку! У мене купа роботи.

— Дайте мені п’ятнадцять хвилин, — Буйко ледь здригнувся, коли із шампанського вилетів корок. — Тим більше, що я збирався запропонувати шановному колезі те, від чого ви відчуєте себе богом...

— Я часто себе почуваю богом, особливо тоді, коли збираю з моїх підданих данину натурою, — Бекерський підставив келиха під струмінь шумуючої рідини. — Я наче сеньйор, якому належить ius primae noctis. Цієї божественності мені цілком достатньо... А тепер давай коротше про свою пропозицію, любенький, твій час мине, коли спорожніє пляшка.

— Пригадуєте професора Асланова? — Буйко поставив келих на стіл. — Того чи то таджика, чи то узбека?

— Так. Він викладав топологію й елементарну теорію чисел. Казали, що він несповна розуму...

— Він також займався нескінченностями Кантора... Атож, дехто вважав його божевільним, бо він приховував, що належить до ім’яславців. Переписувався з Іваном Паніним...

— З ким?

— З Іваном Паніним, — Буйко прикурив сигарету від довгого сірника, якого йому послужливо простягнув один з росіян. — Тим, що знайшов у гебрайському тексті Біблії купу вражаючих числових конвергенцій...

— Так, уже пригадую, — Бекерський уперто дивився на співбесідника з-під примружених повік. — Він провадив гематричні обчислення й начебто відшукав формулу, згідно якої створено Біблію...

— Під час мого першого візиту до професора Асланова, — Буйко встав і почав кружляти вітальнею під пильними поглядами графських опричників, — знаєте, я про цей ознайомчий візит, коли кожен студент мусить побувати вдома у професора факультету...

— Ці відвідини були неймовірно нудними...

— Мій візит в Асланова таким не був. Коли він довідався, що я глибоко віруюча людина, то запровадив мене до світу чисел і гебрайських літер... Наступного дня я записався на лекції давньоєврейської мови до сходознавця доктора Басового. Протягом двох років я вивчав гебрайську, а з Аслановим ми зустрічалися в нього вдома, де займалися гематріями... Читали Біблію й вели підрахунки. Я не вірив у таємні коди, але не міг відірватися від цих обчислень, зрештою, збіги мене вражали... Все це виглядало настільки неймовірно, що ми почали навіть шукати узагальнення й створювати формули... Пізніше професор Асланов справді опинився в психушці, а я...

— Мене твоє життя не цікавить, — пихато перебив його Бекерський. — У чому полягає твоя пропозиція? Відповідай одним коротким реченням, бо я поспішаю!

— Мені потрібні ваші гроші.

— Навіщо?

— Щоб створити обчислювальну машину.

— Що вона лічитиме?

— Гебрайські літери в Біблії.

— Яким буде результат цих обчислень?

— Результатом стануть магічні квадрати, які...

Бекерський накинувся на свого гостя й вдарив його ребром долоні по шиї. Буйко сповз із крісла й почав хрипіти. Не міг дихати. З уст цибенів струмочок слини.

— Одним простим коротким реченням, ти, собако! — зарепетував Бекерський. — Без будь-яких підрядних! Без жодних «які»!

Розсівся на канапі й широко розкинув ноги взуті в чоботи для їзди верхи. Його посіпаки стояли поруч зі знудженими обличчями. Буйко кашляв і зі свистом втягав повітря.

— Навіщо тобі ці магічні квадрати? Швидко говори, бо я поспішаю!

— У них є код до чисел Харона! — простогнав Буйко.

* * *

— До чого? — запитав Попельський.

— Це я їх так назвав, — Буйко заговорив майже пошепки, і Попельський ледве його розумів. — Давати назви новим речам — це привілей винахідника. Пригадуєте з міфології, яким чином Орфей ошукав Харона?

— Звичайно. Орфей так чудово грав на лірі, що перевізник душ остовпів і пропустив його до Аїду, хоча прибулець був живою людиною. Він навіть не взяв з нього традиційного обола за перевіз... Але яке відношення це має до чисел? Які ще числа? — детектив вочевидь зацікавився. — Адже Харона збила з пантелику музика, а не число.

— Пане, а чим піфагорейці вважали музику?

— Ви праві, — Попельський на мить забув, що говорить із підозрюваним і втягнувся в наукову дискусію. — Справді, числами можна описати музичні інтервали. Тональність залежить від числа. Тональність, отже, і музика, за Піфагором є просто числом.

— Саме так, любий пане, — перевів подих Буйко. — Вона є числом. Майстерно, тонко й бездоганно поєднані Орфеєм числа на певний час позбавили Харона влади над душами. Стали перепусткою, яка дозволила смертному музикантові й поетові проникнути у світ, доступний лише богам. Числа на мить знищили міць богів, перехитрували смерть. А в моєму розумінні вони стали перепусткою до інформації, якою володіє лише Бог, тобто я здатен встановити день будь-чиєї смерті. Коротко кажучи, це стало можливим завдяки відкритій мною послідовності чисел, яку я назвав послідовністю Харона.

— А звідки ви взяли цю послідовність? — Попельський продовжував звертатися до співрозмовника на «ви».

— Звідси, — математик ляснув долонею по відкритій Біблії. — Я дуже довго й ретельно вивчав цю книгу.

Детектив роззирнувся помешканням. Охайне, педантично впорядковане. У раковині тарілки складені від найменшої до найбільшої, у шафі так само рівно складені сорочки. Підлога на кухні вишорована піском до білого. І посеред цієї майже стерильності — спітнілий товстун у старому халаті, картатих шкарпетках і з волоссям на скронях, яке стирчить, мов ріжки. У головах шаленців панує неймовірна педантичність, — пригадав собі Попельський слова доктора Підгірного, — але ми досі не можемо її збагнути.

— Вам передалося божевілля Асланова й Паніна? — тихо запитав він.

— Ви щось чули про поняття «шумних чисел»?

— Десь я чув про таке, — Попельський замислився. — Вони якимсь чином визначаються через власний десятковий розвиток?

— Так, — підтвердив Буйко. — У десятковому розвитку такого числа міститься будь-яка скінченна послідовність чисел. Числа йдуть одне за одним, кожне після кожного, злива чисел. А якщо під них підставити літери, що тоді? Тоді ми отримаємо зливу літер, усі можливі комбінації! Вони можуть утворювати змістовні речення, а ті — змістовні тексти! Гадаєте, це невірогідно? Звичайно, це нагадує мавпу, яка гамселячи по клавішах друкарської машинки, поступово надрукувала б «Енеїду» Але тут не йдеться про вірогідність, а про суть речей. Так от, якщо ці послідовності уявити у вигляді літер, то de facto там приховано будь-який можливий текст, можна відшукати зміст будь-якої написаної й досі ненаписаної книжки. Але найважливіше те, що в них історія кожного окремо взятого людського життя. Про існування таких чисел, і навіть про те, що кожне число в певному розумінні є шумним, відомо було вже давно. Але це практично нічого не дає, бо ми не можемо знайти такого числа, записати його у вигляді літер і відшукати потрібну послідовність. Здавалося б, у цьому хаосі немає й не може бути жодного порядку. А я його знайшов, я відкрив числа Харона... Відшукав початок послідовності...

— У магічних квадратах?

— Так, саме в них. Неймовірно важко знайти магічні квадрати. На смужках паперу треба виписувати з різних книг біблійні рядки з однаковою кількістю літер. Тоді посувати ці смужки одну під одною й шукати матрицю. І так без кінця... Мені довелося покинути роботу в реєстраційному бюро, бо не залишалося часу на вивчення гематрій. Протягом трьох років я знайшов лише три магічні квадрати. Лише три, розумієте? Тут потрібна обчислювальна машина й принаймні двоє математиків, які б мені допомагали.

* * *

— Ти жартуєш? — Бекерський потирав долоню після удару. — Двадцять тисяч на машину і двоє людей зі сталою платнею протягом двох років? На машину, яка лічитиме гебрайські літери й утворюватиме з них квадрати?

— Так, — Буйко простягнув руку до пляшки із шампанським, але графський охоронець легенько ляснув його по долоні зі словами: «Больше нельзя!».

— Ти знайшов лише двох осіб, про чиї життя і смерть довідався завдяки їхнім магічним квадратам, так?! — Бекерський вивчав нотатки Буйка. — В обох гематрія 68. Це може бути звичайний збіг обставин! І я маю витратити купу грошей, повіривши в цю, можливо, випадковість? На підставі двох поодиноких фактів повірити в існування загального правила? — Граф Бекерський підвівся. Сягнув до кишені по годинника, відкрив золотий корпус і вслухався у дзвінкі, легкі удари. — Відповім вам словами найславетнішого письменника людства, Федора Достоєвського, — мовив він. — «Извините, милостивый государь, но мы таким не занимаемся». Саша, — звернувся до одного зі своїх опричників і зробив характерний жест, який означав «геть!».

— Я збрехав, насправді я знайшов у Біблії ще два магічні квадрати! — швидко скрикнув Буйко. — Я пішов за гематрією 68. Один стосується мене самого, а інший... Інший стосується тебе! Ім’я жінки — Хая Лейбах! Знаєш таку? Ні, не знаєш! Тепер воно звучить «графиня Ганна Бекерська»! Як гадаєш, цей квадрат зацікавить твоїх друзів з Національної партії? Їм відомо, що той, кого вони висувають кандидатом у депутати — жид, бо його мати — жидівка?

Бекерський щось швидко проказав російською. Його посіпаки схопили Буйка попід руки й рушили коридором. Носаки черевиків математика стиралися об кам’яні плити. Палацом розлігся крик, який згодом відлунював у стінах маленького коридорчика, а черевики гупали по східцях до льоху. У темряві спалахнуло світло. Графові опришки увіпхнули руки й ноги Буйка у два обручі, з’єднані між собою ланцюгом. З рота у нещасного математика стирчав кляп. Буйко вовтузився на підлозі, мов перекинутий жук. Не міг підвестися. Бряжчав кайданами, а на кляпі з’явилася кривава піна.

Граф Бекерський підійшов до нього й розстібнув ширіньку. Один з росіян витягнув кляп з рота Буйка й стиснув математикові носа. Лежачий відкрив рота, і граф миттєво його наповнив. Опришок сахнувся. Боявся, що Бекерський забризкає сечею і його.

* * *

— Він тримав мене в льоху кілька днів. Тим часом обшукав моє помешкання й привласнив собі дослідження! — Буйко схопився за скроні. — Мені довелося їх потім відтворювати! Я міг би його вбити, але не зроблю цього. Натомість викажу його вам! У нього в кабінеті знайдете магічні квадрати. Це докази вбивства обох жінок. На Бекерського чекає шибениця. Мої дослідження повернуться до мене, а ви продовжите роботу в поліції. Хіба що забажаєте працювати зі мною...

Буйко узяв сигарету й жадібно закурив. Спрагло ковтав дим. Його очі наче затуманилися.

— Хто вбив Любу Байдакову та Лію Кох? — запитав Попельський. — Ви чи граф?

— То ось, що вас непокоїть! — засміявся Буйко. — Хіба це важливо, пане комісаре? Заарештуйте графа Бекерського! Матимете докази злочину й убивцю, хіба ні, mon chér?

Попельський підвівся й вибив сигарету з вуст Буйка.

— А чому б мені тебе не заарештувати, га? У тебе теж знайдено докази злочину?

— Заарештуєш Бекерського, а мені даси святий спокій. Натомість я тобі подвійно віддячу. Навчу тебе кодування чисел Харона, ти ж бо досі не знаєш, як це робити, чому я вибрав гебрайську Біблію, а не латинську, чому шукаю квадрати зі стороною із шести одиниць, а не, приміром, із восьми! Більшість таємниць тобі незнана, а я тобі їх відкрию лише тоді, коли Бекерський висітиме на шибениці.

— А якщо мене не цікавлять числа Харона?

— У тебе аналітичний розум, — лице Буйка проясніло. — Поміркуй сам. Ситуація (а): Бекерського засуджують за вбивство, ситуація (b): засуджують мене. У випадку (а) тобі дістається слава й нагорода, і ти повертаєшся до роботи в поліції. У випадку (b) відбувається те саме. Отже (а) = (b). Проте ситуація (а) має свої переваги, бо пов’язана із чимсь додатковим, назвемо його (c): тебе буде втаємничено в теорію, яка може, хоча й не обов’язково, змінити твоє життя. У випадку (b) цього не буде. Вибирай сам, що краще: (а) + (с) чи лише (b), якщо відомо, що (а) = (b). Маєш ще якісь запитання?

Попельський підійшов до вікна й визирнув. На травнику якийсь франт у кашкеті й розстебнутому жилеті опирався на лавку й співав міську баладу про бійку в шинку Цимермана. Його захоплено слухала дівчина, у якій Попельський упізнав пралю. Ще один чоловік простягся на коці й наливав пиво до склянок. Трава була густа й соковита, така сама, як на берегах потоку в маєтку графа.

Попельський обернувся до Буйка й широко всміхнувся.

— Ви маєте рацію, пане докторе, — лагідно мовив він. — Ситуація (а) має дві переваги: я повертаюся до поліції й відкриваю найважливішу таємницю людства — секрет чисел Харона, тобто таємницю смерті. Є ще дві переваги ситуації (а), отож до вашої нерівності а + с > b я додам d та в, тому отримуємо a + c + d + e>b. Пояснюю: d — це помста.

— Яка помста? За віщо? — витріщився Буйко.

— Розповім тобі про це ненависною для мене мовою — російською.

— Будь ласка, я знаю російську.

— Ну-ка, ребята, посмотрим, обосрался он, mu нет. Эта морда кирпича просит!

— «Нумо, хлопці, подивимося, обісрався він, чи ні, — тихо перекладав Буйко. — Ця пика просить цегли». Нічого не розумію...

— Ти й е не зрозумієш, а е — це п’ять тисяч злотих.

Попельський вимовив це дуже повільно. Зате наступні його рухи супроводжувалися величезним поспіхом. Коли через п’ять хвилин Едвард виходив з помешкання Буйка, той висів у своїй спальні. Із кляпом у роті й прикутий кайданками до люстри.

IX

Над Львовом запала задушлива беззоряна ніч. Люди відчиняли вікна й глибоко вдихали повітря. На тісно забудованих вулицях вони втягували до легень гнилісний сморід підвалів і жар розпашілих за дня стін. До рота й кутиків очей лізла крихітна мошка, на вологих від поту шиях сідали кусючі комарі, із щілин у підлозі вилазили щипавки. Чоловіки розстібали мокрі сорочки, жінки безсоромно підсмикували подоли суконь, діти вешталися по кухні в пошуках води чи компоту. На балконах жужмом лежала постіль, розчахнуті вікна затуляли мокрі простирадла, а на подвір’ях за смітниками, висолопивши язики, ховалися від палючих променів сумні бездомні собаки. Мешканці вілл вдихали червневі аромати садів, сиділи на ґанках із віялами й склянками хлібного квасу, а засинали в прохолоді літніх будиночків з вікнами, затягнутими сіткою від комах.

Саме такий одноповерховий будинок знаходився біля вілли інженера Миколая Байдика. Проте всередині не було прохолодно, а на глухо зачинених вікнах замість сітки від комарів були товсті ґрати.

Власник, відомий багатій, скупар і самітник, наказав звозити сюди зі своєї фабрики бочечки із відпрацьованим мастилом, забрудненим парафіном. Він не знав, як використати нікому не потрібні відходи, але думка, аби їх вилити, викликала в нього рішучий спротив.

Нині він уперше знайшов для них застосування. Цієї ночі, на захаращеному бочечками імпровізованому складі, Байдик саме його обмірковував. Його могутні рамена, які розпирали подерту майку, зараз непорушно лежали на подряпаному ножем столі. Очі вдивлялися в тіло з туго зв’язаними вздовж тулуба руками, котре звисало зі сволока. Воно легенько погойдувалося, часом оберталося довкола власної осі, а волохата линва пронизливо рипіла. Перш ніж заткнути Буйкові рота кляпом, Байдик уважно його вислухав. Довідався все, що хотів, про роман матері з убогим математиком. Той, вимащений від голови до п’ят легкозаймистим мастилом, дивився на сірники, що лежали на столі, і розповідав дуже охоче. Про те, як одного дня прийшов до Люби Байдикової, аби здобути інформацію про Лію Кох. Повія зізналася йому, що часто користується послугами ворожки, і навіть має складений нею гороскоп. Буйко збрехав, наче Кох — його родичка, він, мовляв, непокоїться за неї й тому просить назвати дату її смерті. Пропонував гроші й говорив про свої математичні відкриття, які можна використати для ворожіння. Люба Байдикова зовсім не розгнівалася на відвідувача. Мала гарний настрій, певне, через квіти, які Буйко приніс, аби здобути її прихильність. Так, їй давно вже ніхто не дарував квітів. Спершу вона трохи передражнювалася з ним, а тоді пильно глянула на Буйка, її великі очі потемніли, і Байдикова розповіла йому про все, що дізналася з гороскопу Лії Кох. Дивилася на нього, ледь посміхаючись. Буйко зрозумів, що тепер вона ладна заради нього на все. Не обов’язково з нею навіть спати, досить було приголубити.

Інженер Байдик вдивлявся в голову математика, що звисала над бочкою мастила, і думав про материні почуття. Пригадав собі один з її нечисленних листів, заадресованих невправною рукою й надісланих до Техасу. «Я познайомилася з дуже приємним чоловіком, трохи молодшим за мене». Байдик пригадував її слова й зі спокоєм приглядався до Буйкової маківки. До великої, порослої волоссям плями, яка нагадувала італійський чобіт. «Я називаю його моєю Мишкою», — писала мати.

Глянув на Буйкові ноги, примоцовані під стелею й роздумував над словами, почутими до того, як він заткнув математикові рота кляпом.

— За що ви мене мучите? Бо я забив цю молоду жидівку? То була ваша коханка? Ні, бачу, що ні... За те, що я вбив вашу матір... Ну, що ж... Вона знала, що невдовзі помре. Прохала, аби я позбавив її страждань. Цвях, застромлений у спинний мозок, убиває миттєво, а я знав, як дістатися її спинного мозку. Я трохи розуміюся на анатомії... Я вбив з любові. Попросив прийти на це горище... «Там на тебе чекатиме несподіванка», — переконував я... А там на неї чекала милосердна смерть... Хто ж іще міг безпечніше перевезти її на інший берег, ніж я — той, кого вона найдужче любила?

— Даремно він це сказав, — думав Байдик, утупившись в очі Буйка. — Даремно сказав, що моя мати більше любила якогось приблуду, ніж рідного сина.

У цих ненависних словах йому вчувалися нічні стогони матері й сопіння чергових «дядьків». Почув власний плач, коли він прокидався вночі й вилазив на її ліжко, звідки мати скидала його копняком.

Важко дихаючи, Байдик виліз на стіл, котрий загрозливо затріщав і гойднувся під його вагою. Сягнув по линву, розплутав вузол і почав повільно опускати тягар. Голова Буйка наближалася до поверхні мастила. Повішеник палаючими очима дивився на інженера, на його ноги, вкриті брудом, що вже в’ївся в шкіру, на голий живіт, який вилазив над паском штанів, сиву щетину на щоках, зашкарублі пальці, котрі ритмічно попускали линву.

«Так виглядає Харон», — подумав Буйко й занурився в темні води Стіксу.

X

Попельський відсунув шахівницю, на якій протягом години аналізував рідкісну нині італійську партію. Відслонив вікно. Ранок був прохолодний і свіжий. Крізь двері кабінету Едвард чув, як Ганна на його прохання напускає воду до ванни й заводить свої щоденні псалми, спершу тихо й мовби присоромлено, але згодом на повний голос, викликаючи цим у Леокадії напад мігрені.

План, який він розробив у помешканні Буйка, був дуже ризикований, як комбінаційна гра, застосована ним в останній партії із самим собою. Розум підказував йому віддати підозрюваного вбивцю поліції, проте честь і дана обітниця підказували, що злочинця слід відвезти Байдакові. Та із цим пов’язана була неабияка небезпека, бо якщо Коцовський викриє його інтриги, Попельський назавжди попрощається з поліційною роботою, не кажучи вже про те, що на нього чекатиме судовий процес і вирок за перешкоджання діяльності органів захисту громадського порядку. Проте були тут і свої переваги: Едвард дотримав би слова, даного інженерові, врятував свою честь і заробив би таким чином солідну «генеральську» винагороду. «Отож, у мене є вбивця, і я повертаюся до поліції! Навіть, коли Буйко не підтвердить своєї вини на поліційному допиті й наполягатиме на власній невинності всупереч доказам, однаково «справа Гебраїста», чи то пак «справа магічних квадратів» стане моїм успіхом. Провина Буйка аж надто очевидна: він знав обидві жертви, з обома мав інтимні стосунки, тримав удома порнографічні знімки й сам скидається на збоченця. А передусім укладав магічні квадрати, своєрідні некрологи своїх жертв! Чого тут іще хотіти? Хіба що переконливого мотиву... Але це справа суду, а не моя. Я своє завдання виконав: упіймав підозрюваного. І мене не цікавить, чи суд визнає його божевільним, який мордує, аби підтвердити вигадані й не зовсім зрозумілі теорії, чи свідомим убивцею, котрий холоднокровно запланував свої злочини. Йдеться про те, щоб не випустити його на волю! Яка мені різниця, скільки років проведе він у в’язниці, якщо його засудять? Завтра для мене лунатимуть сурми перемоги, — захоплено думав Попельський, — завтра, коли я потискатиму руку комендантові Грабовському, а він мені вручить поліційний жетон. А потому минатимуть дні, місяці, можливо, роки, доки не настане слушний момент для несподіваних нічних відвідин у графа Юзефа Бекерського».

Попельський увійшов до ванної, скинув на підлогу легенький шовковий халат і глянув на власне відображення в дзеркалі. Зламаний ніс робив його схожим на боксера. Обернувся до свічада боком і задоволено відзначив, що живіт став пласким. Тоді за допомогою невеличкого дзеркальця оглянув свою спину, вкриту синювато-рожевими опуклими шрамами. Краї ран від іржавих колючок дроту нагадували химерне татуювання. Заліз до ванни, сів навпочіпки й відкрив кран душу.

У передпокої задзеленчав телефон, і Ганна урвала спів. Попельський закрив кран. У двері легенько постукали.

— То є дуже важливе, — прошепотіла Ганна в отвір для ключа. — Дзвонить пан Байдик. Він, певни, трохи п’єний... Я му повіла-м...

— Я вже виходжу! — гукнув у відповідь Попельський. — Покладіть слухавку на столик! Чуєте, Ганно? На столик, не на важелі!

Натягнув халат і вийшов до передпокою, залишаючи за собою мокрі сліди. Перелякана Ганна недовірливо глянула на господаря.

— То-о-ой, як там його, холера, той Бу-у-уйко... Здох як пес, — почулося в слухавці белькотіння інженера Байдика. — Не зна-а-аю, як це ста-а-а-алося...

— Він зізнався в злочині?

— Та-а-ак, закатрупив і одну, і другу... А тоді казав, що в усьому винні журналі-і-і-сти-и-и...

— У чому саме?

— Як це, чорт забирай, у чому? — зарепетував Байдик, припинивши розтягувати склади. — У їхній смерті...

— Поясни це зрозуміліше!

Залунав довгий сигнал. Попельський кинув слухавку на важелі.

— Ну, видите, жи то якийсь накиряний лахабунда[56]! — переможно заявила Ганна. — Бігме! А ви ту так мині наслідили!

«Співучасть!» — просичав у голові Попельського якийсь демон. Він винен у співучасті, бо віддав жертву вбивці. Це карається багатьма роками ув’язнення. Сперся на стіну й заплющив очі. Усе вислизало з-під контролю. Доведеться віддати на суд іншого вбивцю. Треба рятуватися!

Підніс слухавку. З’єднався з Байдиком і вимовив одне-єдине речення.

— Ви подвоїте «генеральську» винагороду.

— До-о-обре, шефунцю. Десять тисячок, — відказав інженер.

— А потому ще більше. Набагато більше, зрозумів? Порятунок від шибениці дорого коштує.

— Скільки хо-о-очеш...

— Я невдовзі приїду. Не виходь нікуди з дому.

Попельський ретельно поголився й ще старанніше вбрався. Одягнув світло-попелясті штани й бежеві черевики на ґудзичках. Перламутрово-сіру краватку зав’язав вільним вузлом під комірцем білої сорочки. На плечі накинув лляного піджака, на голову надягнув білий італійський капелюх.

— Куди це ти, що так вичепурився? — Леокадія з філіжанкою ароматної кави пройшла повз кузена до вітальні. — Таки подзвонила ця твоя гарненька Ренатка?

— У мене зустріч, — відказав Едвард. — Проте не з Ренатою Шперлінг... А з особою набагато менш привабливою, а до всього ще й такою, яка нехтує гігієною. А зараз мені треба надрукувати на машинці листа... Ти ж знаєш, як я люблю стукіт клавіш, — і він посміхнувся.

Леокадія пильно глянула у свою філіжанку. Кузина була занадто вихована, аби демонструвати своє знічення. Вона знала Попельського з дитинства й розуміла, що він часто бреше, аби її роздратувати. Вигадує неймовірні історії, щоб її одурити, а тоді ще й кепкує.

Підвела на нього очі. У зелених Едвардових очах не було й знаку веселощів чи глузування. Вони були такі, як завжди. Спокійні, непроникні й ледь каламутні від безсоння.

Леокадія зрозуміла, що цього разу кузен її не ошукав. Вона не помилилася. На Попельського справді чекав важкий день.

XI

Граф Юзеф Бекерський раптово прокинувся. Перевів подих і втягнув до легень нагріте повітря, яке пахло сіном і гноєм. Стодолу пронизували пасма сонця, у яких витанцьовували порошинки. Ці світлі смуги завжди в нього асоціювалися із променями від кінопроектора.

Такі асоціації спрямували його думки до сороміцьких кінофільмів, котрі він переглядав у залі, влаштованій у льоху, і які його найдужче збуджували. Затягав туди молодих, тілистих селянок, таких, як ця, що голосно хропе біля нього, і наказував наслідувати розпусниць на екрані. Йому подобалося бачити переляк у великих, тупуватих очах місцевих дівчат, коли він клав їм руки на рамена, примушуючи ставати навколішки. Жбурляючи монети в їхні залиті слізьми обличчя, намагався зафіксувати мить, коли переляк поступається місцем жадібності й удаваній пристрасті. Пізніше доплачував дівчатам за інші речі, яких марно було шукати в порнографічних фільмах. Найбільше його збуджували останні хвилини, коли селянки виходили з льоху, часто спотикаючись і захлинаючись від сліз, крові й слини. Якби він наказав їм повернутися, то негайно повернулися б і зробили все, чого він зажадав. Алє це однаково не втамувало б його пристрасті. Вона була такою невситимою, що екстазу можна було очікувати лише серед смертельних корчів.

Сперся на лікоть. Оголив шию й ноги дівчини, яка захрипіла уві сні. Авжеж, якби йому вчора стало відваги, дівка лежала б зараз тихо й не хропла в нього під боком. Фіолетові смуги на її шиї, які з’явилися вчора під його пальцями, зараз були б уже чорні. Тлусте сало, у яке вночі впивалися його гостро підпиляні нігті, не здригалося б, мов драглі, а давно вже захололо.

Повільно помасажував собі промежину. «Колись настане ця мить, — думав він, — одна із цих сук умоститься на мені зручно, а коли почне стрибати й вищати, мій російський посіпака одним махом відітне їй голову. А вона й далі, як курка, смикатиметься в конвульсіях, даючи мені заборонену насолоду».

Натягнув штани й зневажливим рухом шпурнув купюру між великі груди сплячої жінки. Обтрушуючи із сорочки стеблини, подумки реготався, уявляючи собі іншу ситуацію, коли ця льоха прокинеться, перевернеться на бік, а гроші впадуть у сіно. Як кумедно вона ритиметься в копиці, випнувши великий зад!

Одягнувся й покинув стодолу через задні ворота, що виходили просто в житнє поле. Рушив межею в бік густого березняку, за яким виднів його чудовий палац. Припікало вранішнє сонце. Потягнувся так сильно, аж кістки хруснули.

Був щасливий і сповнений почуття влади. Його гроші перетворюють цих начебто вільних селян на тупих ідіотів, а їхніх дружин — на тічних сучок. Так, його влада величезна, проте матиме він ще більшу!

Побачивши декілька автомобілів біля палацу, він ще більше утвердився у своїх переконаннях. Це приїхали гості, його друзі з Національної партії, яких він запросив на політичну конференцію! Щоправда, трохи зарано. Нічого, матимуть більше часу для дебатів, на яких висунуть кандидата до сейму, можливо, йому вдасться переконати всіх, що його кандидатура найкраща. Він їм представить відповідні аргументи, і після сьогоднішнього, останнього вже політичного мітингу в Стратині, зробить перший крок до влади: на першому місці в списку націоналістів, кандидатів до сейму від Львівського воєводства, з’явиться його графське ім’я!

Поправив і розгладив пожмаканий лляний костюм. Зачесав волосся й із замилуванням глянув на палац, який білів у вранішніх променях. Дві зубчасті башти робили його схожим на середньовічну фортецю. Усе в ньому й навколо було таке ж, як він сам — мужнє, грубе й суворе: зелені брили живоплотів, прямокутні вікна, парадні двері, оздоблені геометричним орнаментом, квадратний майданчик для автомобілів, викладений гранітними плитами. На одній із веж обертався на вітрі флюгер зі стрілою, на другій куранти годинника почали сухий, короткий металічний відлік.

Почувши кількість ударів, Бекерський здивувався. Після п’янкої ночі він втратив почуття часу. Глянув на автомобілі, що стояли біля палацу. Це не могли бути його друзі з Національної партії. Ніхто з них не прибув би на п’ять годин раніше. Ніхто не репетував би так голосно й не кидався до стратинського дідича. Жоден не тягав би важких предметів, які щомиті зблискували білим спалахом.

— Пане графе, як ви прокоментуєте, — репетував якийсь сухотник у розхристаній сорочці, — останні повідомлення преси?

— Чи ваша політична кар’єра в Національній партії, — сухоребрика міцними ручиськами відіпхнув невисокий кремезний брюнет, — приречена на поразку?

— А з якої причини? — видушив граф Бекерський, раптово оточений зграєю журналістів, приголомшений і засліплений разючими спалахами.

— «Удаваний граф насправді єврей, народжений матір’ю-єврейкою, — голосно читав блондин з донжуанськими вусиками а ля Дуглас Фербенкс. — Справжнє ім’я графині Ганни Бекерської — Хая Лейбах, стверджує пан Леон Буйко, колишній службовець львівського реєстраційного бюро, який вивчив усі тамтешні справи. Лише у віці двадцяти двох років її вдочерило польське подружжя. Як це вплине на політичну кар’єру її сина, члена антисемітської Національної партії, котрий збирається висунути свою кандидатуру до сейму? Чи расові упередження позбавлять його такої можливості? Адже він напівєврей! Чи означатиме це для членів його партії «лише напів’єврей» чи «аж напів’єврей»? На всі запитання, які стосуються наших політичних поглядів, ми відповідатимемо в наступних числах газети. Читайте «Новий вік»!».

Граф розштовхав журналістів і побіг до палацу. Вони наздоганяли його, продовжуючи вигукувати ті самі запитання.

Бекерський вбіг до будинку й зачинився зсередини. Сперся на двері. Кожною клітиною тіла відчував удари кулаків та ніг журналістів, котрі запекло гупали в замкнені двері. У нього розболілася голова. Особливо біля вуха, точніше під вушною раковиною, де набрякав якийсь опух, сполучений, мабуть, зі слинними залозами, бо в роті скупчувалася гірка слина.

Граф уже раніше, відчував цей біль і неприємну гіркоту. Уперше це сталося кілька тижнів тому, коли мати розповіла йому про таємницю свого походження. У вустах запекло, щойно він накинувся на стару з кулаками, випльовуючи на матір надмір слини, що виділялася збудженими від люті залозами. Таке саме відчуття переслідувало його, коли запихав свою матір до екіпажа, щоб відвезти її до віддаленого будиночка лісника, де графиня мала залишатися аж до виборів. Не могла ж вона колоти очі учасникам політичних мітингів своєю семітською зовнішністю, яка після цього зізнання стала для Бекерського надто очевидною. Була, мов прокляття, написане на її колись шляхетному обличчі.

Закусив долішню губу, відчув солонуватий смак крові. Раптом все перестало йому боліти. Зробився холодний, ніби закам’янів.

Відкинув наїжене волосся із крижаного чола. Його рухи були впевненими й швидкими. Мусить подумати й вирішити цю неприємну й несподівану проблему. У тому, що все вдасться залагодити, він навіть не сумнівався. Треба лише підготувати офіційне спростування й прочитати спершу цим перодряпам, а тоді політичним товаришам під час сьогоднішнього мітингу, до якого залишається декілька годин.

Розпорядився, аби слуги винесли журналістам домашнього хлібного квасу й передали його прохання залишатися біля палацу, де вони невдовзі почують його заяву. Подався до кабінету, накинув на пом’яте вбрання домашню куртку й сів над аркушем паперу. Проте ніщо не спадало на думку. Граф безпорадно роззирався кімнатою. Угледів стосик паперу для листів, оздоблений гербом Бекерських. Перша сторінка була списана дрібним почерком камердинера. За наказом господаря Станіслав занотував усі телефонні дзвінки від восьмої вечора, тобто від моменту, коли Бекерський подався до стодоли. На аркуші було занотовано чотири дзвінки, усі з докладним описом: від кого, коли, у якій справі.

— Пан доктор Зигмунт Копічинський зводив заявити, — Бекерський читав уголос повідомлення від голови львівської фракції Національної партії, — що у зв’язку з відомими обставинами відкликає свою участь у мітингу й припиняє будь-які контакти з вельможним паном графом аж до з’ясування цієї справи. Пан доктор Копічинський із прикрістю повідомляє також, що всі учасники завтрашнього мітингу прийняли таке саме рішення, про що кожен зокрема заявив панові Копічинському, доручивши поінформувати адресата про відсутність усіх і кожного зокрема.

— Пан Антоній Воронович, — тепер він читав повідомлення від свого давнього приятеля, — цікавиться, чи інформація про єврейське походження пані графині є вірогідною. Якщо так, то запевняє, що готовий усіляко допомогти панові графу.

— Пан доктор Самуель Гершталь, — повільно прочитав він складне прізвище, — адвокат у справах отримання спадків, повідомляє, що радо попровадить справу, якщо виявиться, що пані Ганна Бекерська, вона ж Хая Лейбах, випадково є спадкоємицею майна родини Лейбах, останній представник якої, п. Гайнріх Лейбах, помер у Відні минулого року, не залишивши нащадків.

Бекерський гримнув кулаком по столу так, що підстрибнула старовинна пісочниця. Не чув нічого, крім шуму у вухах. Витер піт із чола й прочитав останній запис про ранковий дзвінок. Переглянув його знову й відчув різкий біль за вухом. Слина оскаженіння наповнила йому вуста. Витягнув браунінг із шухляди й підвівся. Не зводив з аркуша очей.

Перепрошую, ясновельможний пане, за те, що пишу ці зневажливі слова, але людина, яка телефонувала, наказала занотувати саме так:

Як ся маєш? Може, так само, як я нещодавно у твоєму льоху? Це я написав листа про жидівку Лейбах і надіслав його до «Нового віку». Але в тебе є шанс уникнути компрометації, якщо профінансуєш мої дослідження. Тоді я тобі пробачу, напишу спростування й знищу матеріали з бюро реєстрації. Чекатиму на тебе тільки нині ввечері. Приходь без російських посіпак. Вулиця Задвужанська 25, кв. 14. Лише сьогодні даю тобі єдину й останню можливість.

Іще раз перепрошую, ласкавий пане, але той, хто дзвонив чітко наказав мені звертатися до Вас на «ти». Сказав, що він Ваш університетський товариш.

P.S. Ця людина представилася як доктор Леон Буйко.

Граф Юзеф Бекерський заховав пістолета до кишені піджака, скинув хатню куртку й вийшов із палацу бічними дверима. Із прокушеної губи цебеніла кров, але болю він не відчував.

XII

Черевики графа ковзали на недогризках і картопляному лушпинні, порозкиданому на сходах. Під’їзд будинку на Задвужанській 25 заповнила пара з каструль, у яких готувалися картопля й цвітна капуста. Запахи били із розчинених настіж дверей помешкань, бо лише таким чином можна було бодай трохи порятуватися від спеки. І сміття, і сморід капусти були, однак, дрібними прикрощами, на які Бекерський узагалі не зважав. Він швидко піднімався догори, задоволено відзначаючи, що його, задерев’янілі за час кількагодинної подорожі автомобілем, м’язи знову стають пружними.

У кишені піджака відчував вагу пістолета. Це був приємний і підбадьорливий тягар, який гарантував сповнення очікувань. Граф поплескав зброю крізь тканину штанів. «Буйко, — думав він, долаючи останні сходинки, — напише письмове спростування, коли я приставлю йому пістолет до скроні, й заперечить свої брехливі звинувачення. А завтра, отримавши інші, реальні аргументи, виступить зі мною на прес-конференції із заявою про те, що все, буцімто знайдене ним про єврейське походження пані графині, було неправдою, звичайною сфабрикованою фальшивкою, бо таким чином він хотів утнути дурний жарт своєму колишньому однокурсникові».

Дістався дверей на останньому поверсі. Витягнув пістолет і постукав руків’ям по одвірку. Почувся шурхіт. Двері відчинилися, на порозі стояв Едвард Попельський у самому спідньому.

— Пробачте мені, пане графе, мій незвичний одяг, — посміхнувся він привітно, — але це через страшенну спеку на піддашші.

Бекерського часто дивували не якісь очевидні речі, а звичайнісінькі дрібниці. Коли мати нещодавно розповіла йому, що вона єврейка, граф першої хвилини не надав ваги її словам, зате зосередився на відстібнутій пряжці материного лівого черевика. Неймовірно здивований, запитував сам себе не про те, чому лише зараз йому відкривають похмуру родинну таємницю, а чому мати досі не позбулася цих давно вже немодних черевиків із пряжками.

Так і зараз його анітрохи не здивувала присутність Попельського. Вразило інше. Після першої зустрічі з ним Бекерський мав його за педантичного й охайного джентльмена, справжнього денді! А не за нечупару, який у самих кальсонах стоїть на порозі смердючої кімнатки і сам, певне, добряче тхне. Та інтуїція підвела Бекерського. Сморід, який він щойно відчув, не йшов ані від детектива, ані з помешкання, його джерело знаходилося у графа за спиною.

Обернувся.

Запізно.

На спину йому впало кремезне тіло. Рота й ніс заткнули чиїсь липкі долоні. Граф сам не відав, від чого втратив свідомість: від удару головою об підлогу чи від смороду нападника. Опритомнів за півгодини. Обставини цього пробудження анітрохи не нагадували ранкового. Не було променів сонця, що пробивалися крізь шпарини в стодолі, натомість очі сліпило різке світло настільної лампи, спрямованої прямісінько йому в обличчя. Вдихав не запах сіна, а кислий сморід смітника на подвір’ї. Поруч не було молодої жінки, у чиїх очах Бекерський бачив куплену за гроші відданість, зате сидів міцно збудований голомозий чоловік, котрий вдивлявся в нього так приязно, мов бик у червону ганчірку під час кориди.

У помешканні відчувався дивний хімічний запах, звідкись знайомий графові. Хотів підвестися, але не зміг. Шарпнувся щосили. Мотузка врізалася йому в зап’ястки.

— Мені б дуже хотілося ще погомоніти з вами, пане графе...

Старанно вбраний у літній костюм і капелюх, Попельський сидів у дивній позі, спираючись підборіддям на долоні, а ними — на спинці стільця.

— Я давно мріяв запитати вас, що відчуває той, хто принижує іншу людину, — узяв сигарету й сунув її до вуст, проте не прикурив. — Ой, ні, ні! — легенько ляснув себе по руці. — Не кури зараз, Едварде, бо це матиме трагічні наслідки для цієї кам’яниці!

Бекерський недовірливо дивився на Попельського, який раптово почав говорити сам до себе.

— Шкода, що в нас немає часу на філософські балачки, — детектив підвівся й підійшов до портьєри, яка легенько хвилювалася від протягу. — Ми ще матимемо нагоду поговорити про приниження, провину й покарання... Зробимо це тоді, коли я відвідаю вас у в’язниці, у камері, де ви перебуватимете в оточенні голоти, яка ненавидить аристократів. Я прийду до вас і запитаю: що почуває людина, яку щодня принижують? Щодня прати шкарпетки співкамерникам, видавлювати їм прищі на яйцях і підтирати волохаті дупи...

— Ти, паршива собако! — Бекерський люто шарпнувся, але мотузка не піддалася. — Мій один-єдиний дзвінок зруйнує твою кар’єру...

— Адвокат захищатиме тебе, — незворушно продовжував Попельський, — посилаючись на злочин у стані афекту. І суд йому повірить, хіба що я доведу перед трибуналом, що ти скоїв зумисне вбивство... Проте насправді суд не має значення... Я твій суддя, і мені відомо, що ти холоднокровно вбив Леона Буйка. Щоб отримати владу над людьми, так само, як мав її наді мною, на березі цього чудового потоку у твоєму маєтку...

— Що ти вигадуєш, падлюко! Я нікого не вбив! А Буйко був у мене! Розповідав про числа Харона! Хотів, аби я зацікавився його теорією й прохав у мене грошей!

— Важливо, щоб суд повірив, що ти вбив Леона Буйка.

— Ти божевільний!

— Дивися!

За відслоненою портьєрою граф угледів жахливу картину. Посеред кімнати, поруч із залізним ліжком, стояло велике відро, над яким висіла людина. Темна поверхня наче перерізала шию чоловіка, зануреного головою в посудину.

Попельський повернувся до вхідних дверей і прислухався. Потому схопився за волохату мотузку, яка на потилиці Бекерського утворювала щось схоже на нашийник, і потягнув графа по підлозі до кімнати, де висів труп. Якомога обережніше встромив руки Бекерського у відро, а тоді відпустив його, і граф простягнувся на підлозі. Тепер він зрозумів походження дивного хімічного запаху в приміщенні.

Попельський прислухався до галасу на сходах. Оглянув кімнату, а тоді рвонув сорочку на грудях. Ґудзики застрибали по підлозі. Кинувся до дверей і розчахнув їх настіж. Тоді вдарився лобом об одвірок, і кров з розкраяної брови потекла йому на щоку.

Голоси на сходах зробилися гучнішими. Гупали важкі черевики, тріщали під важкими ручиськами поручні, відсапувалися знищені куривом легені. Враз помешкання зарябіло від синіх поліційних мундирів. Постерунковими керував лисуватий добродій. Усі зупинилися на порозі Буйкової спальні й дивилися на графа Юзефа Бекерського, який лежав біля відра із замащеними мастилом руками.

— Я встиг, Вілеку, — звернувся Попельський до лисуватого, втираючи долонею кров з обличчя, — схопити його й зв’язати! Але Буйка врятувати вже не вдалося...

XIII

Штайнбах, Людвіка; Свідок звинувачення на лаві підсудних. Справа графа Бекерського, у: Криза, Ігнацій (ред.): Встати, суд іде! Вибрані судові репортажі міжвоєнного двадцятиліття, Варшава: «Чительник», 1974, с. 182-189.

Це була одна з найдивовижніших справ, які я зустрічала, протягом часу, коли провадила репортажі з Львівського окружного суду. Величезне зацікавлення преси спричинилося до того, що цей процес став найгучнішим і найзнаменитішим у Польщі початку 30-тих. Проте його швидко затьмарила знаменита справа Рити Горгонової. Ось dramatis personae[57]: 42-річний граф Юзеф Бекерський, землевласник маєтку в Стратині (Рогатинський повіт, Станіславівське воєводство) та 44-річний доктор Едвард Попельський, колишній поліцейський, на час процесу — приватний детектив.

А це факти.

17 червня 1930 року панувала неймовірна спека. Вечір не приніс відчутної прохолоди. Аспірант Вільгельм Заремба зі Слідчого відділу Воєводської комендатури поліції, втомлений пообіднім чергуванням, вечеряв у родинному колі, як раптом пролунав телефонний дзвінок. Колишній товариш аспіранта зі Слідчого відділу, приватний детектив Едвард Попельський, заявив, що за адресою вулиця Задвужанська 25, знайшов тіло такого собі доктора Леона Буйка, математика й винахідника. Усе вказувало на те, що Буйка було вбито.

Вільгельм Заремба по телефону віддає наказ двом черговим поліцейським із VI комісаріату, аби ті негайно з’явилися за вказаною адресою. Сам сідає до автомобіля й прибуває на місце злочину одночасно з постерунковими. Увійшли до помешкання, у якому детектив Попельський перебував уже півгодини. Той показав їм жахливу картину. У спальні стоїть відро, наповнене займистою речовиною, а в ньому головою додолу стримить підвішене біля стелі людське тіло. Біля відра лежить зв’язаний граф Юзеф Бекерський. Його руки й одяг замащені пальним. Попельський заявляє поліцейським, що потайки увійшов до помешкання й застав у ньому графа й потопельника. Стверджує, що зв’язав гаданого винуватця, а потому зателефонував до Заремби з найближчої телефонної будки й повернувся до квартири Буйка, де чекав на появу охоронців закону.

Через годину жертва опинилася на секційному столі в морзі. Там детектив Попельський офіційно підтвердив особу померлого. Ним виявився математик і винахідник, доктор Леон Буйко, із яким Попельський розмовляв кілька днів тому у зв’язку з певним розслідуванням. Детектив працював для поліції як експерт у галузі філології та старожитних мов. Попельський підозрював Буйка в подвійному вбивстві ворожки Люби Байдикової та повії Лії Кох.

Розтин, проведений відомим у країні судовим медиком, доктором Іваном Підгірним, підтвердив, що смерть Буйка настала внаслідок того, що він «потонув у відпрацьованому мастилі. Встановлення години загибелі виявилося неможливим через стрімкий розклад тіла. Putrefactio fulminans[58] був спричинений дуже високою температурою в непровітрюваній і щільно зачиненій мансарді, розташованій безпосередньо під бляшаним, розпеченим від літнього сонця, дахом».

Допит графа Бекерського після затримання швидко виявив мотив убивства, вчинення якого підозрюваний рішуче заперечував. Цим мотивом могла бути помста Леонові Буйкові за розголошення родинної таємниці, що могло несприятливо позначитися на політичній кар’єрі допитуваного Бекерського. Днем раніше, 16 липня 1930 року, у вечірньому додатку до львівської бульварної газети «Новий вік» з’явилася стаття Владислава Матуша, де вищеназваний журналіст, посилаючись на листа, отриманого від Леона Буйка, заявляє, що мати графа Юзефа Бекерського насправді є єврейкою і звалася колись Хая Лейбах. Слідчий суддя Станіслав Хцюк долучає згадану статтю до справи як доказ існування мотиву, після чого віддає наказ заарештувати Юзефа Бекерського, звинувативши його у вбивстві Леона Буйка через помсту.

Читачі можуть бути здивованими й запитати: «Хіба це якийсь незвичайний мотив?». Звичайно, слід із прикрістю визнати, що варварські антисемітські погляди існують у нашому суспільному житті, але чи настільки вони поширені, аби людину, названу євреєм або напівєвреєм, це настільки розлютило, щоб вона вбила свого викривача? Пересічна людина на таке не здатна, — ось, що я відповім на гадані запитання Читачів. — Звичайна людина може виявитися цілком байдужою до такого походження. Зате політичному діячеві, який збирався висувати свою кандидатуру до сейму за списком Національної партії (а граф Юзеф Бекерський саме це й планував!) його несподіване єврейське походження могло дощенту зруйнувати кар’єру!

Нижче наведу два істотні факти з біографії, які проливають світло на погляди Бекерського. Їх, не вагаючись, можна назвати проявами крайнього шовінізму й тваринного антисемітизму. У 1907 році на літературному гуртку польських студентів Казанського університету граф прочитав доповідь, у якій доводив, що будь-які прагнення поляками незалежності — це вигадки євреїв та масонів. Заздалегідь приречені на поразку, вони начебто мали на меті спровокувати імперію до застосування проти поляків терору та жорстоких репресій. Головним принципом польської політики, — переконував доповідач, — має стати ліквідація єврейського впливу, відмова від боротьби за незалежність і священний вічний союз із Росією на правах широкої автономії. Першу умову, — радив Бекерський, — можна втілити, ізолювавши всіх євреїв, які є царськими підданими, у спеціальних таборах або на виділених для цього територіях.

Доповідь було опубліковано у XVIII номері журналу «Казанский литературный вестник».

Власний антисемітизм Бекерський найжорстокіше довів не лише словом, а й ділом. У березні 1915 року він, як царський офіцер, керував єврейським погромом у Любачеві, під час якого відбулися неймовірно відразливі події, а саме групове зґвалтування двох єврейських жінок та чотирьох дівчаток. За цей вчинок його згідно вироку польового суду, що засідав під керівництвом командира III армії генерала Радка Димитрієва, перевели до штрафного гарнізону на Кавказі.

Та повернімося до процесу. Він розпочався 25 травня 1931 року, майже через рік після арешту обвинувачуваного. Таке відтермінування пояснювалося важкою хворобою серця Юзефа Бекерського, що унеможливило його перебування в слідчій в’язниці. Замість цього підозрюваний знаходився (звичайно, під поліційним наглядом) у комфортабельному помешканні в приватній клініці доктора Кароля Ісаковича.

Процес розпочався зі складання присяги всіма присяжними, потому слово взяв прокурор Влодзімєж Шумило, який коротко представив обвинувачення. Після цього до справи взявся адвокат Вацлав Бехтольд-Сморавинський. Він повністю зосередився на запереченні свідчень головного свідка, Едварда Попельського. Славетний захисник виголосив одну з найблискучіших промов, які мені довелося чути. Вона спиралася на парадоксі, яким не погордували б навіть Демосфен чи Цицерон. «Ваша честь, мій клієнт, — ораторствував він, вдивляючись у суддю чесними очима, — кар’єрист, який власну матір заховав від оточення, аби її єврейське походження не зруйнувало його планів та прагнень. Це людина, зіпсута війною, як багато з-поміж тих, хто на щодень стрічався зі смертю. Його ніяк не можна назвати кришталево-чистим, ні! Але це не він замордував Леона Буйка, а справа, яку розглядає наш незалежний суд, стосується саме цієї смерті. Мій славетний колега, прокурор Шумило, намагатиметься представити мого клієнта зрадником і дегенератом. Але його тут судять не за зраду чи порушення громадського порядку! Предметом розгляду незалежного суду й лави присяжних є вбивство Леона Буйка! Стверджую з усією відповідальністю, що мій клієнт цього вбивства не вчинив, його було в злочин підступно й безжально вплутано!»

Геніальність стратегії меценаса[59] Бехтольда-Сморавинського засвідчують три передумови, приховані в цій короткій промові. Захисник чудово знав, що молодий, але дуже наполегливий і впертий прокурор Влодзімєж Шумило додав до справи перекладену з російської статтю обвинувачуваного, у якій обговорювалося прагнення Польщею незалежності, і забажає очорнити Бекерського перед суддею, колишнім легіонером Пілсудського, Антонієм Книпою. Адвокат заздалегідь послабив таку можливість, зауваживши, що справа не стосується зради. Він також жодним словом не згадав про ставлення обвинувачуваного до селян, точніше, селянок, оскільки знав, що мешканці Стратина й Пукова — це переважно українці, які погано володіють польською мовою й нізащо не погодяться свідчити перед судом, хоч би їх палко заохочував до цього прокурор Шумило, зрештою, сам українець. Бехтольд-Сморавинський дуже прозоро натякав, що прокурор може вороже ставитися до обвинувачуваного націоналіста, який зневажав українських селян. Сам адвокат свої політичні погляди підкреслював, почепивши на вилогу піджака значок Польської соціалістичної партії, який мав свідчити, що його власник служить виключно Феміді й позбавлений політичних антипатій, які соціаліст міг би живити до клієнта-націоналіста.

Захисник висунув наступну тезу про те, що саме Едвард Попельський уплутав Бекерського в цю справу, оскільки мав очевидний мотив, який найкраще характеризує римське визначення is fecit, cui prodest[60]. Отож завдяки тому, що вбивцю Леона Буйка було схоплено, у III Персональному відділі Головної комендатури державної поліції у Варшаві розпочалася офіційна процедура анулювання рішення про звільнення Попельського з роботи та про поновлення його в слідчому відділі. Приватному детективові, чиї доходи доволі нерегулярні, могло дуже й дуже залежати на тому, щоб схопити якогось офірного цапа й повернутися на добре оплачувану державну посаду.

Адвокат припустив також, що Попельський збирався покласти всю провину на Бекерського, оскільки прагнув повернутися на роботу в поліції. Розвиток подій міг бути таким:

• Попельський, який отримав філологічну й математичну освіти, провадить на замовлення поліції лінгвістичне розслідування. Під час слідства натрапляє на слід Леона Буйка. Підозрює його в згаданому вже подвійному вбивстві. Допитує його один раз, а вдруге збирається зробити це 17 червня.

• Того ж таки дня він приходить до Буйка вдруге і знаходить його зануреним у відрі з мастилом.

• Невдовзі потому до Буйка приїздить зі Стратила Юзеф Бекерський, аби з’ясувати (точніше залагодити завдяки фінансовій підтримці) справу викриття походження своєї матері.

• Попельський зв’язує Бекерського, занурює його руки в мастило, а тоді телефонує до поліції.

— Чому такий шанований громадянин, — адвокат багатозначно підніс вказівний палець до стелі, — що ним є Едвард Попельський, людина честі, чого ми, суспільство, вимагаємо від працівників поліції, отож запитую, чому така шанована людина, як він, хотів звинуватити невинного? Я розумію, що ваша честь і шановні присяжні можуть сумніватися щодо засади is fecit, cui prodest. Та існує й інша причина! Отож, Едвард Попельський ненавидів обвинувачуваного так, як лише можна ненавидіти, оскільки той був його суперником в боротьбі за прихильність певної молодої пані, до того ж Бекерський його жорстоко побив і принизив!

Тут пан меценас перетворився на актора. Добре поставленим голосом він викликав трьох свідків-росіян, друзів і підлеглих обвинувачуваного. Повторив виклик ще двічі, а коли ніхто не з’явився, Бехтольд-Сморавинський ляснув себе долонею по лобі, вдаючи, що лише зараз пригадав собі про отримання офіційного листа в цій справі від начальника відділу політичної безпеки Громадського воєводського управління, пана Францішека Пірожека. Прочитав його повільно, аби всі добре запам’ятали. Лист містив інформацію про те, що вищезгаданих росіян, personae non gratae без права перебування, було наприкінці 1930 року депортовано з Польщі. Адвокат Бехтольд-Сморавинський пообіцяв повернутися до цієї «архішвидкої» депортації росіян, після чого викликав свідків, доктора Базилія Гіларевича з лікарні Сестер милосердя в Рогатині й доктора Титуса Бурачинського з львівської лікарні св. Вінцента Поля. Обидва лікарі підтвердили, що важко побитий Едвард Попельський був у травні минулого року їхнім пацієнтом. На радість адвокатові, доктор Бурачинський зауважив, що ран було завдано «таким звірячим способом, що це свідчило про щонайбільшу жорстокість». Захисник подякував медикові й передав обох лікарів у розпорядження прокурора, який відмовився їх опитувати.

Тоді в залі почали з’являтися різномасті більш і менш підозрілі суб’єкти, якісь дрібні злочинці, офіціанти, власники шинків, які одноголосно стверджували, буцім «кумісар Попельський дуже скорий до бійки», наводячи численні приклади, коли той зневажив їх словом чи ділом. Прокурор гостро коментував слова кожного такого свідка, висміював усі суперечності в зізнаннях і підкреслював послужливість, із якою ці підозрілі субчики відповідали на питання адвоката. Його опонент відреагував твердженням, що свідчення цих людей чітко показують справжню вдачу Едварда Попельського, яка є «запеклою, мстивою й непередбачуваною». Тоді прокурор Шумило запротестував, можливо, мало переконливо й демагогічно заявивши: «Те, що адвокат спирається на зізнаннях людей, серед яких є покидьки суспільства, свідчить про слабкість захисту».

Роздратований суддя звернув увагу адвокатові, мовляв, той бере на себе роль обвинувача третьої особи, що є неприпустимим через відсутність вказаної особи, тобто неодноразово згаданого й оскаржуваного в різних безчинствах пана Едварда Попельського. На це адвокат, усміхаючись, відповів, що задовольняє прохання суду, викликаючи за свідка доктора Едварда Попельського.

XIV

Штайнбах, Людвіка: Свідок звинувачення на лаві підсудних. Справа графа Бекерського // Криза, Ігнацій (ред.): Встати, суд іде! Видрані судові репортажі міжвоєнного двадцятиліття, Варшава: «Чительник», 1974, с. 189 — 195.

Едвард Попельський був ставним, добре збудованим мужчиною. Вишукано одягнений, він пахнув дорогим одеколоном. Цей відомий на весь Львів порушник моралі справляв неабияке враження на численних дам, присутніх у залі суду. Обабіч його голомозого, гладко поголеного черепа, стирчали гостро закінчені вуха, що надавало обличчю якогось демонічного виразу. Перебитий ніс, дві складки шкіри на широкій потилиці, могутні плечі й певна брутальність, помітна в його зелених очах, контрастували з доглянутими долонями й старанним добором слів, ба, навіть красномовством! Цей доктор класичної філології, отримавши освіту у Відні, замість кар’єри науковця обрав поліційну, замість аналізувати Цицерона чи Лукреція — вивчав темні перипетії злочину.

Після присяги свідок опинився під шквалом запитань захисника, проте вони не справили на колишнього поліцейського, звиклого до підступних допитів, найменшого враження.

— Коли ви познайомилися з обвинувачуваним?

— 18 квітня.

— Де?

— У його маєтку в Стратині.

— Що ви там робили?

— Збирався на прохання певної дами, чиє прізвище не називатиму, запитати графа Бекерського, що трапилося з його матір’ю, Ганною Бекерською.

— Це прохання було замовленням анонімної пані приватному детективові?

— Тоді я ще не був приватним детективом.

— Але попри це ви прийняли замовлення?

— Це ви, пане меценасе, називаєте замовленням прохання згаданої дами.

— Чи ви зажадали винагороди за виконання цього прохання? А якщо так, то чи впоралися ви з ним?

— Ні, я зробив це безкоштовно як приватна особа, а не детектив, яким з точки зору закону тоді не був.

— Якби в той час я звернувся до вас із цим проханням, ви б його теж виконали?

— Ні.

— А чому, дозвольте запитати?

— Тому що я виконую прохання лише моїх знайомих, а ви, пане меценасе, на превеликий жаль, до них не належите.

— Назвіть, будь ласка, прізвище цієї пані.

— Я відмовляюся це зробити.

Адвокат звернувся до судді з проханням, аби свідок назвав ім’я пані, оскільки, як стверджував пан меценас, вона є надзвичайно важливою в цій справі особою. Суддя Книпа виконав прохання захисту.

— Рената Шперлінг, — відповів Попельський.

— Так, — підтвердив Бехтольд-Сморавинський. — Рената Шперлінг, двадцять сім років, бухгалтерка в маєтку Бекерських. Дама надзвичайної вроди. Звідки ви її знаєте?

— Дев’ять років тому я готував її до випускних іспитів у гімназії. Давав їй приватні уроки математики.

— У чому полягало замовлення... pardon, прохання цієї пані?

— Вона прохала, аби я відшукав графиню Ганну Бекерську, яка за словами Ренати Шперлінг, несподівано зникла.

— Чи підтримували ви або продовжуєте підтримувати інтимні стосунки з панною Ренатою Шперлінг?

— Не бажаю завдати шкоди честі незаміжньої дами, тему не відповім на це питання.

Така гідна джентльмена поведінка Попельського викликала зітхання й голосні коментарі присутніх у залі дам, що вочевидь не сподобалося судді Книпі. Суворий iudex насупився й зробив присутнім зауваження, аби вони поводилися серйозно, як це личить у суді.

Адвокат зберігав спокій, проте я, багатолітня репортерка на судових процесах, помітила, як він на мить заплющив очі, що могло свідчити про невпевненість або бажання зосередитися перед тим, як завдати влучного удару.

— Ваша честь, вельмишановні присяжні, я не наполягатиму, аби джентльмен зізнавався в делікатній справі, дозвольте лише зазначити, що Рената Шперлінг безслідно зникла. Тому я не можу попрохати її свідчити перед судом. Крім того, зауважу, що відмовляючись відповісти на моє запитання, пан Попельський певним чином підтвердив, що з панною Шперлінг його пов’язували близькі стосунки. Якби це було не так, він відповів би просто: «Ні, у мене із цією дамою нічого не було», — і таким чином не завдав би репутації й честі згаданої пані жодної шкоди...

— Прошу свідка відповісти на це запитання! — суддя Книпа суворо глянув на Попельського, бо висновки красномовного меценаса йому вочевидь набридли. — Ви підтримували або продовжуєте підтримувати з панною Ренатою Шперлінг інтимні стосунки?

— Я кохав її, — спокійно відповів детектив, — а вона мене покинула. Не знаю, де вона перебуває зараз.

Дами в залі захвилювалися, звідусюди чулося театральне шепотіння й вибухи нервового сміху. Цього разу суддя нікого не заспокоював. Бехтольд-Сморавинський переможно глянув на присутніх.

— А свідкові відомо, що обвинувачуваний Юзеф Бекерський залицявся до неї?

— Так.

— Панна Шперлінг розповідала вам про це?

— Так.

— Отож, закохавшись у панну Шперлінг, ви могли вважати графа Бекерського суперником?

— Ні.

— Чому?

— Бо панна Шперлінг його ненавиділа. Неможливо вважати суперником мужчину, якого ненавидить кохана жінка.

Цього разу Бехтольд-Сморавинський не наполягав на подальших поясненнях. Він вочевидь захопився й рушив у наступ. Запитав, як саме виглядала перша зустріч свідка з обвинувачуваним. Довідавшись, що тоді Попельського було брутально побито Бекерським та його російськими посіпаками, адвокат серйозно й уважно глянув на Едварда.

— Чи принизив він вас якимсь іншим чином? — спитав пан меценас.

— Ні.

— А тепер я поставлю вам дуже складне запитання. Воно буде неприємним для такого мужчини, як ви, котрий не звик підкорятися іншим, тобто для натури незалежної, владної та рішучої. Саме про такі риси свідчить, ваша честь, звільнення свідка з поліції за порушення службової дисципліни. Та повернімося ad rem. Запитання, яке я зараз поставлю, — адвокат глянув на присутніх у залі, — може шокувати сторонніх осіб, особливо дам, тож заздалегідь прошу пробачення. Отож, запитую у свідка, — новий співчутливий погляд у бік Попельського, — чи побивши, обвинувачуваний помочився на вас?

Залою прокотився гомін, а тоді запала мертва тиша. Присутні уважно вдивлялися в Попельського.

— Ні, нічого такого не було.

Адвокат повторив хитромудрі словесні викрутаси, запевняючи, що усвідомлює, яке це болісне приниження для будь-якого мужчини. Окрім того, він розуміє, у якому світлі такий ганебний вчинок показує його клієнта. Однак, працюючи non sordidi lucri causa, sed ut veritas magis propagetur[61], він наполегливо просить зізнатися, що свідок став об’єктом жахливої наруги. Попельський удруге категорично заперечив. Для бувальців судових зал (у тому числі й для особи, що пише ці слова) було очевидним те, що стратегія адвоката полягає у формуванні переконання, буцім принижений Попельський міг підлаштувати те, що сталося в помешканні Буйка так, аби це кинуло підозру на його кривдника й таким чином помститися.

— Отже, шановні присяжні, — зробив висновок пан меценас, — свідок заперечує факт, який могли б підтвердити російські товариші обвинувачуваного. Проте їх, за дивним збігом обставин, було дуже швидко депортовано. Зазначу, що така процедура зазвичай триває щонайменше півроку. Цього разу важливі свідки обвинувачення були видворені з країни за три місяці! Повідомляю судові, ваша честь, також інформацію особистого характеру, яка чітко демонструє, що товариські зв’язки Едварда Попельського допомогли провести процедуру депортації надзвичайно швидко! У відповіді на мій запит зазначено, що наказ про видворення віддав начальник Політичного підрозділу Відділу громадської безпеки Воєводського управління, колишній комісар поліції, пан Францішек Пірожек, друг Вільгельма Заремби, гімназійного товариша Едварда Попельського! Крім того, у цій справі зникає ще один важливий для захисту свідок, панна Рената Шперлінг. Ця пані становила об’єкт любовного суперництва між обвинувачуваним та свідком. Що може бути більш природнім для закоханого мужчини, аніж за допомогою Феміди позбутися ненависного супротивника, знаного ґвалтівника, якому надзвичайно легко приписати будь-який злочин, тим більше політично вмотивоване вбивство Буйка, котрий зруйнував цьому суперникові кар’єру?

Потому адвокат завдяки спритно поставленим запитанням змусив свідка, попри помітний спротив останнього, зізнатися в тому, що позбувшись роботи в поліції, він бідував. Звертав увагу на невдалі спроби покращити власне існування читанням лекцій в університеті. Змалювавши позаполіційне життя Попельського в найчорніших тонах, він знову запитав свідка, чи правда, що впіймавши вбивцю Буйка, той отримав би можливість повернутися на роботу до поліції.

— Це неправда.

— Хіба у вас не було про це усної домовленості із самим воєводським комендантом?

Удар, здавалося, був влучний, бо Попельський ледь пополотнів. Але швидко опанував себе.

— Про повернення до поліції можна було б говорити, якби я допоміг розв’язати справу вбивства Люби Байдикової та Лії Кох. Чимало вказує на те, що Леон Буйко убив їх обох. У цьому я переконався в результаті самостійного розслідування, яке спершу провадив more linguistico et mathematico[62], a пізніше поліційними методами. Я дійшов до вбивці, проте мені не вдалося домогтися в нього зізнання під час першої зустрічі. Удруге я відвідав уже небіжчика. У мене є докази того, що вбивцею обох жінок був Леон Буйко. Якби це підтвердилося під час слідства, і Буйко потрапив на лаву підсудних, я справді повернувся б на роботу до поліції. Натомість викриття винуватця вбивства Леона Буйка нічого б не змінило, оскільки мене наймали у зв’язку з іншою справою. Підкреслюю, що мене досі не поновлено на роботі в поліції, оскільки нинішній процес не завершився. Отож, справа Бекерського ні на що істотно не вплинула.

— Але ж справа Бекерського пов’язана зі справою Буйка, хіба ні?

— Справді, вони тісно пов’язані між собою, проте для мого повернення до поліції викриття вбивці Буйка не має найменшого значення.

— Ви ж не будете заперечувати, що вбивство Буйка вам допомогло. Адже Буйко не зізнався ані в убивстві Байдикової, ані Кох, тому тепер ви можете всю провину покласти на небіжчика, у якого немає можливості захистити себе. Таким чином, убивство Буйка полегшило вам життя, чи не так, пане Попельський? — Детектив сидів, замислившись. — Ви не відповіли на моє запитання!

— Справді, зі смертю Буйка зникла необхідність у певних процесуальних діях...

— Тобто це полегшило вам життя?

— У цьому розумінні так.

Бехтольд-Сморавинський полегшено зітхнув і голосно звернув увагу присутніх на три мотиви, якими міг керуватися Попельський.

— Помста за наругу, — ораторствував він, спрямувавши на Попельського випещеного пальця, — про що ця честолюбна людина воліє промовчати, бажання позбутися суперника й зробити кар’єру — ось, ваша честь, три мотиви пана Попельського, яких йому достатньо, аби звинуватити мого клієнта! Невже цього мало?

— А де підтвердження моїх махінацій, які буцімто мали полегшити мені життя? — не залишався в боргу свідок, якому суддя зробив за це суворе зауваження.

Адвокат не здавався. Навівши докази того, що декілька років тому, перебуваючи на поліційних заняттях для офіцерів, Попельський закінчив курс швидкого машинопису, пан меценас припустив, що листа до «Нового віку» підготував не Буйко, а детектив. Про це могло свідчити те, що листа з повідомленням про єврейське походження графині було написано без будь-яких помилок, тоді як Буйко свої праці друкував страшенно недбало й багато слів закреслював літерою «X».

Попельський рішуче заперечив, що писав такого чи подібного листа. Тоді адвокат прочитав письмову експертизу мовознавця з університету Яна-Казимира. Професор Єжи Курилович, який виступав у ролі експерта, а під час суду перебував на стипендії французького уряду в Парижі, вказав на незначні стилістичні відмінності між текстом листа й науковими працями Буйка. На це свідок відреагував сміхом, заявивши, що різностильові тексти пишуть, звичайно, по-різному.

Дещо збентежений цією рішучою відповіддю, адвокат закінчив допит і, зважаючи на пізній час, суддя Книпа оголосив про закінчення слухань. Це рішення мало помітний психологічний вплив на присяжних і неабияк прислужилося адвокатові, оскільки змучені неймовірною для травневого Львова спекою, усі з радістю від реагували на закінчення слухань, і це почуття полегші підсвідомо асоціюватиметься в них із влучними фразами меценаса Бехтольда-Сморавинського, які їм через це видаватимуться приємними. Вдалий трюк, нічого не скажеш.

Проте виявилося, що прокурор володів аргументами не менш істотними, хоча кількість свідків з його боку була значно скромнішою, точніше кажучи, їх було всього двоє. Першим викликали камердинера зі Стратина, пана Станіслава Вйонцека.

XV

Станіслав Вйонцек зайняв місце на лаві свідків. Він тримався дуже прямо. Пальці правиці стискали вилогу світлого піджака. Цей жест був сповненим гідності, контрастуючи з поведінкою багатьох досі допитуваних свідків, які неспокійно ворушили пальцями, сплітали їх, аби відразу ж розплести, розтягували, викликаючи характерний тріск суглобів, або нервово постукували пальцями по столі.

Вйонцек панував над руками, не дозволяючи, щоб неконтрольовані рухи виказали його слабкість чи безпорадність. Одна з них нерухомо лежала на столі, другою він тримався за вилогу піджака майже наполеонівським жестом.

— Будь ласка, представтеся, вкажіть ваш вік та освіту, — підбадьорливо посміхнувся до свідка прокурор Шумило.

— Станіслав Вйонцек, п’ятдесят три роки, чотири класи класичної гімназії та два — слюсарської посоли.

У поставі камердинера вчувалася якась військова виправка. Спокій у нього поєднувався з лаконічністю й вичерпністю відповідей, без будь-яких зайвих подробиць, як-от про місцезнаходження гімназії.

— Дякую, а зараз розкажіть нам про події п’ятниці 17 червня 1930 року, які сталися в стратинському палаці.

— Того дня близько дев’ятої ранку до палацу під’їхали три автомобілі зі Львова. Журналісти хотіли негайно почути від пана графа коментарі щодо нечуваної новини, яку було опубліковано напередодні в «Новому віці». Там було сказано, що пані графиня є єврейкою з походження.

— Їм це вдалося?

— Ні.

— Обвинувачуваний якось прийняв журналістів?

— Пан граф прийшов до палацу біля десятої...

— Звідки?

— Не знаю.

— Отже, обвинувачуваний з’явився в палаці біля десятої ранку. Що було далі?

— Прийшовши до палацу, пан граф побачив натовп журналістів, які вгледівши мого господаря, почали наввипередки вигукувати запитання про його матір-єврейку. Граф виглядав спантеличеним і вочевидь не розумів, про що йдеться. Тоді один із присутніх прочитав йому статтю з «Нового віку», де йшлося про Леона Буйка, який передав цю інформацію до газети. Пан граф, почувши таке dictum, не продовжив розмови із журналістами, а залишив їх біля палацу, сам увійшов до будинку й подався до свого кабінету. Там пан граф ознайомився з моїми записами щодо вечірніх телефонних дзвінків. Потому розпорядився, аби я виніс журналістам хлібного квасу, після чого вийшов бічними дверима, сів до машини, припаркованої за палацом і поїхав.

— Ваша честь, шановні присяжні, — прокурор відвернувся від Вйонцека й витягнув з течки великий аркуш паперу. — Щойно згадані записи додано мною до справи, у мене в руках копія. На аркушах занотовано кілька телефонних розмов, які є неприємними для обвинувачуваного реакціями на інформацію про матір-єврейку. Хотів би лише звернути вашу увагу на те, що тут міститься також шантаж з боку покійного Леона Буйка. Згаданий Буйко зателефонував напередодні до обвинувачуваного й через його відсутність наказав свідкові занотувати наступне. Цитую найважливіше: «Це я написав листа про жидівку Лейбах і надіслав до «Нового віку». Але в тебе є шанс уникнути компрометації, якщо профінансуєш мої дослідження. Тоді я тобі пробачу, напишу спростування й знищу матеріали з реєстраційного відділу. Чекатиму на тебе тільки нині ввечері. Приходь без російських посіпак. Вулиця Задвужанська 25, кв. 14. Лише сьогодні даю тобі єдину й останню можливість». Кінець цитати. Далі продовження запису Станіслава Вйонцека. Цитую: «P.S. Ця людина назвалася як доктор Леон Буйко». Кінець цитати. Тобто, — прокурор звернувся до свідка, — обвинувачуваний прочитав ці слова й таємно вийшов з дому, чи не так?

— Саме так.

Прокурор Шумило замовк і декілька разів пройшовся перед лавою для свідків. Було помітно, що він аналізує якийсь логічний зв’язок і збирається поставити вирішальне запитання. Його мовчанка тримала присутніх у напрузі.

Вйонцек стояв непорушно і з гідністю, проте задуха в залі, здавалося, дошкуляла і йому. Чотири шрами на його обличчі налилися кров’ю й виразно виділялися на тлі блідих щік.

— Обвинувачуваний розпорядився пригостити журналістів хлібним квасом, — Шумило заговорив, коли присяжні почали нервово вовтузитися на стільцях, — перед тим, як прочитав повідомлення, чи потому?

— Після того.

— Отже, прочитане не надто його вразило, як ви гадаєте?

— Не знаю, не розумію вашого запитання, пане прокуроре, — Вйонцек уперше відпустив вилогу піджака й поклав праву руку поряд із лівою.

— Бо коли б це його вразило, він, певне, не подумав би про таку дрібницю, як напій для журналістів, котрих він міг сприймати як ворогів, правда? Якби він був обурений повідомленням, точніше кажучи, шантажем Буйка, то негайно вибіг би з дому, не зважаючи на те, чи комусь хочеться пити, чи ні! Що ви на це скажете?

— Я з вами згоден, — відповів Вйонцек.

— Отож, коли припустити, що граф Бекерський винен у вбивстві, — прокурор звернувся до присяжних, — можна було б сказати, що він вийшов з наміром його вчинити, будучи абсолютно холоднокровним. Із цілковитим спокоєм поїхав до Львова, щоб убити Буйка, не забувши спершу пригостити журналістів хлібним квасом. Шановні присяжні, цей спокій може свідчити лише про одне — зумисне планування вбивства!

Шумило сів, показуючи цим, що закінчив допит свідка.

— Veto! — вигукнув меценас Бехтольд Моравинський. — Цей висновок a posteriori логічно безпідставний. Мій знаменитий колега робить висновок на підставі того, що повинно бути лише кінцевим висновком! Адже це замкнене коло!

— Відхиляю, — суддя Книпа перевів подих. — Обвинувач лише намагається відтворити обставини, за яких міг бути вчинений злочин. Тепер свідок у вашому розпорядженні.

Адвокат підійшов до Станіслава Вйонцека й зазирнув йому глибоко в очі.

— Чи не могли б ви сказати, звідки ці шрами на вашому обличчі?

— Моя законна дружина колись подряпала мене під час подружньої сварки.

Збентежений цим запитанням, камердинер трохи занепокоївся. Втратив свою військову виправку й лаконічність висловлювання, додавши зайві слова «законна» й «подружньої».

— Ви можете сказати, чого стосувалася ця сварка?

— Це подружня таємниця.

— Ну, гаразд, — адвокат Бехтольд-Сморавинський усміхнувся. — Пробачте, я не втручатимусь у подружнє життя свідка через якусь там звичайнісіньку цікавість. Запитую лише задля успіху нашої справи. Мушу повідомити свідка, що я володію письмовою експертизою судового лікаря, одного з найкращих фахівців у своїй галузі, доктора Івана Підгірного, який, пригадайте, з вашої згоди оглянув рани під час допиту в поліції. Так-от, доктор Підгірний уважає, що ці рани виглядають як сліди від ударів вузьким гострим предметом, наприклад шпіцрутеном. Як ви можете пояснити слова доктора?

— Нігті моєї дружини довгі й гострі.

— Вам коли-небудь доводилося бачити шпіцрутен обвинувачуваного?

— Так.

— Ви бачили, як він бив ним інших?

— Так.

— Він бив ним своїх слуг?

— Так.

— Кого, наприклад?

— Кухарчука, покоївку, конюха...

— А вас він ніколи не бив?

— Ні.

— Ваша честь, — адвокат демонстративно відвернувся від допитуваного й театральним жестом поправив тогу, — я припускаю, що зізнання свідка, який прагне помотатися за знівечене шпіцрутеном обличчя, є доволі сумнівними. Мотиву помсти свідок не бажає підтвердити, керуючись особистою гідністю, такою помітною в його поведінці й поставі.

Потому, як адвокат заявив, що не має більше запитань, Станіслав Вйонцек зійшов з подіуму й сів на своєму місці в залі. На вилозі його піджака видніла пляма від спітнілої долоні.

XVI

Камердинер Станіслав Вйонцек народився в Козовій у Бережанському повіті в заможній селянській родині. Його батько, Казимир Вйонцек, був одним з небагатьох Письменних у своєму оточенні, а його основним читанням була Біблія. Він знав її напам’ять і постійно прищеплював своїм численним дітям біблійну мораль.

Навчання премудростей Святого письма відбувалося щонеділі після служби Божої й розпочиналася з того, що дітлахи хором декламували десять заповідей. Особливої ваги батько надавав заповіді «Шануй свого батька та матір свою», а також «Не свідчи неправдиво проти ближнього свого». Казимир Вйонцек уважав, що решта заповідей стосується більш зрілого віку й не повинна цікавити його нащадків. Проте ці дві батько детально обговорював, ілюструючи їх прикладами з повсякденного життя Козової та околиць.

Старий Вйонцек був би, певне, добрим катехитом, якби не надмірна педантичність. Він вимагав від дітей безпомильного цитування Біблії, а у випадку якихось перекручень негайно сягав за шкіряний пасок, «дисципліну». Робив він це занадто часто, а помилки в наведених цитатах із жорстоким перебільшенням називав «брехнею». Через таку батьківську поведінку в малого Стася та його братів і сестер виробився наступний асоціативний процес: я збрехав, отже страждаю від паска.

Ця згадка про біль від батьківської «дисципліни» останнім часом переслідувала Станіслава Вйонцека постійно. Так було й зараз, коли він дивився на викликаного прокурором Едварда Попельського. Слухав його відповіді, проте не звертав на них уваги, ба більше, вони взагалі не долинали до його вух, у яких лунав батьківський крик: «Ти збрехав, що пан граф спершу прочитав твої нотатки, а потім наказав хлібним квасом пригостити втомлених прибульців, усе було навпаки, спершу напоїв спраглих, а потім читав. Ти збрехав, тому страждатимеш тепер!».

Тим часом Попельський почав чітко й докладно характеризувати обвинувачуваного.

Штайнбах, Людвіка: Свідок звинувачення на лаві підсудних. Справа графа Бекерського, у: Криза, Ігнацій (ред.): Встати, суд іде! Вибрані судові репортажі міжвоєнного двадцятиліття, Варшава: «Чительник», 1974, с. 197-203.

Едвард Попельський і цього разу виглядав так само елегантно й упевнено, як раніше. На його обличчі не було жодних слідів хвилювання чи відчаю, що могли б виникнути у свідка, котрий сам майже перетворився на обвинувачуваного і якого в залі суду офіційно звинуватили в неправдивих зізнаннях і вплутати в убивство невинної людини. Він чудово тримався. Скеля, не людина. Настрій Попельського пояснювався також тим, що його допитував прихильний до нього прокурор, який більше слухав, аніж ставив запитання.

А слухати справді було що. Давно мені не доводилося чути такої стислої й водночас докладної психологічної характеристики. Я б із задоволенням прочитала поліцейські рапорти Едварда Попельського. Якщо вони такі самі майстерні з літературної точки зору, як і його висловлювання, можна сміливо стверджувати, що він мав би бути не детективом чи філологом, а письменником.

Попельський представив надзвичайно детальний портрет графа Юзефа Бекерського, який змалював йому покійний нині Леон Буйко. Обвинувачуваний у розповіді свідка постав перед нашими очима, немов живий. Ми побачили людину, сповнену суперечностей, у чиїй душі математика й інженерія змагалися з надзвичайною релігійністю. Проте вона не була сліпою чи екзальтованою, а навпаки, спрямованою, так би мовити, математично. Під час навчання в Казані Бекерський зіштовхнувся з російською релігійною сектою ім’яславців, серед яких переважали якраз математики! Це були відомі московські професори — не знаю, де вони були відомі, я про таких у житті не чула! — такі як Єгоров чи Лузін. Прибічники цієї секти, до якої Бекерський приєднався вже на початку перебування в Росії, вважали, наче «Бог є своїм іменем», що для математиків є зрозумілим і пояснюється теорією порядкових чисел. Захопившись ім’яславієм, Бекерський розпочав вивчати гебрайську мову, оскільки його цікавили контексти, у яких вживали священне ім’я ЙГВГ, яке одні вимовляють «Ягве», а інші — «Єгова». Неймовірно, але цей запеклий антисеміт вивчав гебрайську! Проте морок людської душі, якщо скористатися біблійною метафорою, ще більш непроникний, ніж темрява єгипетська.

Після цієї розповіді про Бекерського детектив охарактеризував покійного Леона Буйка, який разом з обвинувачуваним протягом трьох семестрів вивчав у Казані математику, перш ніж граф перевівся на технічний факультет. Буйко здійснив величезне математичне відкриття: опрацював теорію так званих чисел Харона, у яких «записана будь-яка скінченна послідовність». Оскільки тексти, усні або писані, є скінченною послідовністю літер, у числах Харона закодовано кожну з них. Позаяк життя будь-якої людини є текстом, то в числах Харона закодовано життя всіх від народження до смерті. Досі ключ до цього нескінченного шифру, який охоплює всіх людей, що жили колись чи житимуть на землі, був невідомий. Буйко вважав, що відшукав цей ключ у гебрайському тексті Старого Завіту. Зіставляючи різні фрази й вирвані з контексту слова, створював магічні квадрати (заради Бога, не питайте мене, що це таке!), які (тут Попельський теж виявився безпорадним) невідомо як використовував для розшифрування тексту про людське життя, записаного в числах Харона. Хай там як, Буйко цілковито присвятив себе дослідженню Біблії. Випадково встановив цікавий числовий збіг, який стосувався двох жінок, що з ними він мав інтимні стосунки. Мова йде про ворожку Любу Байдикову та повію Лію Кох. Додавши числа, які відповідають літерам їхніх імен (не розпитуйте мене, яким це чином літери можуть мати числове значення!), отримав суму 68. Додавши літери-числа гебрайських відповідників їхніх професій (слова «пророчиця» й «блудниця» теж мають у гебрайській якісь числа), також отримав 68. Він вирішив, що це знак. Продовжуючи працювати в реєстраційному бюро, він потайки почав шукати в книгах таких людей. Випадково натрапив на інформацію про єврейське походження матері свого колишнього університетського товариша, а нині багатого землевласника й запеклого націоналіста Юзефа Бекерського.

І тут відбулося поєднання двох сюжетів — про Буйка й Бекерського. Розпочинаючи свою оповідь, Попельський з помітним жалем повідомив, що таємницю чисел Харона Буйко забрав до могили, і тому все, що він, Попельський, зараз скаже, матиме суто гіпотетичний характер. Отож, невідомо, що дізнався Буйко про Любу Байдикову та Лію Кох, але ймовірно в числах Харона він побачив дату й обставини їхньої смерті. Із цією інформацією він подався до Бекерського, аби попросити в нього грошей на подальші дослідження. Йому була потрібна обчислювальна машина й постійні працівники, гебраїсти й математики, котрі б утворювали з біблійних фраз магічні квадрати. А такі фахівці, звісно, задурно не працюватимуть.

Граф йому відмовив. Тоді Буйко спробував шантажувати його оприлюдненням інформації про матір-єврейку. Граф знову відмовився дати йому грошей, а тоді жорстоко побив. Магічні квадрати, які Буйко показував Бекерському, залишилися в руках графа. Той почав їх уважно вивчати, бо зацікавився загадкою чисел Харона.

Тим часом Буйко, позбувшись надії на кошти, потрібні для подальших досліджень, вирішив утілити свій злочинний план. Убивши Любу Байдикову та Лію Кох, він надіслав магічні квадрати до поліції як своєрідні некрологи. Навіщо? Бо прагнув похвалитися своїм відкриттям! Буйко розраховував, що хтось розшифрує його послання й приєднається до нього, аби спільно вести пошуки! Сподівався на ексцентричного багатія, який би погодився профінансувати дослідження. Спершу надіслав гебрайські квадрати до окультної та бульварної преси із проханням опублікувати, пояснюючи, що вони містять зашифровані пророцтва. Проте преса на це не відреагувала. Тому він почав убивати, сподіваючись, що якийсь несумлінний поліцейський продасть магічні квадрати журналістам, і невдовзі його таємні послання стануть загальновідомими. Але прорахувався. У поліції не знайшлося охочих до брудних грошей жовтої преси, а магічні квадрати розшифрував не заможний фінансист, який прагне влади над людським життям і смертю, а Попельський. Завдяки пошукам у бюро реєстрації населення, він дійшов до Буйка. Математик, бажаючи уникнути смертної кари, уже під час першої зустрічі підлещувався до детектива, вихваляючи його математичний талант, а потому запропонував спільні дослідження свого грандіозного відкриття.

— Я не боявся, що підозрюваний втече, — продовжував Попельський. — Убогий химерний чолов’яга, обшарпаний злидень з кущиками волосся, які стирчать над вухами, став би скрізь помітним. Тим часом Буйко зрозумів, що йому земля горить під ногами, і того ж таки дня надіслав до «Нового віку» листа, у якому розповів про єврейське походження графині Бекерської. Потому зателефонував до її сина, збираючись вимагати грошей за спростування своєї інформації. Його слова занотував камердинер Бекерського, пан Станіслав Вйонцек. Наступного дня граф, повернувшись із чергової еротичної ескапади, які він часто влаштовував собі в навколишніх селах, наштовхнувся на журналістів, що розпитували його про матір-єврейку. Прочитавши записи камердинера, він дізнався, хто викрив таємницю його життя, оприлюднення якої закривало йому шлях до політичної кар’єри. Отож він потайки вибрався з палацу й поїхав до Львова. Після його від’їзду камердинер Вйонцек негайно зателефонував мені, побоюючись, що життю Буйка загрожує небезпека, позаяк графові стало відоме джерело інформації про походження матері. На жаль, я був не вдома й дізнався про дзвінок лише ввечері. Тоді я чимдуж помчав до Буйка й знайшов там замордованого господаря та замащеного мастилом Бекерського. Ось, як все було. Quod erat demonstrandum[63].

— Брешеш, ти, тварюко! — заверещав Бекерський. — Ти все підлаштував! Я сцяв на тебе, як кінь, то ти тепер вирішив помститися!

Публіка захвилювалася, суддя крикнув на обвинувачуваного, а Попельський сів, співчутливо зітхнувши. Після його пояснень усе стало на свої місця. Залізної логіки цієї промови не зміг заперечити навіть адвокат Бекерського. Його виступ був невпевненим і нечітким. Поцікавившись деякими подробицями знайомства Попельського зі Станіславом Вйонцеком, Бехтольд-Сморавинський поставив непереконливе риторичне запитання.

— Мого клієнта звинувачено в убивстві Леона Буйка, — говорив він, витираючи лоба носовичком. — Невже вас, ваша честь, і шановних присяжних не дивує те, що руки мого клієнта були замащені мастилом? Хіба це не надто очевидний доказ? Дуже дивно, що на решті його одягу не було слідів мастила! Адже, щоб просуваючи відро попід головою повішеника, а тоді опускаючи його так, аби голова занурилася в рідині, можна сильно розхлюпати вміст і забруднити ним одяг! Тим часом у мого клієнта були замащені лише руки, які міг силоміць занурити у відрі хтось інший! Колего, — звернувся він до прокурора Шумила, — цей доказ мовби почерпнутий з бульварного детективного романчика!

— У нас є й інший доказ, — заперечив прокурор. — Створення його виявилося б не під силу читачеві бульварних детективів.

— Який саме?

— Третій магічний квадрат, — Шумило витягнув з течки аркуш, на якому видніла матриця зі стороною із шести літер, — знайдений у кабінеті графа Бекерського під час обшуку через два дні після арешту. Цей доказ злочину є беззаперечним. Прошу свідка, пана Едварда Попельського, пояснити нам квадрат.

* * *

Станіслав Вйонцек дивився на Попельського, але не розумів нічогісінько з його пояснень.

Не чув спокійного, добре поставленого голосу детектива, бо у вухах продовжували лунати батьківські слова: «Ти збрехав, тож страждай тепер!». «Жодними стражданнями я не зможу, — думав він, — спокутувати свій гріх щодо графа».

Раптом він пополотнів і стиснув кулаки. Пригадав собі свою помилку, вчинену кілька місяців тому. Наступного дня після арешту господаря Попельський привіз йому саме цей магічний квадрат, наказавши покласти аркуш графові до шухляди. Камердинер звернув увагу, що детектив виглядав сонним, блідим і втомленим. «Ви б теж мали такий вигляд, якби всю ніч створювали гебрайські квадрати», — мовив Попельський. Станіславові здалося абсолютно неймовірним, щоб граф, запеклий антисеміт, тримав у себе в столі якісь записки гебрайською. Його подив був настільки великий, що камердинер підкинув аркушика до господаревого столу голими руками, зовсім забувши про чітку настанову одягти для цього рукавички. Тепер він дивився на магічний квадрат й уявляв на ньому відбитки власних пальців.

Попельський завершив пояснення й повернув аркушика прокуророві. Той поклав його до течки, де він назавжди зник серед інших документів. Жоден дактилотехнік не зніме з нього відбитків пальців.

Вйонцек розтулив п’ястуки. Біля великого пальця кілька секунд посмикувався м’яз. Ніхто цього не помітив. Ніхто не дивився на Вйонцека. Бог його врятував.

XVII

Попельський глянув на присутніх спокійним поглядом. Сьогодні він учетверте в житті виступає перед поважною аудиторією. Його першій математичній лекції у Віденському університеті завадило хворобливе запаморочення, друга спроба виступити перед студентами в університеті Яна-Казимира виявилася невдалою через злостивість професора, третя, перед колегами й Коцовським, наштовхувала на пошуки злочинця, четверта, у залі суду — він був упевнений — стане його тріумфом.

Сторож приніс шкільну дошку, до якої Попельський кнопками причепив два великі аркуші з магічними квадратами Люби Байдикової та Лії Кох. Помітивши спантеличення судді та присяжних, які заніміли від вигляду чисел і гебрайських літер, Попельський на мить втратив упевненість і заговорив ледь тремтячим голосом. Проте його бас подіяв на слухачів заспокійливо, і завдяки цьому Едвард швидко опанував себе. Спершу пояснив, що таке магічні квадрати, тоді почепив третій аркуш, на якому видніли порожні квадрати й гебрайські літери з відповідними числовими значеннями. Тоді в порожні місця квадратів вписав числа, які відповідали літерам, а потому пояснив, що деякі числа у квадратах — особливі, оскільки є добутком своїх координат. Тоді ці числа знову замінив літерами й розташував у відповідному порядку.

— Шановні пані й панове, гляньте сюди, — Попельський звертався до присутніх, мов справжній професор, — з виділених літер ми утворили ім’я та прізвище кожної із жертв, а також дві причини їхньої смерті. Одна з них — це знаряддя злочину, corpus delicti (цвях, мотузка, рука), друга — через яку жертву було вбито (хвороба, нахабство). Крім того, гематрія імені й прізвища в обох випадках становить 68, так само, як гематрія гебрайських назв занять, виконуваних цими жінками. Будь ласка, ось підсумок сказаного, — Попельський почепив на дошці ще один аркуш.

Перевів подих, помітивши розуміння й зацікавлення в очах присяжних та судді. Набрав у легені нагріте повітря зали й перейшов до найголовнішого.

— Після смерті Леона Буйка поліція знайшла в кабінеті Юзефа Бекерського ось цей третій магічний квадрат. У ньому закодовано ім’я й прізвище вбитого, причина смерті та знаряддя, яким її заподіяно. Насамперед я продемонструю вам неопрацьовану, первісну версію, — промовець зняв з дописи всі аркуші й почепив новий.

Тепер запишемо цю нісенітницю у вигляді чисел, приписуючи їх кожній гебрайській літері, й отримуємо квадрат, у якому виділяємо числа, котрі є добутком координат.

Тепер перенесемо виділене число на відповідну літеру й отримуємо одинадцять значущих літер.

Виписуємо ці літери окремо:

אבהבוגדכילל,

а тоді розташовуємо їх у відповідному порядку

Ми отримали ім’я, прізвище, знаряддя злочину (посудина для олії, тобто займистого мастила) та головну причину — підземний світ, Аїд, до якого вбитий прагнув спускатися безперешкодно, як Харон. І насамкінець додамо, що гематрія імені й прізвища замордованого та гематрія його заняття «мудрець», хкм (חכם) в обох випадках становить рівно 68.

Отож, як ви бачите, третій магічний квадрат із шести-літерними сторонами було створено так само, як і два попередні. Немає жодних сумнівів, що два перші опрацював убивця. Третій магічний квадрат знайдений у Юзефа Бекерського. Хто його створив? Буйко, бо ж він стверджував у розмові з Бекерським, що має квадрат, який стосується його самого. Бекерський знайшов його в Буйка, обшукавши квартиру потому, як ув’язнив математика у своєму льоху. І тоді йому спав на думку бездоганний злочин. Він вирішив звалити провину на вбивцю, який замордував і Любу Байдикову, і Лію Кох. Достатньо самому позбутися Буйка, убивці обох жінок, таким чином, як це описано в магічному квадраті й надіслати цей квадрат до поліції. Там були б переконані, що винуватець злочинів — одна й та сама особа. І тоді — шукай вітра в полі, можна до кінця світу розшукувати якогось жида або гебраїста. Так чи сяк, третій магічний квадрат — це ознака вбивці. Убив той, у кого його знайдено. У Бекерського? Ergo — він убивця! Quod erat demonstrandum.

Гримнули оплески. Попельський відійшов від дошки. Суддя грюкав молотком по столі, аби заспокоїти публіку. Галас розітнув сильний жіночий голос. Поважна літня дама, яка сиділа в першому ряду, рвучко підвелася й глянула на Попельського сповненим ненависті поглядом.

— Ти, падлюко! — вигукнула вона. — Ім’я вказано неправильно! Убитого звали Леон, а не Лев, і тут виходить цілком інша гематрія!

У залі зробилося тихо, лише де-не-де чувся шепіт: «Це графиня Бекерська!».

Попельський радісно всміхнувся.

— Справді, я настільки вдячний вам, пані графине, що ви вказали на цю неточність, що пробачу навіть те, як ви до мене звернулися. Зараз я все вам витлумачу. Під час навчання в Росії, у Казані, Леона Буйка називали русифікованим іменем «Лев», що часто траплялося. Так само в університетських документах у Казані сказано «Иосиф Бекерский», а не Юзеф Бекерський. Отож, у представленому мною магічному квадраті опинилося ім’я Лев, а не Леон!

Детектив рушив до лави. І раптом краєм ока зауважив, що графиня кивнула до нього рукою в чорній рукавичці. Попри те, що вона від початку була присутня на процесі сина, Попельський помітив її лише зараз, коли жінка заговорила. Підійшов до неї й шанобливо вклонився.

— Тиждень тому в Стратині Рената Шперлінг народила твого байстрюка! Викину повію до хліва разом зі щеням! Хочеш побачити, як воно повзає по гною, наче хробак?

Після своєї четвертої в житті лекції Попельський не відчув навіть найменшого задоволення.

XVIII

Попельський мчав новеньким поліційним «Шевроле», позиченим Вільгельмом Зарембою. Курява із запилюжених доріг за Рогатином здіймалася й осідала на фарах. У їхньому світлі витанцьовували комахи, пробігали собаки й горіли очі лісових звірів.

Одягнений був у найкращий літній костюм, у якому того дня виступав на процесі. На сидінні поруч лежав букет червоних троянд і течка з усіма магічними квадратами та статтями й нотатками Буйка. Там-таки лежав товстий конверт із грішми. Дим від сигарети заповнив салон автомобіля й швидко полинув у ніч вузькими пасмами.

Ідучи зі швидкістю сімдесят кілометрів на годину, Попельський примружував очі від диму й вистукував на кермі якийсь невідомий йому самому ритм. Це була ознака непогамовної радості. Попельський відчував, що він любить увесь світ. «Не завжди вдається, — пояснював він собі власний настрій, — того ж таки дня уникнути сокири ката й довідатися, що ти став батьком». Щоправда, радість могла в обох випадках виявитися передчасною. Новий адвокат Бекерського, варшавська зірка, уже подав апеляцію на отримані графом двадцять років ув’язнення. Невідомо, чи не дошукається він провини Попельського й не запроторить його за ґрати. Адже це справжнє диво, що Бехтольд-Сморавинський не дізнався про раптовий від’їзд Байдика до Америки! Але чого там! Навіть, якби він про нього довідався, хіба має значення черговий збіг обставин поряд із вражаючою логікою матриць? Усе це дурня! Можна не перейматися. Байдик давно вже у своєму Техасі, а Вйонцек мовчатиме. По-перше, він дав неправдиві свідчення, по-друге, його докори сумління втишили Байдакові долари. Інженер подбав і про Попельського. Відтепер можна було не думати про гроші й створити нову родину. Доля дарує йому нове життя з коханою жінкою! Він сповнений сил, йому не бракує розуму й грошей, і він, нарешті увічнить себе в нащадках, яких народить йому молода мати!

Ця думка занепокоїла його, і Попельський здригнувся. Він не знав, як відреагує на його освідчення Рената Шперлінг. Її почуття до нього, якщо взагалі було, могло давно вже зникнути. Крім того, під час їхньої останньої зустрічі, багато місяців тому, він так брутально її принизив! «Чому я не намагався її відшукати? Адже я розумів, що вона повернулася до своєї господині, графині Бекерської, котра, розлючена процесом, називає її тепер «повією»! Чи прийме Рената його перепросини разом з освідченням? Бідна жінка, яка сама виховує їхню дитину, може зробити це з любові, а може й через розрахунок. Та навіть, якщо вона й погодиться, Бог з ними, з її мотивами, вона буде приречена на постійну ганьбу, щоденну ворожість, родинне прокляття, втілене в сповнених ненависті поглядах Рити й холодній, іронічній люті Леокадії. Невже їхня зневага стосуватиметься крихітного маляти, що спить біля своєї матері в якійсь стайні? А може, воно калічне, може, хворе, бо чому графиня назвала його «хробаком»?

Ці сумні думки супроводжували його при в’їзді до Пукова. Зменшив швидкість. Понад темними хатами на шаленому вітрі шуміли перед грозою дерева. За парканами розлігся собачий гавкіт. Проминув сонне село. Вдалині шумів потік Студений, на березі якого Попельський колись зазнав такої наруги. Усі сумніви, які переслідували його під час подорожі, він уважав слушним покаранням. І аж ніяк не за те, що він посадив за ґрати невинну людину, ні! — тут Едвард не відчував найменших докорів сумління. Він урятував себе, крім того, вважав, що двадцять років ув’язнення — це аж ніяк не забагато для виродка, ґвалтівника й погромника. Гнітючі думки були швидше карою за самовпевненість і пиху, які Попельський відчував під час судового слухання. Зупинив авто біля палацу в Стратині, і раптом збагнув, що всі його чотири лекції, під час яких він із замилуванням вслухався у власні вишукані фрази, насолоджувався низьким, оксамитовим тембром свого голосу, були насправді хвилинами неймовірної зарозумілості, проявом клятої hybris, за яку тепер його карали боги.

Постукав у ворота палацу. Відчинила заспана, закутана в халат, служниця, яка на запитання про Ренату Шперлінг показала Попельському маленький господарчий будиночок, углибині саду, котрий, мабуть, слугував складом для садових інструментів. Едвард попрямував туди по траві, вкритій вечірньою росою. В одній руці тримав течку із грішми й матеріалами Буйка, у другій — букет троянд.

Постукав. Тоді ще раз. Двері відчинилися.

На порозі стояла Рената Шперлінг у нічній сорочці. Її волосся трохи скуйовдилося від подушки, під очима темніли кола від безсоння. За спиною молодої жінки, у світлі гасової лампи, Попельський побачив чисто прибрану кімнату, де стояло дитяче ліжечко.

Простягнув їй букет квітів. Рената пильно глянула на Едварда. Він скинув капелюха й став навколішки на порозі. На його голові блищали краплини поту.

— Будь мені за дружину, — попрохав тихо.

Вітрюган шарпнув кроною старої липи, зашумів біля будиночка, гойднув стулкою відчиненого вікна. Пролунав стук від удару об віконницю. З кімнати почувся скрипучий, якийсь мов бляшаний, плач немовляти.

— У мене син чи донька? — запитав Попельський.

— Я кохаю тебе, — прошепотіла Рената, ніби не почувши цього запитання. — І вийшла б за тебе заміж, але ти зараз відмовишся від освідчення.

— Чому?

— Ми ніколи не будемо чоловіком та дружиною!

— Говори! Чому?!

— Глянь на мою дитину!

Попельський підвівся з колін і пройшов до кімнати. Поклав квіти й течку на столі. Тоді нахилився над ліжечком і відчув крижаний піт на шиї. Рената мала рацію. Ніколи їм не бути чоловіком і дружиною.

На голівці дитини розлилася велика волохата чорна родимка. Коли добре придивитися, можна було помітити в ній обриси італійського чобота.

Попельський швидко вибіг з будинку й рушив до автомобіля. Сідаючи за кермо, чув, як по дахові застукотіли теплі, важкі краплини зливи.

XIX

Паничу!

Ваш батько, граф Антоній Бекерський, був до мене добрий. Я служив у нього відтоді, як повернувся до рідного села Козової й почав працювати в слюсарній майстерні. Одного дня він викликав мене поремонтувати двері до вітальні. За добре виконану роботу взяв мене до палацу, де я дослужився до камердинера. Старий граф обговорював зі мною все, що я встигав прочитати в бібліотеці палацу, ставився до мене, як до рівні. Перестрівши в коридорі, він першим вітався з молокососом, селянським сином! Якось попрохав мене заприсягтися на розп’ятті, що я ніколи Вас не покину. Він добре знав Ваші вади й схильність до насильства, які виявилися вже в дитинстві. Я пообіцяв, що завжди Вас захищатиму. Не забував про свою обітницю, коли Ви ґвалтували селянок, а я потайки платив їхнім родинам відшкодування, чи коли сам тікав через поля від собак, якими Ви мене цькували. Не порушив її, коли Ви шмагали мене шпіцрутеном і коли переслідували панну Ренату, примушуючи її цілувати свої оголені геніталії. Я був Вам вірним. Та одного разу зламав обітницю, бо завжди кохав Ренату. Отож, порушивши святий принцип гостинності, з яким мене прийнято до палацу, я можу тепер лише покинути Стратин, аби врятувати залишки честі й не дивитися у вічі пані графині. Волів би застрелитися, але мені бракує мужності!

Прошивайте, Паничу!

Попельський склав листа й запитально глянув на воєводського коменданта, інспектора Чеслава-Пауліна Грабовського. Той замислено постукував пальцями по масивному письмовому столі й дивився на засклені дверцята книжкової шафи, заслонені ізсередини світлими фіранками.

— Цього листа було знайдено під час обшуку камери Юзефа Бекерського, — озвався нарешті комендант. — Уся Польща цікавилася його гучним процесом. А ви, пане комісаре, виступили на ньому в ролі головного свідка обвинувачення. Прочитавши цього листа, будь-хто зрозуміє, що інший свідок, Станіслав Вйонцек, дав неправдиві свідчення. Який-небудь прискіпливий адвокат, котрий захоче розголосу, може знову розворушити всю цю справу, і це кине на вас підозру... Якщо один свідок збрехав, то це може зробити й інший, тобто ви... Хто переконав Вйонцека свідчити неправдиво? Може, пан Попельський? — запитає який-небудь перодряп і напише про це в газетах! Вас звинуватять! Так! Похмура підозра... Яка впаде й на всю поліцію... Що ви на це скажете, пане комісаре?

— Я заперечу всі звинувачення, пане коменданте, і преси, і суду, — коротко й по-військовому відповів Попельський, а тоді повільно додав: «Навіть повторний процес...».

— Новий процес нікому не потрібен, — Грабовський кинув олівець, і той покотився блискучою поверхнею столу й зупинився біля стійки для листів. — Зокрема представникові пенітенціарних служб, начальникові в’язниці, панові Арнольдові Пясецькому... Нікому не до вподоби, коли в нього в камері вішається в’язень...

— Хвилиночку, — Попельський потер очі. — Я щось не зрозумів... Хто повісився в камері? Вйонцек? Він сам пише, що йому бракує мужності...

Грабовський уважно глянув на Едварда, проте обличчя комісара залишилося непроникним.

— Сьогодні вранці в камері повісився Бекерський. У нього знайшли листа від Вйонцека, — сказавши це, комендант підвівся й почав походжати кабінетом, заклавши руки за спиною. — Може, ви поясните мені це самогубство? Може, йому хтось допоміг? Той, кого він принизив? Руками інших в’язнів, га?

— Ніхто не любить чванькуватих аристократів, — буркнув Попельський.

— Мовчати! — гаркнув Грабовський і забігав довкола столу.

За дві хвилини зупинився й схопив Вйонцекового листа, клацнув запальничкою й дивився, як папір у попільничці перетворюється на сірий попіл.

— Нове розслідування нікому не потрібне.

— Найважливіше, що ми напевне посадили винуватця. І він отримав заслужену кару, — усміхнувся Попельський.

Комендант суворо глянув на свого підлеглого й мовчки вказав йому на двері.

Епілог

Осло 1988

Камери рушили. Телеведучий Сверре Осланд дивився на свого співрозмовника зі зростаючою неприязню. Йому забракло слів, забракло запитань, проте аж ніяк не тому, що він уважав щойно побачений фільм надто цікавим, а історію захоплюючою, бо це було зовсім не гак. У голові була повна порожнеча, Сверре не знав, чим заповнити останні секунди програми. Не відав, про що запитати гостя, аби вразити глядачів влучним слівцем, приголомшити вченими висновками, розважити каламбуром чи дотепом. Він проклинав помічників, які мали йому докладно розповісти про фільм, а замість цього підсунули заяложену інформацію про Польщу й поляків. Камери гули. Треба було щось говорити. Не можна працювати телеведучим, якщо не можеш вчасно здобутися на слово.

— Вам сподобався фільм, пане професоре?

— Непоганий, — відказав математик і стиснув вуста.

— Певне, він вас неабияк вразив, — посміхнувся Осланд. — Ви мовчите, а нам завжди важко спромогтися на якісь слова, коли ми виходимо з кінотеатру після фільму, який нам особливо припав до душі.

— Можливо, — професор почухав литку.

Знову кілька секунд тиші.

Осланд глянув на годинник. Здається, настав час поставити останнє запитання.

— Скажіть, а теорію чисел Харона, — Сверре заздалегідь радів, передчуваючи розлогу відповідь ученого, — вдалося потому розвинути, чи вона так і залишилася черговою нерозгаданою гіпотезою?

Професор почав сміятися. Широко роззявив рота, щоб перевести подих. По щоках стікали сльози. Він ляскав себе по колінах, на яких напнулися старі вельветові штани. Зірвав із шиї фіолетову хустку й аж заходився реготом.

— Та це ж справжній скандал! — гаркнув він раптом. — Ти запрошуєш мене до студії з нагоди отримання мною королівської премії Абеля й навіть не цікавишся, за що мені її вручено! Шановні пані та панове, — глянув він просто в камеру, — я отримав цю премію за дослідження так званих шумних чисел, відомих як числа Харона. Тепер можу прочитати будь-яку інформацію про будь-яку людину, вміщену в цій зливі літер. Я можу занурюватися в ній, виловлюючи людські життя. Декілька формул і перетворень, кілька хвилин роботи комп’ютера і я знаю, коли ця людина страждатиме й коли помре. Я володар людських доль!

Він підвівся й витер хусткою лисину. Фіолетовий шовк зашелестів на чорній волохатій родимці, обриси якої нагадали Осландові італійський чобіт.

— Дякуємо вам, професоре Шперлінг! — прошепотів він поблідлими губами.

Закінчено у Вроцлаві

15 липня 2010 року о 14:53

Покажчик львівських вулиць і площ

Вулиці:

вул. Бальоиова — вул. Гайдамацька

вул. Бернштайна — вул. Ш. Шолом-Алейхема

вул. Браєровська — вул. Б. Лепкого

вул. Вагова — вул. Вагова

вул. Волоська — вул. Волоська

вул. Городоцька — вул. Городоцька

вул. Грюнвальдська — вул. Грюнвальдська

вул. Дзялинських — вул. І. Тобілевича

вул. Задвужанська — вул. В. Антоновича

вул. Клепарівська — вул. Клепарівська

вул. Коперника — вул. М. Коперника

вул. Костюшка — вул. Т. Костюшка

вул. Крашевського — вул. С. Крушельницької

вул. Кульпарківська — вул. Кульпарківська

вул. Легіонів — просп. Свободи (непарний бік)

вул. Лінде — вул. Ф. Ліста

вул. Лонцького — вул. К. Брюллова

вул. На Байках — вул. Київська

вул. Персенківка — вул. Красівська (частково), вул. Курильська (частково)

вул. Пильникарська — вул. Пильникарська

вул. Піярів — вул. М. Некрасова

вул. Потоцького — вул. Генерала Чупринки

вул. Рутовського — вул. Театральна

вул. Садовницька — вул. В. Антоновича

вул. Сакраменток — вул. М. Туган-Барановського

вул. Сапєги — вул. С. Бандери

вул. Сикстуська — вул. П. Дорошенка

вул. Скарбковська — вул. Лесі Українки

вул. Скшинського — вул. Г. Вітвера

вул. Собінського — вул. Й. Сліпого

вул. З Травня — вул. Січових Стрільців

вул. Хорунщизни — вул. П. Чайковського, частина вул. Дж. Дудаева

вул. Церковна — вул. У. Кравченко

вул. Шайнохи — вул. Банківська

вул. Шевченка — вул. Дніпровська

вул. Яблоновських — вул. Ш. Руставелі

вул. Янівська — вул. Шевченка

Площі:

пл. Голуховських — пл. Торгова

пл. Старий Ринок — пл. Старий Ринок

Подяки

У цьому романі було б значно більше помилок, якби їх не виправили відомі експерти:

• у галузі математики — доктор Пйотр Бородулін-Надзея з Інституту математики Вроцлавського університету;

• у галузі судової медицини — доктор Єжи Кавецький з Медичної академії ім. П’ястів Шльонських у Вроцлаві;

• у галузі історії польської поліції — доктор габілітований Роберт Литвинський з Інституту історії університету ім. Марії Склодовської-Кюрі в Любліні.

У романі було би більше фактичних, логічних та наративних помилок, якби на них ще до друку не вказали (omissis titulis): Лешек Дунганський, Вітольд Горват, Збігнев Коверчик, Госцівіт Малиновський, Кшиштоф Морга, Пшемислав Щурек та Марцін Вронський.

Моїм Консультантам та першим Читачам щиро дякую за їхні зусилля. В усіх імовірних помилках винен виключно я сам.

Кожен може стати Богом, достатньо відшукати математичну формулу.

Львів, травень 1929 року.

Комісара Едварда Попельського за порушення службової субординації звільняють з поліції. Нарешті в нього з’явився час на розв’язування математичних головоломок і... кохання.

Вродлива Рената вмовляє його взятися за ризиковане розслідування, яке віщує суцільні проблеми. Тим часом Львів знову вирує.

Жорстокі злочини вражають місто. І лише одна людина здатна зрозуміти, що приховується за таємничим листом від убивці.

У «Числах Харона» Попельський отримує шанс змінити власне життя — повернутися до поліції й одружитися з коханою жінкою. Але кохання сліпе, так само, як справедливість...

Марек Краєвський. нар. 1966 — письменник, філолог-класик. Багато років викладав у Вроцлавському університеті, проте відмовився від наукової кар’єри, щоб присвятити себе виключно написанню книжок. Автор бестселерів про Ебергарда Мокка й Едварда Попельського. Дебютував у 1999 році романом «Смерть у Бреслау». Книжки Краєвського видано у 18 країнах. Лауреат численних літературних премій, зокрема Паспорта «Політики», Премії Великого Калібру, премії мера Вроцлава та ін.

Примітки

1

Через терни до зірок (лат.).

2

Дух місця (лат.).

3

Достоєвський Ф. Брати Карамазови : роман / пер. з рос. Ф. Гавриша. — К.: Дніпро, 1965. — С. 558.

4

Мешти (львів.) черевики.

5

Рефлекторна зорова епілепсія (лат.).

6

Розумовий сифіліс (лат.).

7

Небажана особа (лат.).

8

Зреперувати (львів.) — поремонтувати.

9

Під хайром! (львів., жаргон.) — Слово честі!

10

Жолудок (львів.) — шлунок.

11

Кобіта (львів.) — жінка

12

Бельбас (львів., жаргон.) — гладун.

13

Спухляк (львів., жаргон.) — товстун.

14

Гебес (львів., жаргон.) — дурень, йолоп.

15

Про потенціальну функцію двох гомогенічних еліпсоїд (лат.).

16

Спроба квазіматематичного аналізу розповідної поезії Плавта (нім.).

17

Позаштатний викладач.

18

Еліот T. С. Безплідна земля / пер. І. Драча) // Вибране. — К. : Дніпро, 1990. — С. 70.

19

Хоч-не-хоч (лат.).

20

Чітко (лат.).

21

Доктор філософських наук (лат.).

22

Навіть Геракл не здолає багатьох (лат.).

23

Пішки (лат.).

24

Вар’ят (гал.) — божевільний.

25

Ґранд (львів., жаргон.) — багацько.

26

Кіндер (львів., жаргон.) — злодій у законі.

27

Лембрик (львів., жаргон.) — Львів.

28

Лепетина (львів., жаргон.) — голова.

29

Фурдигарня (львів., жаргон.) — в’язниця.

30

Путня (львів.) — відро.

31

До справи (лат.).

32

Дупцинґер (львів., жаргон.) — коханець.

33

Дзюня (львів., жаргон.) — повія.

34

Фрунь (львів., жаргон.) — чванько.

35

Секс утрьох (франц.).

36

Секс удвох (франц.).

37

Біня (львів., жаргон.) — дівчина.

38

Ґанц (львів., жаргон.) — зовсім.

39

Цванциґер (львів., жаргон.) — двадцять грошів.

40

Поспішай повільно! (лат.).

41

Терміново (лат.).

42

Першої ночі (лат.).

43

Влучне слівце (франц.).

44

Великого Господа (лат.).

45

Магічний квадрат (лат.).

46

Твій слуга, пане Едуарде (лат.).

47

На найвищому рівні (львів.).

48

«Про шлюби з іноземцями» (лат.).

49

Як слід, як треба (франц.).

50

Дівоче прізвище (лат.).

51

Збештати (львів.) — вилаяти.

52

Збайдурити (львів.) — ошукати.

53

Голодні кавалки (львів.) — брехня.

54

Мехідрис (львів., жаргон.) — єврей.

55

Прилюдно (лат.).

56

Накиряний лахабунда (львів., жаргон.) — п’яний волоцюга.

57

Герої драми (лат.).

58

Блискавичний гнильний процес (лат.).

59

Меценас (гал.) — адвокат.

60

Той вчинив, кому це вигідно (лат.).

61

Не заради брудного зиску, а задля поширення справедливості (лат.).

62

Лінгвістичним та математичним способом (лат.).

63

Що й треба було довести (лат.).

Content

Марек Краевський
Числа Харона

Пролог

Число відьми

І

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Число блудниці

І

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Число мудреця

І

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

Епілог

Покажчик львівських вулиць і площ

Подяки

Примітки