Стівен Кінг

Плесо

— У ті часи дістатися по той бік Плеса було набагато важче, — казала Стелла Фландерс онукам останнього літа свого життя, того самого літа, коли вона почала бачити привидів. Дітлахи мовчки дивилися на бабцю широко розплющеними очима, а її син, Олден, який сидів на ґанку та щось вирізав з дерева, навіть кинув свою справу й озирнувся. Була неділя, а в неділю Олден нізащо не ставив човен на воду, не зваблюючись навіть захмарною ціною за лангустів.

— Що ти маєш на увазі? — запитав Томмі, але старенька ані пари з вуст. І далі сиділа біля холодної печі у своєму кріслі-гойдалці, мирно постукуючи кімнатними туфлями по підлозі.

Томмі звернувся до матері:

— Що мала на увазі бабуся?

Лу лише похитала головою, усміхнулася та відіслала дітей зі слоїками збирати ягоди.

Стелла подумала: «Вона забула. А чи знала вона взагалі?»

У ті часи дістатися по той бік Плеса було набагато важче. Якщо комусь і було про це відомо, так це Стеллі Фландерс. Вона народилася в 1884 році. Найстарша мешканка острова Ґот (Козячого острова) ніколи в житті не була на материку.

«Кохаєш?» Питання гризло її, а вона навіть не розуміла, до чого це.

Увійшла у свої права осінь, холодна осінь без обов’язкових злив, яка по-справжньому прикрасила дерева не тільки на острові Ґот, а й по той бік на мисі, що має назву Ракун-Гед — Голова Єнота. Тієї осені вітер затягував довгі прохолодні мелодії, і Стелла відчувала, як кожна нота знаходить відгук у її серці.

Дев’ятнадцятого листопада, коли перші зливи зі шквальним вітром ринули зі свинцевого неба, Стелла святкувала свій день народження. Були присутні майже всі мешканці селища. Завітала Гетті Стоддард (її мати померла через плеврит у 1954 році, а батько зник безвісти з човном «Дансер» у 1941 році). Завітали Ричард та Мері Додж: Ричард повільно пересувався стежкою, спираючись на костур — артрит осідлав його, мов невидимий вершник. Звичайно ж, не обійшлося без Сари Гейвлок; Сарина матуся, Анабель, була Стеллиною найкращою подругою. Вони разом відвідували місцеву школу з першого по восьмий класи, а потім Анабель вийшла заміж за Томмі Фрейна, який у п’ятому класі доводив дівчину до сліз, коли смикав за коси. А сама Стелла узяла шлюб з Біллом Фландерсом, який колись вибив у неї з рук підручники, і ті попадали просто в багнюку (але Стелла таки спромоглася не розрюмсатися). Уже давно пішли з життя і Анабель, і Томмі, а Сара єдина з їхніх сімох дітей залишилася на острові. Сарин чоловік, Джордж Гейвлок, якого всі кликали Великим Джорджем, загинув на материку в 1967 році, того самого року, коли не було риби. Жахлива смерть: з руки Великого Джорджа вислизнула сокира… стільки було крові! Поховали його на острові за три дні після загибелі. Сара завітала до Стелли на день народження і привітала:

— З днем народження, бабусю! — Стелла міцно обійняла її та заплющила очі

(Кохаєш, так? Кохаєш?)

але жодної сльози.

Був на святі й величезний торт на честь іменинниці. Його приготувала Гетті зі своєю ліпшою подружкою, Вірою Спрюс. Гості, що зібралися, хором вигукували: «З днем народження!» — досить голосно для того, щоб заглушити вітер… принаймні на деякий час. Навіть Олден приєднався до загального вітання, хоча зазвичай він виспівував лише гімн «Воїни Христа, сміливіше в запеклий бій» та різдвяні молитви у церкві, в усіх інших випадках лише ворушив губами, похиливши голову, а його величезні відстовбурчені вуха палали, мов томати. На іменинному торті Стелли було дев’яносто п’ять свічок, й попри те, що вона й досі чула завивання вітру, незважаючи на гучні вітання, її слух був уже не такий гострий, як раніше.

Їй здавалося, що вітер вигукує її ім’я.

— Я була не єдиною, — розповіла б вона нащадкам Лу, якби могла. — За моїх часів на острові жило та помирало багато людей. У ті часи не було поштових скриньок; Булл Саймс тоді доставляв пошту, коли вона надходила. І ще тоді не було переправи. Якщо жінка мала справи на материку, на Ракун-Геді, чоловік саджав її у власний рибальський човен. Наскільки мені відомо, на острові до 1946 року не було навіть каналізації й унітазів зі змивом. Саме син Булла, Гарольд, привіз на острів перший унітаз через рік після того, яку Булла стався серцевий напад, коли він перевіряв пастки на лангустів. Пам’ятаю, бачила, коли тіло Булла несли додому, загорнувши в брезент, то стирчав один його зелений чобіт. Пам’ятаю… А вони б запитали:

— Що, бабусю? Що ти пам’ятаєш?

І що б вона їм відповіла? Чи пам’ятає вона ще щось?

У перший день зими, десь через місяць після її дня народження, Стелла відчинила задні двері, щоб принести дрова й розпалити піч, і знайшла на задньому ґанку здохлого горобця. Жінка нахилилася, обережно підняла за лапку та уважно роздивилася.

— Замерз горобчик, — констатувала вона, хоча всередині щось промовляло інакше. Уже сорок років не бачили замерзлих птахів — з тисяча дев’ятсот тридцять восьмого року. У той рік замерзло Плесо.

Старенька здригнулася, щільніше загорнулася в пальто й, проходячи повз, викинула здохлу птаху в старий іржавий сміттєспалювач. Зимно. Над головою ясна, глибока блакить неба. На її день народження ввечері випав шар снігу сантиметрів у десять, розтанув, відтоді ані сніжинки.

— Невдовзі настануть холоди, — далекоглядно зауважив Деррі Маккін у місцевій крамниці, ніби кидаючи зимі виклик, щоб трималася якнайдалі.

Стелла взяла кілька полін, понесла до будинку. За нею прямувала її чиста хрустка тінь.

Коли Стелла підійшла до задніх дверей, місця, де знайшла здохлого горобця, до неї звернувся Білл — але ж Білла дванадцять років тому забрав рак.

— Стелло, — сказав їй Білл, і старенька побачила поряд з власного тінню його тінь… дещо довшу, але чітку. Така ж сама тінь від козирка його кашкета, так само набакир — як він завжди його носив. Стелла відчула, як у горлі застряг крик. Надто сильний, щоб торкнутися її губ.

— Стелло, — повторив він. — Коли ти вже дістанешся материка? Візьмемо старенький «форд» Норма Джоулі та поїдемо розважатися до «Бинс» у Фріпорт. Що скажеш?

Вона повернулася, ледь не випустивши з рук дрова — поряд нікого. Лише палісадник уздовж схилу, потім незаймана біла трава, а ще нижче, біля краю землі, чіткі контури чомусь ширшого, ніж раніше, Плеса… а за ним материк.

— Бабусю, а що таке Плесо? — швидше за все, запитала б Лона… однак вона ніколи не ставила цього питання. І Стелла дала б їм відповідь, яку кожен рибалка знав напам’ять: Плесо — це відносно широка ділянка води між двома ділянками землі, ділянка води, відкрита з обох кінців. Серед ловців лангустів побутував такий жарт: «Хлопці, знаєте, як користуватися компасом, коли стелиться імла? Між Джонспортом та Лондоном лежить широке могутнє Плесо».

— Плесо — це ділянка води між островом та материком, — найімовірніше пояснила б вона, пригощаючи онуків печивом з патоки та гарячим солодким чаєм. — Мені це точно відомо. Як ім’я власного чоловіка… і його звичка носити кашкета.

— Бабцю! — здивується Лона. — А чому ти так ніколи і не була по той бік Плеса?

— Люба, — відповіла б їй Стелла. — У мене ніколи не було причин та бажання туди дістатися.

У січні, через два місяці після Стеллиного дня народження вперше з 1938 року Плесо замерзло. Радіо застерігало острів’ян та мешканців материка не випробовувати долю, не ступати на лід, але Стюї Макклеланд і Рассел Бові запхалися після довгого вечора за пляшкою міцного вина у квадроцикл «Бомбардієр», який належав Стюї, і, звичайно ж, квадроцикл помчав прямісінько до Плеса. Стюї пощастило вибратися з води (незважаючи на те, що одну ногу він таки відморозив). Рассела Бові Плесо забрало й понесло із собою.

* * *

Того року, 25 січня, відбулася поминальна служба за Расселом. Стелла йшла, спираючись на руку свого Олдена, який лише губами промовляв слова церковних гімнів, своїм глибоким низьким голосом наспівував молитви перед благословенням. Потім Стелла примостилася поряд із Сарою Гейвлок, Гетті Стоддард та Вірою Спрюс поблизу палахкотливого каміна на першому поверсі ратуші. Пам’ять Рассела вшановували поминками: пуншем «За-Рекс» та смачними, порізаними трикутничками бутербродами з вершковим сиром. Чоловіки, зрозуміло, повсякчас кудись зникали, щоб хильнути трошки чогось міцнішого, ніж пунш. Приголомшена вдова Рассела Бові сиділа з припухлими почервонілими очима поряд зі священиком, Евеллом Маккрекеном. Вона була на сьомому місяці вагітності — вже п’ятою дитиною — і Стелла, розімлівши від жару каміна, подумала: «Напевно, вона невдовзі перетне Плесо. Переїде до Фрипорта чи то Льюїстона, знайде роботу офіціантки».

Стелла поглянула на Віру та Гетті, щоб зрозуміти, про що йдеться.

— Ні, я не чула, — зізналася Гетті. — А що сказав Фредді?

Пані обговорювали Фредді Динсмора, найстарішого чоловіка на острові (Стелла задоволено подумала, що він двома роками молодший за неї), який ще у 1960 році продав свою крамницю Ларрі Маккіну, а тепер жив на пенсію.

— Він сказав, що не пам’ятає такої зими, — відповіла Віра, дістаючи своє в’язання. — Запевняє, що люди хворітимуть.

Сара Гейвлок подивилася на Стеллу й спитала, чи Стелла пам’ятала таку зиму. Снігу не було відтоді, як трохи посипало на її день народження; крихка земля — гола та коричнева. Позавчора Стелла зробила цілих тридцять кроків на задньому подвір’ї, притиснувши правицю до стегна, а вкрита інеєм трава під ногами ламалася, мов крихке скло.

— Ні, — відповіла Стелла. — Плесо вже замерзало в тридцять восьмому, але того року був сніг. Пам’ятаєш Булла Саймса, Гетті?

Гетті засміялася.

— Здається, у мене й досі залишився синець на сідниці, після того як у п’ятдесят третьому він напередодні нового року щосили ущипнув мене. А до чого тут Булл?

— Того року Саймс із моїм чоловіком перетнули Плесо, — пояснила Стелла. — У лютому 1938 року. Причепили лижі та попрямували до Ракун-Геда, до таверни Доррит, хильнули віскі й повернулися додому. Вони й мене запрошували із собою. Немов два хлопчаки, які пішли кататися на санчатах.

Співрозмовниці дивилися на Стеллу, зворушені таким дивом. Навіть Віра витріщалася на стару, широко розплющивши очі, хоча вона, безперечно, чула вже цю історію раніше. Якщо вірити пліткам, Віра з Буллом навіть одного разу кохалися, однак, дивлячись зараз на неї, важко уявити, що колись була молодою та здатною на подібні витівки.

— І ти не пішла? — здивувалася Сара, певно, уявляючи собі, як дістається по той бік Плеса, такого білого, що майже здається голубим у променях холодного зимового сонця, як мерехтить кришталевий сніг… ось і материк стає все ближче, а сама простує, так, простує водяною гладдю океану, майже як Ісус-що-йде-по-воді… і лише раз в житті покидає острів пішки…

— Ні, — відповіла Стелла. Раптом вона пожалкувала, що не принесла власного в’язання. — Я з ними не пішла.

— Але чому? — ледь не обурювалася Гетті.

— То був день прання, — майже відрізала Стелла, і раптом Міссі Бові, вдова Рассела, вибухнула голосним плачем. Стелла озирнулася й побачила Білла Фландерса в картатій червоно-чорній куртці, кашкет набакир, димить цигаркою «Герберт Тарейтон», а іншу сховав за вухо — викурити пізніше. Стелла відчула, як серце підстрибнуло в грудях і ледь не задушило її.

Вона щось пробурмотіла, але в ту саму мить у печі, мов постріл з рушниці, тріснуло поліно — тож жодна з присутніх дам не почула її слів.

— Бідолашний, — мало не воркувала Сара.

— Гідний кінець такого нікчеми, — пробурчала Гетті. Вона підшукувала жорстокі слова правди про покійного Рассела Бові й дібрала їх. — Цей чолов’яга був ледь не бурлакою. Вона щаслива, що позбулася такого тягаря.

Стелла майже не чула їхньої суперечки. Поряд сидів Білл, зовсім близько до преподобного Маккрекена — він міг би скубнути його за ніс, якщо б виникло бажання; на вигляд Біллу було не більше сорока, навколо очей, які з роками глибоко запали, ледь помітні «гусячі лапки». Вдягнений у фланелеві штани та ґумові чоботи, поверх яких акуратно вивернуті сірі вовняні шкарпетки.

— Ми чекаємо на тебе, Стелло, — промовив. — Коли ти опинишся по той бік Плеса та побачиш материк. Цієї зими навіть лижі не знадобляться.

Тільки-но він сидів поряд з іншими у ратуші, цей клятий велетень Біллі, аж раптом вибухнула ще одна гілка в печі — і він зник. А преподобний Маккрекен і далі втішав Міссі Бові, ніби нічого й не сталося.

Того ж вечора Віра зателефонувала Енні Філліпс і під час розмови мимохідь зазначила, що Стелла Фландерс мала кепський вигляд, щось із старенькою негаразд.

— Олдену доведеться кинути роботу, щоб вивезти її на материк, у разі якщо вона захворіє, — сказала Енні. Їй подобався Олден: власний син Тобі запевнив, що чоловік міцнішого за пиво навіть до рота не бере. Сама Енні була дуже стримана щодо алкоголю.

— Її звідси можна вивезти лише у комі, — Віра промовила останнє слово у місцевий спосіб: коумі. — Коли Стелла каже «до мене» — Олден стає поруч, мов вірний пес. Розумієш, Олден не надто кмітливий. Стелла керує ним, як заманеться.

— Невже? — здивувалася Енні.

І тут у слухавці щось заскреготіло, Віра ще якусь мить чула Енні Філліпс — слів не розібрати, лише звуки голосу на тлі перешкод на лінії — а потім тиша. Вітер подужчав, й телефонні лінії обірвалися, можливо, опинилися в ставку Ґодліна або їх пошкодили біля затоки Борроу, саме в затоці рибалки заходили у Плесо в Гумових чоботях. Можливо, кабель обірвали з іншого боку, на Ракун-Геді… а дехто міг би навіть припустити (лише частково жартома), що Рассел Бові простягнув холодну руку та обірвав кабель задля розваги.

А всього за двісті метрів під барвистою стьобаною ковдрою лежала Стелла Фландерс та прислухалася до хропіння (яке важко було б назвати музикою) Олдена в сусідній кімнаті. Вона прислухалася до рулад, що виводив син, щоб не потрібно було прислухатися до вітру… проте все одно чула його, так… вітер, що дмухав над закрижанілим безкраєм Плеса — майже двома кілометрами води, яку зараз вкрила крига, крига, під якою лишилися лангусти, морські окуні й, можливо, тіло Рассела Бові, який сукав ногами та руками. Того самого Рассела Бові, який колись кожного квітня приїздив зі своїм стареньким культиватором «Роджерс» та порав її город.

«А хто ж цієї весни оратиме землю?» — розмірковувала вона, згорнувшись у клубочок під своєю барвистою ковдрою. І, немов мріючи вві сні, сама ж до себе зверталася: «Кохаєш?» Від чергового пориву вітру задеренчали віконні шибки. Здавалося, що звертаються до Стелли, але вона відвернулася від їхніх слів. І не заплакала.

— Але ж, бабусю, — наполягала б Лона (вона ніколи не здавалася, тільки не ця дівчинка, надто схожа на власну матусю, а та, своєю чергою, на бабцю), — ти досі не розповіла, чому так і не перетнула Плеса.

— А навіщо, дитинко? Я завжди мала все те, що мені бажалося, просто тут на Ґоті.

— Але ж острів такий маленький! Ми живемо у Портленді. Там курсують автобуси, бабусю!

— Я вже доволі надивилася на те, що відбувається у великих містах, завдяки телебаченню. Ліпше залишуся там, де є.

Гел був молодший за сестру, але з більш розвиненою інтуїцією: не став наполягати, як робила сестра, але його запитання влучило в самісіньке яблучко:

— Ти ж ніколи не бажала опинитися по той бік, бабусю? Ніколи?

І вона нахилилася б до Гела, узяла б його маленькі долоні у свої руки й розповіла б, як його мати з татком приїхали на острів невдовзі після весілля, і як дідусь Булла Саймса узяв Стеллиного батька «юнгою на човен». Вона б розповіла йому, як її мати була вагітною чотири рази, але один раз стався викидень, а ще одне немовля померло через тиждень після пологів — вона, звичайно, поїхала б з острова, якби на материку в лікарні змогли врятувати її дитину, але… все скінчилося набагато раніше, ніж таке рішення спало на думку.

Вона б розповіла їм, як Білл приймав Джейн, їхню бабцю, коли та народжувалася, але промовчала би про те, що, коли все скінчилося, він пішов до ванної кімнати та його вперше знудило, а потім він волав, мов істеричка, яка особливо боляче переживає менструацію. Певна річ, коли Джейн виповнилося чотирнадцять, дівчина поїхала з острова до школи, старших класів; більше дівчата в чотирнадцять не одружувалися, і коли Стелла дивилася, як дочка відпливає у човні з Бредлі Максвеллом, чиїм обов’язком того місяця було відвозити та привозити дітей, у глибині душі вона розуміла, що Джейн назавжди покидає цей острів, хоча іноді буде приїздити у гості. Вона б розповіла їм, що через десять років народився Олден, коли вже вони полишили надію, і ніби задля того, щоб компенсувати пізню появу на світ, Олден досі мешкав на острові — довічно самотній, — але Стелла певною мірою з цього навіть раділа, оскільки Олден не надто відрізнявся кмітливістю, а на світі існує багато жінок, які б воліли скористатися чоловіком з добрим серцем, але не надто тямущим (цього вона також дітлахам казати не стала би).

Вона б сказала:

— Луї та Маргарет Ґодлін народили Стеллу Ґодлін, яка пізніше стала Стеллою Фландерс; Білл та Стелла Фландерс народили Джейн та Олдена Фландерс, а потім Джейн Фландерс стала Джейн Вейкфілд; Ричард та Джейн Вейкфілд народили Лу Вейкфілд, яка потім стала Лу Перро; Девід та Лу Перро народили Лону та Гела. Це ваші імена, діти: ви — Ґодлін-Фландерс-Вейкфілд-Перро. Ваша кров струменить в камінні цього острова, а я залишаюся тут, оскільки надто далеко дістатися по той бік, до материка. Так, я кохаю; принаймні кохала, чи то намагалася покохати, але пам’ять така глибока та безкрая річ, мені несила перетнути. Ґодлін-Фландерс-Вейкфілд-Перро…

Ще ніколи Національний гідрометцентр не реєстрував такого холодного місяця, як той лютий; у середині місяця шар криги на Плесі став безпечно товстим. Гули й скиглили снігоходи, іноді переверталися, коли необережно здіймалися льодовими кручами. Діти спробували кататися на ковзанах, але лід виявився надто вибоїстим, тож ковзання радості не принесло, тому вони повернулися на ставок Ґодліна біля віддаленого пагорба, але лише тоді, коли ковзан маленького Джастина Маккрекена, сина священика, застряг у розколині і хлопчик зламав ногу. Його відвезли на материк до лікарні, де лікар, якому належав «корвет», запевнив хлопчика:

— Синку, зростеться, як нова буде.

Раптом помер Фредді Динсмор, через три дні після того, як Джастин Маккрекен зламав ногу. Наприкінці січня Фредді захворів на грип, до лікарів не звернувся, усім казав: «Це звичайнісінька застуда… ходив діставати пошту без шарфа», а потім зліг і помер ще до того, як його змогли відвезти по той бік, на материк, та приєднати до всіх тих приладів, які тільки-но й чекають таких чоловіків, як Фредді. Його син, шістдесятивосьмирічний Джордж, усім відомий старий п’яниця (принаймні п’яниці до його віку не доживали), знайшов батька з «Бенгор Дейлі Ньюз» в одній руці та рушницею «Ремінґтон» (розрядженою) біля другої. Вочевидь, старий збирався почистити рушницю, але помер. Джордж Динсмор три тижні пиячив, пліткували, що ці «поминки» фінансуються тими, хто знає, що Джордж отримає страховку після смерті старого. Гетті Стоддард ходила й усім розповідала, хто волів слухати, що старий Джордж — це гріх та ганьба, не ліпший від бурлаки.

Багато хто захворів на грип. Того лютого школи на два тижні, замість зазвичай одного, зачинили на карантин, оскільки надто багато учнів хворіли.

— Коли немає снігу — панують мікроби, — зазначила Сара Гейвлок.

Наприкінці лютого, коли люди тільки-но почали чекати на вдаване березневе тепло, на пневмонію захворів і сам Олден Фландерс. Майже тиждень переносив хворобу на ногах, а потім зліг з температурою сорок. Як і Фредді, він відмовлявся від лікарів, а Стелла хвилювалася, не знаходила собі місця. Олден був молодший за Фредді, але і йому в травні цього року мало виповнитися шістдесят.

Нарешті випав сніг. На день Святого Валентина, п’ятнадцятисантиметровий шар, а двадцятого лютого — ще сантиметрів з п’ятнадцять, а двадцять дев’ятого лютого старий знайомець північний вітер приніс ледь не з півметра. Білий сніговий незнайомець лежав між бухтою та материком, ніби пасовище, де о цій порі року раніше, з прадавніх часів, були тільки сірі, бурхливі води. Дехто пішки перетинав Плесо, дістаючись по той бік і назад. Цього року навіть лижі були зайві, оскільки сніг перетворився на міцну блискучу кірку. Стелла вважала, що ці сміливці могли б ковтнути віскі для хоробрості, але не у Доррит. Заклад Доррит згорів ще у 1958 році.

І всі ці чотири рази вона бачила Білла. Одного разу він сказав їй:

— Ти повинна невдовзі прийти, Стелло. Підемо на танці. Що скажеш?

Вона не могла нічого відповісти, бо глибоко в рот втиснула кулак.

— Усе, що будь-коли було мені потрібно, чи то все, що коли-небудь бажала, було тут, — зізналася б їм. — У нас тут було радіо, а тепер навіть є телебачення — усе, що мені потрібно від світу поза Плесом. Щороку — город. А лангусти? Завжди на печі був казанок з тушкованими лангустами, і ми потім ховали цей казанок за дверима комори, коли навідувався священик, щоб не угледів, що смакуємо «супом бідняків».

— Я бачила й гарну погоду, й погану, навіть якщо бували часи, коли гадала: як почуваєшся, коли, натомість щоб замовляти з каталогів, насправді відвідуєш велику крамницю «Сирз», або завітаєш до одного з тих ринків Що, які я бачила по телебаченню, натомість щоб відвідувати місцеву крамницю або послати Олдена по той бік за чимось особливим, на кшталт різдвяного каплуна або шинки на Великдень… Чи то якби колись забажала, хоча б лише один раз, постояти на Конгресс-стрит в Портленді, подивитися на всіх тих людей у машинах та перехожих на тротуарах, де з одного погляду бачиш набагато більше людей, ніжу ці дні на острові… Якби я колись забажала всі ці речі, то і Плесо воліла б перетнути. І нічого в цьому дивного немає. Річ не в тім, що я якась особлива або навіть надто ексцентрична жінка для свого віку. Колись мама казала: «Усі суперечності в світі — між працею та бажанням», і я всім серцем у це вірю. Ліпше борознити глибше, ніж ширше.

— Це мій дім, і я його люблю.

Якось у середині березня, коли біле небо низько висіло над землею, мов утрата пам’яті, Стелла Фландерс останній раз сиділа на кухні, останній раз шнурувала чоботи на своїх худорлявих литках, останній раз закуталася в яскраво-червоний шарф (Гетті подарувала на Різдво три роки тому). Під сукню вона вдягнула комплект довгої білизни Олдена: кальсони майже сягали висохлих, обвислих грудей, а сорочка довжиною ледь не до колін.

Назовні знову здійнявся вітер, по радіо передали, що по обіді очікується сніг. Стелла вдягла куртку та рукавички, а щоб було тепліше — поверх власних натягнула ще й рукавички Олдена.

Її син вже одужав, і сьогодні зранку вони з Гарлі Бладом навішували ще одні двері для Міссі Бові, яка саме народила дівчинку. Стелла вже бачила малятко — бідолашна сирітка була копією батька.

Стелла на мить спіткнулася біля вікна, подивилася на Плесо — Білл був саме там, де й сподівалася побачити: стояв на півшляху між островом та Ракун-Гедом, стовбичив саме на Плесі, зовсім як Ісус на воді, кивав їй, жестом ніби даючи зрозуміти: вона спізнилася, якщо в цьому житті мала намір ступити на материк.

— Якщо твоя воля, Білле, — роздратовано промовила, порушуючи тишу. — Богу відомо, я не маю бажання.

Але вітер доніс інші слова. Що вона воліє. Сама бажає здійснити цю подорож. Стелла болісно пережила цю зиму: її артрит, який час від часу турбував, цієї зими повернувся з подвійною силою, від чого суглоби на пальцях та в колінах чи то палали вогнем, чи то були холодними, мов лід. Вона стала погано бачити на одне, до того ж більмасте, око (нещодавно Сара зізналася — трохи ніяковіючи — що це запалення з’явилося ще відтоді, коли Стеллі виповнилося років шістдесят, а тепер, здавалося, це більмо стрімко росло). І найгірше — повернувся проникливий, різкий біль у шлунку: вже два дні поспіль вона прокидалася о п’ятій ранку, ледь тримаючись на ногах шкандибала надзвичайно зимною підлогою до ванної кімнати, де харкала в унітаз яскраво-червоною кров’ю. Цього ранку вона знову харкала кров’ю, від чого у роті залишився до здригання огидний мідний присмак.

Різь у шлунку з’являлася та зникала останні п’ять років, іноді ледь помітна, іноді більш пекуча, і вона майже від самого початку знала, що це, напевно, рак. Ця хвороба забрала і її матір, і тата, і дідуся — маминого тата. Жоден з них не дожив до сімдесяти років, то вона припускала, що побила всі рекорди страховиків, які нотували у тесляра.

— Ти ж їси, як коняка, — з посмішкою казав Олден невдовзі після того, як розпочався біль і вона вперше побачила кров, коли вранці випорожнила кишківник. — Невже тобі не відомо, що такі пристаркуваті дивачки, як ти, мають голодувати?

— Облиш! Або отримаєш на горіхи! — відповіла вона, замахуючись на свого сивого сина, який вдав, що щулився від страху та ухилявся від удару, благаючи:

— Матусю, тільки не бий! Забираю свої слова назад!

Так, вона їла від пуза, але не через нестримне бажання, а через те, що вірила (як і багато хто з її покоління): якщо як слід годувати рак, він дасть тобі спокій. Можливо, це навіть спрацювало, принаймні на деякий час; кров під час випорожнення часом з’являлася, часом зникала, і навіть були достатньо тривалі періоди, коли крові не було взагалі. Олден вже звик до того, що вона накладала собі другу порцію (і навіть третю, коли біль був особливо нестерпний), але анітрохи не гладшала.

Тепер здавалося, що рак, врешті, переріс в те, що жаб’яки-французи називають pièce de résistance — основну страву.

Вона вийшла з будинку, побачила капелюх Олдена, той самий з вухами, підбитими хутром. Капелюх висів на вішаку в сінях. Стелла натягнула капелюха ледь не по самі кудлаті сиві брови, потім озирнулася востаннє: пересвідчитися, що нічого не забула. Піч ледь-ледь жевріла, Олден знову залишив заслінку прочиненою — повсякчас робила йому зауваження, але синові так ніколи й не вдавалося зробити як годиться.

— Олдене, коли мене не буде поруч, ти за зиму спалиш надмір дрів, — пробурмотіла вона та відчинила піч. Зазирнула всередину, важко, збентежено зітхнула. Стелла зачинила заслінку, тремтливими пальцями відрегулювала тягу. На мить — лише на одну мить — вона побачила у вугіллі свою давню подружку Анабель Фрейн. Побачила, мов живу, навіть родимку на щоці розгледіла.

Невже Анабель їй підморгнула?

Стелла поміркувала над тим, щоб залишити Олдену записку, в якій пояснити, куди пішла, але вирішила, що Олден, напевно, і сам все зрозуміє. Тільки, як йому притаманно, не одразу.

І все ж в уяві вона писала: «З першого дня зими я почала бачити твого батька, він запевняє, що помирати не так вже й страшно; принаймні я так вважаю…» — Стелла зробила крок у білий день.

Порив вітру ледь не збив її з ніг, і довелося глибше натягувати капелюх Олдена, щоб вітер не поцупив його задля розваги та не відніс геть. Мороз, здавалося, знайшов кожну щілину в її одязі та протиснувся Стеллі всередину — вологий, холодний березень, що погрожує мокрим снігом.

Стара почала спускатися пагорбом у напрямку затоки, обережно крокуючи попелом та шлаками, які розкидав Джордж Динсмор. Колись Джордж працював на снігоочиснику у селищі Ракун-Гед, але під час великої негоди в 1977 році він напився дешевого віскі та збив снігоочисником не один, не два, а цілих три стовпи лінії електропередач. І селище п’ять днів залишалося без світла. Стелла пам’ятає ті дивні відчуття: дивишся по той бік Плеса й бачиш лише темряву. Люди вже звикли бачити це невеличке, сміливе гніздечко світла. Тепер Джордж працював на острові, відтоді жодних снігоочисників, щоб лиха не накоїв.

Коли Стелла проходила повз домівку Рассела Бові, побачила біля вікна бліду, як стіна, Міссі. Стара помахала жінці. Міссі привітно помахала у відповідь.

Вона б розповіла їм:

— На острові ми завжди самі про себе дбали. Колись у Герда Генріда лопнула судина в легенях, ми ціле літо голодували — заощаджували на їжі, щоб назбирати йому грошей на операцію в Бостоні — Герд, дякувати Богові, вижив. А коли Джордж Динсмор збив ті стовпи, а компанія «Гідро» наклала арешт на його будинок, було зрозуміло, що «Гідро» воліє отримати компенсацію, а Джордж заробляє достатньо, щоб купувати цигарки та випивку… чом би ні? Наприкінці робочого дня він більше ні для чого не годився, однак, коли був на зміні — працював, як ломова коняка. Той єдиний раз потрапив у халепу через те, що була ніч, а ночами Джордж завжди напивався. Принаймні батько не дозволив синові померти з голоду — прогодував. А тепер Міссі Бові лишилася сама зі ще однією дитиною. Найімовірніше, залишиться на острові, буде отримувати соціальну допомогу, проте цього, мабуть, буде замало, тож їй неодмінно допоможуть у скруті. А можливо, поїде, але, якщо вирішить залишитися — не голодуватиме… І слухайте сюди, Лоно та Геле: якщо вона залишиться на острові, зможе зберегти цей маленький світ, де з одного боку невеличке Плесо, а з іншого — велетенський Потойбік. Саме те зберегти, що надто легко втратити у штовханині та пустих балачках Льюїстона, чи смажених пиріжках Портленда, чи то за чаркою у «Нешвілл Норт» у Бенгорі. Я вже надто стара, щоб говорити натяками, що саме можна втратити: спосіб існування та спосіб життя — почуття.

Тож вони по-іншому подивилися б на власне життя, але не могла їм цього сказати. Діти б не зрозуміли, навіть Лу з Девідом, хоча Джейн знала правду. У Нормана та Етті Вілсон народилося немовля-даун, у дитини стопи були увігнуті всередину, лиса голова — вся бугрувата, пальці зчеплені разом, ніби вона надто довго та надто глибоко спала, доки плавала у внутрішньоутробному Плесі; дитину охрестив преподобний Маккрекен, а день потому завітала Мері Додж, яка вже на той час прийняла сотню немовлят, Норман повів Етті до підніжжя пагорба, подивитися новий човен Френка Чайлда, й попри те, що жінка ледь могла ворушитися, заперечувати та скаржитися чоловікові не стала. Однак на порозі зупинилася, озирнулася на Мері Додж, яка спокійно собі сиділа в’язала біля колиски дауна. Мері підвела очі, їхні погляди зустрілися, Етті розридалася.

— Ходімо, — квапив пригнічений Норман. — Ходімо, Етті, ходімо. — А коли через годину повернулися — дитина вже була мертвою, той самий синдром раптової дитячої смерті. Дякувати Богові, немовля було позбавлене страждань. А багато років до цього, ще до війни, під час Великої депресії до трьох дівчаток, які поверталися додому зі школи, настирливо чіплялися. Про розтління неповнолітніх, принаймні, не йшлося: ніяких тобі слідів насильства, проте всі три розповідали про якогось чоловіка, який пропонував показати малечі колоду карт, де на кожній карті інша порода собаки. Він обіцяв продемонструвати дівчаткам цю дивовижну колоду карт, якщо ті погодяться піти з ним до чагарників, а вже опинившись там, цей чоловік сказав: «Але спершу ви повинні торкнутися цього». Серед тих трьох дівчаток була Ґерт Саймс, яку в 1978 році було визнано вчителькою року в штаті Мейн через її плідну працю у Брансвік-Гай. І маленька Ґерт, якій тоді виповнилося лише п’ять, розповіла батькові, що в того чоловіка бракувало кількох пальців на руці. Одна з подружок теж погодилась із цим свідченням. Третя нічого не пригадала. Стелла згадує, як одного дня, що провіщав грозу, Олден кудись попрямував, нічого не пояснивши матері, хоча вона запитувала. У вікно жінка бачила, як її син у кінці стежини зустрівся з Буллом Саймсом, а потім до них приєднався Фредді Динсмор, а вже біля самої затоки вона побачила власного чоловіка, якого зранку, як зазвичай, послала рибалити. Під пахвою тримав судки з обідом. До них приєдналися ще чоловіки, а коли врешті кудись попрямували, вона нарахувала одинадцять душ. Серед них був і попередник преподобного Маккрекена. Того ж вечора біля підніжжя гори Слайдерс-Пойнт, саме там, де скелі стирчали з води, ніби ікла дракона, що потонув з роззявленою пащею, було знайдено чоловіка на ім’я Деніелс. Цього Деніелса найняв Великий Джордж Гейвлок, щоб чолов’яга допоміг йому перекласти нові опори в будинку та встановити новий двигун на вантажівку «Model А». Він сам був з Нью-Гемпшира, язикатий, деінде знаходив собі роботу, коли з ремонтом у Гейвлока було закінчено… а ще у церкві намагався співати! Казали, що, вочевидь, Деніелс видерся на Слайдерс-Пойнт, підсковзнувся й полетів униз. Зламав собі шию та розбив голову. Оскільки про його рідних нічого відомо не було, небіжчика поховали на острові, а попередник преподобного Маккрекена навіть панегірик промовив на кладовищі, запевнив, що цей Деніелс не цурався важкої праці, завжди ставав у пригоді, навіть попри те, що на правиці в нього бракувало двох пальців. А потім зачитав благословення, і всі присутні на відспівуванні повернулися до ратуші, де пили пунш «За-Рекс» та смакували бутерброди з вершковим сиром, і Стелла ніколи не запитувала ані чоловіка, ані сина, де вони були в той самий день, коли Деніелс впав зі Слайдерс-Пойнт.

— Діточки, — сказала б вона онукам, — ми завжди самі про себе дбали. Мали дбати, оскільки на той час дістатися по той бік Плеса було набагато важче. А коли ревів вітер, скаженіло Плесо та рано сутеніло… ми почувалися такими крихітними — не більше за порошинки в руці Господа. Тож для нас було природно підставляти одне одному плече, міцно триматися за руки.

Ми міцно трималися заруки, навіть якщо часом у нас виникали запитання: навіщо? Чи існує взагалі любов? Лише тому, що довгими зимовими ночами чули тільки завивання вітру та біснування води і боялися.

Стелла дісталася затоки. Подивилася праворуч, ліворуч, сукня прапором майоріла під морозним вітром. Якщо б вона когось зустріла, попрямувала б далі, випробувала б долю на розкиданих скелях, навіть попри те, що вкриті крижаною кіркою. Але на березі не було ані душі, тож Стелла пішла вздовж пірса, вздовж старої будівлі, де Саймс тримав човен. Дісталася кінця, на мить там затрималася, підвела голову догори, завдяки підбитим хутром вухам Олденового капелюха завивання вітру дещо приглушалися.

Білл був там, кликав до себе. За його спиною, по той бік Плеса, вона бачила на Ракун-Геді кальвіністську церкву, шпиль якої ледь не зливався з білим небом.

Стелла з невдоволеним бурмотінням сіла на край пірса, потім зробила крок на снігову кірку. Її чоботи трохи занурилися в сніг, але не надто сильно. Вона знову глибше натягнула капелюх Олдена — як уже вітру кортить зірвати його з голови! — і почала рухатися до Білла. Одного разу їй здалося, що вона озирнеться назад, але ж не озирнулася. Не вірила, що серце витримає.

Вона йшла, чоботи занурювались у замерзлий сніг, стара прислухалася до ледь чутного хрусту, коли сніг просідав під вагою тіла. Попереду був Білл, тепер він трохи віддалився, але й далі кивав. Стелла кашлянула, сплюнула кров на білий сніг, що припорошив лід. По обидва боки простягнулося Плесо, і жінка вперше в житті без бінокля Олдена змогла прочитати: «Човни та наживки від Стентона». Вона бачила, як головною вулицею взад і вперед пересуваються машини, і відверто дивувалася: «Вони можуть дістатися, куди забажають… до самого Портленда… Бостона… Нью-Йорка. Тільки-но уяви!» І Стеллі майже це вдалося: вона майже уявляла безкрає шосе, що все стелиться та стелиться, і межі світу стають все ширше й ширше.

Перед очима закружляла сніжинка. Потім ще одна. І ще. Невдовзі запорошив сніг, стара йшла прекрасним яскраво-білим, сипучим світом; крізь серпанкову завісу, що часом майже зникала, бачила Ракун-Гед. Підвела руки, щоб знову глибше натягнути капелюха Олдена — вічі запорошило снігом з козирка. Вихор здіймав сніг, що тільки-но випав, являючи імлисті форми, в одній з яких Стелла впізнала Карла Абершема, який потонув разом з чоловіком Гетті Стоддард на «Дансері».

Однак невдовзі весь блиск почав згасати, коли сніг повалив щільніше. Головна вулиця селища все тьмяніла, ставала невиразною, доки врешті не зникла. Останнім зник яскравий жовто-чорний напис «Човни та наживки від Стентона» — у цьому закладі також можна було придбати мастило для двигуна, липучку від комах, італійські сендвічі та пиво «Бадвайзер».

І тут Стелла увійшла у світ, який взагалі позбувся кольору — залишився лише сіро-білий примарний сніг. Подумала: «Зовсім як Ісус-що-йде-по-воді», і врешті вона озирнулася, але тепер зник і острів. Бачила власні сліди, які замітало снігом, допоки лишалися лише відбитки підборів… а потім нічого. Узагалі.

Стелла подумала: «Ніби білилом затерли. Стелло, ти маєш бути обережною, інакше ніколи не дістанешся материка. Так і будеш рухатися колом, доки не виснажишся та не замерзнеш до смерті».

Вона пригадала, як Білл колись вчив її, що робити у випадку, коли загубилася в лісі: маєш вдати, що кульгаєш на ногу з того боку, що й рука, якою пишеш та тримаєш виделку. У іншому разі ця «ведуча» нога почне тобою керувати, тож рухатимешся колом, навіть того не усвідомлюючи, допоки не натрапиш на власний слід. Стелла навіть не уявляла, що може дозволити, щоб таке скоїлося з нею. По радіо на сьогодні передавали сніг, і ввечері, і завтра, а коли така завірюха, вона навіть не знатиме, чи натрапила на свій слід — вітер та свіжий сніг замете його ще до того, як до нього повернеться.

Руки почали відмерзати попри дві пари рукавичок, і вже певний час вона не відчувала ніг. Деякою мірою це майже принесло полегшення: через втрату чутливості принаймні стулив пельку її галасливий артрит.

Стелла почала кульгати, більше налягаючи на ліву ногу. Артрит в коліні не дрімав, і невдовзі біль вже кричав до неї. Сиве волосся рвалося назад. Губи міцно притиснуті до зубів (в неї досі залишилися свої зуби, майже всі, за винятком чотирьох), дивилася вперед, очікуючи, коли з білої імли, що летить, матеріалізується жовто-чорний напис.

Не сталося.

Дещо пізніше помітила, що яскрава біла денна імла почала млявитися у суцільну сірість. Ще ніколи сніг не валив так щільно і сильно. Ноги досі трощили крижану кірку, але тепер прямувала десятисантиметровим шаром нового снігу. Подивилася на годинник — він зупинився. Стелла усвідомила, що, швидше за все, уранці вперше за двадцять чи тридцять років забула його завести. Чи то її годинник зупинився назавжди? Годинник належав матері, двічі з Олденом відправляла його до Ракун-Геда, де містер Дості спершу захоплено розглядав, а потім чистив. Принаймні її годинник вже бував на материку.

Уперше стара впала хвилин через п’ятнадцять після того, як помітила, що день почав сірішати. На мить вона залишилася навколішках, міркуючи про те, що так просто зостатися тут, згорнутися клубочком, прислухатися до музики вітру, але ж потім рішучість, завдяки якій вона вже стільки подолала, знов узяла гору — Стелла, стиснувши зуби, підвелася. Підвелася, дивлячись просто перед собою, бажаючи, щоб її очі побачили… проте її очі не бачили нічого.

Невдовзі сутінки.

Зрозуміло, вона пішла в інший бік. Десь зісковзнула зі шляху, в той чи інший бік. У іншому разі вже мала дістатися материка. Проте вона не вірила, що зайшла надто далеко не в тому напрямку, що рухається паралельно материку або навіть повертається назад у напрямку Готу. Внутрішній компас в голові шепотів Стеллі, що вона дещо захопилася та взяла ліворуч. Вірила, що досі наближається до материка, але навскоси — помилка, що дорого їй коштуватиме.

Цей самий компас наказував повертати праворуч, але не послухалася. Натомість і далі просувалася вперед, проте кинула вдавати, що кульгає. Здригнулася від приступу кашлю, сплюнула яскраво-червоний згусток у сніг.

Десять хвилин по тому (сірість тепер поглибшала, і вона опинилась у таємничих сутінках бурхливої снігової бурі) стара знову впала, спробувала підвестися, спочатку марно, врешті таки спромоглася встати. Похитуючись, стояла в снігу, ледве тримаючись на ногах через завірюху. Хвилями накочувала слабкість, від якої Стелла почувалася або надто важкою, або надто невагомою.

Найімовірніше, у неї у вухах завивав не лише вітер, але саме вітру кінець кінцем вдалося-таки зірвати Олденів капелюх з голови. Вона зробила спробу його схопити, але вітер легко закружляв капелюх якнайдалі від Стелли — лише на мить побачила його: жваво підстрибував у сірих сутінках — жовтогаряча пляма. Ось вона застрягла у снігу, перекотилася, знову здійнялася у повітря, зникла. Тепер волосся вільно розліталося над головою.

— Не переймайся, Стелло, — заспокоїв Вілл. — Одягнеш мого капелюха.

Вона охнула, стала озиратися у білому безкраї. Мимоволі притиснула руки в рукавичках до грудей, відчула, як серце шкребуть гострі нігті.

Вона не бачила нічого, окрім снігової завіси, що повсякчас рухалася, — і раптом із цього сірого вечірнього жерла, крізь яке вітер волав, ніби диявол у сніговий тунель, вийшов її чоловік. Спочатку він був лише кольорами, що рухалися в снігу: червоним, чорним, темно-зеленим та світло-зеленим, а потім ці кольори перетворилися на фланелеву куртку з комірцем, фланелеві штани та зелені чоботи. Він простягнув їй власного капелюха жестом, який здавався до безглуздя вишуканим, у цього чоловіка було Біллове обличчя, ще без жодних ознак раку, який зрештою і забрав його (невже саме цього й жахалася? Що до неї наблизиться ця змарніла тінь власного чоловіка? Кістлява істота, яка більше нагадує в’язня концентраційного табору, з натягнутою та лискучою шкірою на вилицях, запалими очима?), і відчула полегшення.

— Білле! Це справді ти?

— Певна річ.

— Білле, — знову промовила вона й зробила крок назустріч чоловікові. Ноги не слухалися, Стеллі здалося, що впаде, впаде просто крізь нього — зрештою, він був лише привидом — але він підхопив дружину такими ж міцними та впевненими руками, як ті, на які підхопив її, щоб перенести через поріг будинку, де всі останні роки вони мешкали лише з Олденом. Чоловік не дозволив упасти, а вже за мить їй на голову натягнули капелюха.

— Це справді ти? — знову перепитала, вдивляючись йому в обличчя, у «гусячі лапки» навколо очей, які не поглибшали з роками, на сніг, що лежав на плечах мисливської картатої куртки, на блискуче каштанове волосся.

— Це я, — відповів. — Усі ми.

Став півобертом, і вона побачила, як зі снігу, який вітер кружляв над Плесом, що сутеніло, виходять інші. У Стелли з вуст зірвався крик, частково від радості, частково від жаху, коли побачила Маделіну Стоддард, матір Гетті, в блакитній сукні, яку вітер надимав, мов дзвін, а за руку вона тримала татуся Гетті, не скелета, прах якого лежить десь на дні поряд з «Дансером», а молодого та здорового. А ще, за спинами цих двох…

— Анабель! — зраділа вона. — Анабель Фрейн, це ти?

Так, то була саме Анабель, навіть у цьому сніговому мороці Стелла впізнала жовту сукню, яку Анабель вдягала на Стеллине весілля, і, поки стара відчайдушно діставалася померлої подруги, міцно тримаючи Білла за руку, їй здалося, що вона відчуває аромат троянд.

— Анабель!

— Ми майже всі дісталися, люба, — промовила Анабель, беручи подружку за вільну руку. У жовтій сукні, яка свого часу вважалася зухвалою (але, до честі Анабель слід зазначити та задля втіхи тих, хто її оточив, не зовсім ганебною), плечі були відкритими, та здавалося, що Анабель взагалі холоду не відчуває, її довге золотаво-каштанове волосся майоріло на вітру. — Залишилося ще трохи.

Вона взяла Стеллу за руку, і всі троє попрямували вперед. У сніговій ночі з’являлися інші постаті (на той час вже настала ніч). Стелла багатьох впізнавала, проте не всіх. До Анабель приєднався Томмі Фрейн; Великий Джордж Гейвлок, який зустрів у лісі люту смерть, простував за Біллом; з’явився й чоловік, який майже двадцять років стежив за маяком на Ракун-Геді, він щозими, у лютому приїздив на острів, коли Фредді Динсмор влаштовував змагання з крибіджу — Стеллі все ніяк не вдавалося пригадати його ім’я. А ось і сам Фредді! А трохи позаду Фредді з’явився збентежений Рассел Бові.

— Дивися, Стелло, — звернувся до дружини Білл, вона побачила, як із мороку здіймається щось чорне, немов осколки носів кількох кораблів. То були не кораблі, а розколи та злами скелі. Вони дісталися Ракун-Геда. Перетнули Плесо.

Стелла чула голоси, але не була стовідсотково впевнена, що насправді хтось розмовляв:

— Стелло, тримай мене за руку

(тримаєш?)

— Тримай мене за руку, Білле…

(ох, уже тримаєш? Тримаєш?)

Анабель… Фредді… Расселе… Джоне… Етті… Френку… тримайте мене за руку, тримайте мене за руку… за руку…

(Кохаєш?)

— Триматимеш мене за руку, Стелло? — поцікавився новий голос. Стара жінка озирнулася, побачила Булла Саймса. Він приязно усміхався до неї, проте вона все одно відчувала страх, щось помітивши в його очах, тож на мить вона відсахнулася, ще міцніше вчепившись в руку Білла.

— Невже…

— Час? — спитав Булл. — Так, Стелло, певно, час. Але це не боляче. Принаймні про біль я нічого не чув. Усі крізь це пройшли.

Стелла раптово розридалася — виплеснула всі невиплакані сльози — і поклала долоню в руку Булла.

— Так, — відповіла вона, — триматиму, вже колись тримала і зараз триматиму.

Вони зібралися у колі завірюхи, померлі з острова Ґот, навкруги завивав вітер, засипаючи все навколо снігом, і в Стелли народилася пісня. Пісня вирвалася у повітря, де її підхопив вітер. Потім пісню підхопили всі, як співають діти, коли в них піднесений настрій, солодкими голосами, коли літній вечір поступово перетворюється на літню ніч. Вони співали, і Стелла відчула, як рухається до них, з ними, нарешті по той бік Плеса. Було трохи боляче, але біль не надто сильний: коли вона втратила цноту, боліло набагато більше. Вони зібралися у коло вночі. Навколо вирувала завірюха, а вони співали. Співали та…

… та Олден не зміг сказати Девіду і Лу, але влітку після смерті Стелли, коли діти приїхали на щорічні двотижневі канікули, він таки зізнався Лоні та Гелу. Розповів їм, що під час несамовитих снігових буревіїв вітер, здавалося, виспівував людськими голосами, тож йому іноді здавалося, що може навіть розібрати окремі слова: «Слава Богу на висоті, і на землі мир, у людях добра воля!».

Але не став їм розповідати (тільки-но уявіть, як повільний, позбавлений уяви Олден Фландерс промовляє такі речі вголос, навіть до дітей!), що іноді чує ці пісні, та йому стає холодно, навіть якщо сидить біля печі; тоді відкладає убік свій ніж чи то сильце, яке взявся лагодити, вважаючи, що вітер наспівує голосами тих, хто вже помер або десь зник… вони всі стоять десь там, по той бік Плеса, і співають, як діти в церковному хорі. Здавалося, що чує їхні голоси, тож такими ночами іноді засинав, і снилося, що співає молитви — але його ніхто не бачить та не чує — на власному похороні.

Є речі, у яких ніколи не можна зізнаватися, а є й такі (необов’язково таємниці), які ніхто не обговорює. Стеллу знайшли на материку наступного дня після того, як вщухла снігова буря. Вона замерзла до смерті. Стара сиділа на своєрідному стільці у скелі, за сотню метрів на південь від меж селища Ракун-Гед — як сіла, так і замерзла. Лікар, у якого був власний «корвет», зізнався, що він відверто вражений. Стара жінка подолала пішки понад шість кілометрів, а розтин, якого вимагав закон у разі незвичної смерті без свідків, показав, що небога мала надто пізню стадію раку — відверто кажучи, стара була вся в павутинні метастазів. Чи мав Олден зізнатися Девіду та Лу, що в матері на голові незграбно сидів не його капелюх? Цей кашкет впізнав Леррі Маккін. І Джон Бенсон. Він все зрозумів, дивлячись їм у вічі, а вони все зрозуміли по його очах. Сам Олден ще не надто старий, щоб забути кашкет свого померлого батька, його козирок, ті місця, де він був зламаний.

— Є речі, про які потрібно розмірковувати неквапом, — сказав би дітям, якби знав як. — Такі речі слід обмірковувати в подробицях, поки зайняті руки, а поблизу стоїть кава в масивній порцеляні. Напевно, є питання щодо Плеса: чи вміють мертві співати? Чи люблять вони живих?

Вечорами після того, як Лона з Телом повернулися з батьками на материку човні Ела Каррі (діти стояли на човні та махали «прощавай»), Олден розмірковував над цими питаннями і над багатьма іншими. Думав про батьківський кашкет.

Чи вміють мертві співати? Чи вміють вони любити?

І тими довгими, самотніми ночами, коли його мати, Стелла Фландерс, вже давно спочила в могилі, Олдену нерідко здавалося, що вони вміють і перше, і друге.

Content

Стівен Кінг
Плесо