Фирдоуси

Шах-наме

Йордан Милев

Книга за царете

Има много произведения в световната литература, удивителни по съдба, изумителни по съдържание.

Такова е „Шах-наме“ на гениалния Абулкасем Фирдоуси, поет-легенда, за когото никой приживе не се е сетил да напише биографичен очерк или пък самият творец е пропуснал да направи това.

Както короната украсява главата на шаха, така и знаменитото епическо творение на Фирдоуси блести върху съкровищницата на ирано-таджикската литература. Като героична епопея, то е класическо произведение и национална гордост на всички народи, които говорят на фарси.

Според думите на автора, „Шах-наме“ се състои от 60 000 двустишия (бейти). Някои по-късни преписи съдържат 80 000, а други 40 000. Разликата идва от това, че никъде до днес не е открит оригиналът на произведението.

Най-старият негов препис се пази в Лондон и е от втората половина на тринадесетия век (вероятно 1276–1277 г.).

Научна стойност има и Ленинградският ръкопис от 1333 г. А двете редакции на поемата, за които се говори в литературната наука, са от 994 и 1010 г. Макар и с тази неустановеност, „Шах-наме“ е епично платно, огромно по обем, което почти десет пъти надвишава Омировите „Илиада“ и „Одисея“, взети заедно.

Можем да си представим титаническия тридесетгодишен труд на поета, чиято най-голяма надежда е била:

Едно аз само моля небесата,

да не отпускат още тетивата,

докато не успея в стих и плам

далечните легенди да предам.

И нека всеки майстор на перото

да си припомни утре за доброто,

създадено от мен, а в оня свят

на правоверните да стана брат.

Почти сто години след смъртта на Фирдоуси — някъде към 1120 г. — поетът Низами Самаркандски, воден от легендите за знаменития автор на „Шах-наме“, посещава родния му град Тус, открива гроба на поета, но никой от местните жители не е могъл да си спомни кога е бил роден хакимът Фирдоуси, нито пък годината на неговата смърт. Низами Самаркандски не го открива и в списъка на придворните поети, където блестяло името на „Царя на поетите“ Унсури, наред с имената на Асджади и Фарухи — „литературни шушумиги“ около трона на султан Махмуд. Низами добросъвестно записва това, което е „чул и видял“, и благодарение на него и на Фирдоуси, който в лирическите и философските отстъпления на поемата разказва за своята мъка, днес се знаят няколко биографични щриха, достатъчни да изсекат от мрамора на словото „неръкотворния“ паметник на певеца от Тус. Чутото от Низами Самаркандски са легендите, а видяното е кервансараят (рабат) на пътя от Тус за Балх, построен за поети, лишени от шахската милост, от дъщерята на Абулкасем Фирдоуси с жълтиците на султан Махмуд. Отсъствието на поета от списъка на придворните творци поетът от Самарканд обяснява с думите, че „да се лъже и възхвалява“ е било чуждо за творческата натура на Фирдоуси — основна характерна черта на истинския талант.

И така, някъде между 932 и 941 г. се ражда Абулкасем Фирдоуси Туски. Неговото собствено име е Хасан, Мансур или Ахмед-Мансур, син на Хасан. Абулкасем е името на султана Махмуд Газневи. То е почетно, „ку пия“, и според тогавашните канони на исляма е задължително за поетите, т.е. почетното име на поета трябва да бъде равнозначно на името на владетеля. Фирдоуси е литературен псевдоним и се превежда „Райския“, а Туски идва от името на древния хоросански град, родно място на поета, прекръстен през 1934 г. във връзка с хилядагодишнината от рождението на Фирдоуси във Фердоус.

Абулкасем Фирдоуси произлиза от рода на потомствен земевладелец. Но на младини не го привлича имотът на баща му, а тогавашните науки, според които планетите са седем, с постоянно движеща се около земята небесна сфера; съществуват два бога — бог на доброто (Яздан) и бог на злото (Ахриман), които носят зоро-астрийското начало на борбата между светлината и мрака, доброто и злото. Наричали го хаким (учен, мъдрец) и устад (майстор) заради учеността му и неповторимото умение да създава художествено слово. От поемата узнаваме, че е имал син, който умира на 37 години. Тогава бащата пише знаменита елегия, която включва сред поемите в „Шах-наме“. Фирдоуси е знаел арабски и средноперсийски и използвал няколко стари сборника с древноирански митове и легенди, с помощта на които създава своето знаменито произведение. И той като Ботев идва, след като много поети като Пишурката подготвят историческо-поетическия фон, върху който геният на истинския творец ще нанесе своите неповторими багри.

Това са потвърдените факти, а всичко друго е от полъха на легендите… Беден, стар, изгубил единствения си син, Абулкасем Фирдоуси поднася с посвещение на султан Махмуд своя дългогодишен груд. Тогава не се е плащало хонорар за литературните произведения, а обикновено поетите са получавали за своите посвещения на този или онзи владетел „трохи от трапезата на шаха“. Царят на поетите Унсури и неговите придворни приятели Асджади и Фарухи го посрещнали с насмешка, изгледали го високомерно от главата до петите и го определили като чиста „селяндурщина“ — възможно ли е от такъв провинциалист да се очаква що-годе свястна панегирица, възхваляваща „светилото на трона“ — султан Махмуд Газневи. Те му предложили да участва в поетическото състезание за написване по един стих в четиристишие и както продължава легендата, Фирдоуси ги „пробол“ с копието на своята остра и високо художествена мисъл.

Но султан Махмуд отклонява поетическия дар на поета.

Друга легенда разказва, че хоросанските селяни страдали от постоянни природни бедствия. Особено ги измъчвала сушата и затова поетът решил да напише произведение, за да може с получените пари да построи язовирна стена и да събере водите на крайградската река, която се появявала само през дните на пролетта.

Най-интересно е обаче преданието, разказано от Низами Самаркандски, за неизпълненото обещание на султан Махмуд. Шахът огромната газневидска държава вместо обещаните 60 000 жълтици за всеки бейт, изпраща същата сума, но от сребърни дирхеми. Обиденият поет връща парите, като част от тях дава на бръснаря, слугите и за разхладителни напитки. Това било нечувано оскърбление за шаха. Как може някакъв си поет от Тус да не приеме неговата милост! Той заповядал да стъпчат поета със слон. Но Фирдоуси успява да избяга и — според легендата — написва „Сатира за султан Махмуд“, която му донася нова световна слава.

Веднъж, след приятен лов, в разгара на сладък пир, под звъна на сазове и барбати, в сиянието от погледите на турански красавици и танцьорки, султан Махмуд дочул вълшебни стихове. „На кого принадлежат тези бейти?“ — попитал той. Отговорили му, че това са двустишия от „Шах-наме“ на Фирдоуси. Султанът изпил още една чаша ширазко вино, разкаял се, решил да прости на поета и щедро да го награди. По това време след дълги странствания и несгоди, макар прочут и знаменит, поетът вече живеел в родния си град. И потеглил керванът с шахските жълтици към град Тус (по-точно — към неговото предградие Табаран), но когато влизал през западната врата Рудбар, през източната врата Ризан изнасяли вече ковчега с тялото на умрелия поет. Не го погребали в мюсюлманското гробище, понеже бил еретик, а в една от неговите градини… Според едно от продълженията на легендите, султанският дар бил предложен на единствената наследница на Фирдоуси — дъщеря му, по друга версия — на сестра му, която построила споменатия вече кервансарай на пътя от Тус за Балх.

Поетът Хакани от XII век пише: „Слушал съм, че от сребро е посудата и от злато са приборите на Унсури…“, а защо гениалният Абулкасем Фирдоуси умира в бедност, лишен от султанската милост? И защо Махмуд не приема посвещението? На тези и на други въпроси бихме си отговорили, ако се върнем няколко века назад и разберем кой е всъщност Махмуд, откъде идва неговата власт и какъв е социалният смисъл на „Шах-наме“, а оттам и защо е възникнал конфликтът между шаха и поета! Припомнянето на някои известни неща би ни позволило да узнаем по-добре всичко, свързано с името на големия творец.

Нахлуването на Арабския халифат в пределите на Иран през VII век (и по-късно в цяла Средна Азия) слага дълбок отпечатък върху тогавашния социален и културен строй на персоезичните народи. Високата иранска култура била почти унищожена, а всички нейни учения и исторически традиции потънали в сянката на исляма, според който бог е на небето, а негов единствен пратеник на земята е Мохамед, който има „небесна връзка“ в лицето на архангел Гавраил. Истинско бедствие настъпило за всичко „родено до исляма“, много културни паметници били унищожени и само в народното сърце останали корените на древните писмени паметници и устни предания, създадени от IX в. пр.н.е. до IX в. Народните маси запазили чувството за достойнство и съхранили не само своя роден език, но започнали героична борба против Арабския халифат (въстанието на „белодрешковците“ продължило няколко години и било удавено в кръв), където се закалило неукротимото чувство за независимост. Това чувство не можело да убегне от очите на местните феодално-аристократични династии, които притиснати от Халифата скоро разбрали, че за да възстановят властта си над „своя народ“, трябвало да се обръщат към неговите традиции, език и поезия, чиято устна форма е трябвало да бъде „писмено узаконена“. Местните династии на Тахаридите, Сафаридите, а по-късно и на Саманидите (от 874 г.) разбрали, че ще им помогне не учението на Заратустра и Мохамед, а поетът, който има пророческа мисия с многоцветните краски на художественото слово да осъществи хуманистичната идея на класическата иранска поезия и да възстанови освободения от канони и догми човек. Трябвало е в условията на развития феодализъм да се синтезира традицията с новата религия, като се запазят народностните литературни форми, предания и паметници; да се извърши по думите на К. Маркс „художествено-фантастична преработка на своята реална история“. В огъня на освободителните борби и смяната на по-старата форма на литературния език се ражда писмената поезия на езика дари (фарси). Шахът, обграден с поети, не се задоволявал да слуша само техните песни, а се стремял да влее мелодията им в руслото на панегиризма. Все пак, макар и придворна, в тази поезия, благодарение на таланта на отделните творци, се открояват ярки постижения, в които подаянията на трона не могат да обезличат поета, уловил народностния дух и надежди.

Абуабдуло Рудаки създава новите литературни форми на персийската поезия. В началото на X век изгрява звездата на другия голям колос в персийската поетическа група — Абулкасем Фирдоуси. Неговият жизнен път съвпада със залеза на Саманидската държава с център Бухара и Самарканд, с непрекъснатите нашествия на тюркските племена. Саманидската държава се раздира от разпри между местни владетели, слепи за приближаващата тюркска лавина. Тогава, когато се утвърждават етнически източните иранци (таджиките) и западните иранци (персите) езикът дари става основен литературен език. Назрява идеята за национално обединение, мечтае се за справедлив шах, който подпомогнат от Яздан, може да установи ред и мир в абсолютната си монархия, която владее по наследство. Или с една дума — шах може да бъде само наследствен владетел.

През 999 г. тюркският карахански хан завладява столицата Бухара и сваля от власт Саманидите, извоювали си политическа и културна независимост от Арабския халифат. Освободеният трон се заема от султан Махмуд, наемен тюркски воин, бивш слуга на Саманидите. Като представител на исляма, той не може да приеме антитуранската и антиарабска тенденция в поемата на Абулкасем Фирдоуси. Оттук идват и някои необясними противоречия в произведението, в което много страници са посветени — в началото и в края — на султан Махмуд, преместил столицата в гр. Газни (съвременен Афганистан) и образувал огромна империя на югоизток от Аму-Даря. Още преди него, благодарение на възраждането на родния език и културна традиция и необходимостта от художествено пресъздаване на древните митове и легенди, започват да се появяват сборници, съдържащи народни песни, предания, произведения на систанския епос, фрагменти от древната мидийска и шумерска култура. Легендата разказва, че пръв иранският шах Бахрам Гур Сасанид, когато възпявал своята любима Диларам, чул нейния отговор, подобен на ехо, от което се родили римите и ритъмът на първите стихове на езика фарси.

Абу-Мансур ал Мимари през 959–960 година с помощта на четирима учени-литератори изпълнил „социалната поръчка“ на времето и в гр. Тус събрал разхвърлените староперсийски легенди и династически пехлевийски хроники от старата царева книга „Хватайнамак“, като създал новоперсийския прозаически сборник от легенди и митове за древните ирански шахове и юнаци „Ходайнаме“. И двата сборника, както и „Шахнаме“ на Фирдоуси, не са оцелели през времето на източното средновековие, но поетът Дакаки, който загива млад през 997 г., пръв от персийските певци прави опит с помощта на поетическото слово да възкреси древното величие на страната — идея, блестящо осъществена докрай от Фирдоуси, която служи като щит пред надвисналата опасност от новите тюркски завоеватели. За всичко това научаваме от поемата на Фирдоуси, който включва в творбата си 1000 бейти от Дакаки, отдавайки му заслужено признание. До идването на Фирдоуси били създадени три (или четири) шахнамета в проза, които служат за сериозна литературна основа на неговия тридесетгодишен високохудожествен труд.

„Шах-наме“ е огромно епическо платно, с героическо развитие на сюжета и трагически краски на края, когато древен Иран — велик и могъщ — рухва под нашествието на арабските пълчища. В това се състои и великият оптимизъм и хуманизъм на произведението, писано три века след историческото събитие — стиховете му звучат като бойна тръба и предупреждение за новите опасности, които заплашват Иран в лицето на многобройните турански племена. „Шах-наме“ е „Източна Илиада“, където героите се раждат и умират, страдат и любят, ходят на лов и пируват, понесени от крилете на мисълта за родината, свободата, мира, труда на обикновените хора. И винаги Иран (олицетворение на доброто) побеждава Туран (олицетворение на злото) и неговите помощници Рум (Византия) и Чин (Китай), за да загине накрая поради некадърността на своите последни шахове.

Върхът на ирано-таджикския ренесанс — „Шах-наме“ — се състои от встъпителен раздел и три неравни по обем части: митическа, юнашка и историческа. Митическата част пресъздава образите на първите десет легендарни царе, като се започне от „първочовека“ Кеюмарс и „първоцаря“ Хушенг и се стигне до Тахмурес и Джамшид. И четиримата имат прототипове в библията на иранските народи — Авеста. В юнашкия раздел на поемата са възпети знаменитите подвизи на систанския юнак Рустам на фона на царуването на Кеянидите — Кей-Кубад, Кей-Кавуе, Кей-Хосров, а така също са разказани и легендите, свързани с царуването на последните Ахамениди, Александър Македонски (Искандер) и Аршакидо-Ашканидите — всичко 11 шаха. Останалите двадесет и девет реални исторически царе от династията на Сасанидите са предмет на историческата част, в която се разказва за Ардашир, Бахрам Гур, Анушарван, Хосров Парвиз… до падането на Иран под арабско господство. Тук има страници, посветени на Заратустра и Маздак, изобразен като вожд на народните маси, изразител на социалната утопия за равенство между хората. Интересно е, че всички други исторически хроники рисуват Маздак като „изчадие на ада“. Всяка поема (дастан) започва с „тронно слово“, в което шахът излага „своята политическа програма“, а завършва — наред с мисли за тленността на света (на всичко родено на земята) и всемогъществото на съдбата и Яздан — с наставления от страна на умиращия шах към своя наследник за справедливо ръководене на държавните дела. Макар и „Книга на царете“, две трети от нейното съдържание е заето от сказания за популярните народни герои, начело с великия Рустам, който шестстотин години със своя кон-разсъмване Рахш, с меч и боздуган защищава иранската държава и крепи шахския трон, за да загине накрая от ръката на своя брат — смърт, пресъздадена от Фирдоуси с неповторим трагизъм.

Не бих си позволил да разказвам съдържанието на „Шах-наме“, тъй като това е почти невъзможно да се вмести в рамките на този предговор, пък и кое голямо поетическо произведение може да се разкаже с думи? Освен това искам да запазя удоволствието на онези читатели, които ще намерят време да се обогатят от персийските бисери на Абулкасем Фирдоуси, скрити в съкровищницата на произведението, което по известните думи на Й. Брагински, е „единствено по рода си, удивително по универсалност и вътрешна цялост, това е океан от митични предания и исторически легенди, любовни поеми и стихотворни летописи, лирически размисли и афористични назидания“. Само онзи читател, който разтвори страниците на „Зал и Рудабе“, „Рустам и Сухраб“, „Сказание за Сиявуш“, „Сказание за Форуд, синът на Сиявуш“, „Бижан и Маниже“, „Смъртта на Рустам“… и всичко останало, ще разбере защо едни поети са гениални, а други — бездарни. Учените доказват, че Фирдоуси има и други произведения — поемата „Юсуф и Зюлейха“, лирически стихове и миниатюри, — но само „Шах-наме“ издига неговото име до върховете на легендите; световната си слава той дължи на втората част на поемата — юнашкият епос, извисен от образа на ковача Кино, който въстава против царя-тиранин Зохак; от трагедията на Сиявуш, който пръв в световната литература се бори против войната, в полза на мира и разбирателството между хората; и идейно осмислен от описанието на Маздак. Не може да не се прибавят тук и пленителните женски образи на Рудабе, Тахмине, Джерире, Маниже и други красавици, които от любовта си с иранските юнаци раждат нови чудни герои и витязи.

Както Паисий създава „История славяноболгарская“, така и Абу-Мансур ал Мимари събира старите легенди и предания в „Ходай-наме“ (История иранска), от която Абулкасем Фирдоуси черпи с пълни шепи рубини за своя стих, литнал върху крилете на единадесетосричната поетическа стъпка мутакариб — нещо средно между нашия амфибрахий и ямб. Няколко основни сюжетни линии вървят успоредно с лирическите и философските отстъпления — приемственост на царската власт, военно-аристократическа империя с наследствен владетел, народностна — ковачът Каве и неговият стяг, който става национално знаме на Иран. Поемата има силно политическо звучение, с оглед на непрекъснатите тюркски нашествия. Но всички тези теми биха си останали само теми, ако не беше могъщият поетически гений на Фирдоуси. И „Царят на поетите“ Унсури — титла, дадена му от султан Махмуд — обработва сказанието за иранския юнак Исфандиар, но няма успеха на „Шах-наме“ на Фирдоуси, макар и с по-голяма титла от него. За Абулкасем народът измисля само „Райския“. И както се казва — „стига му тази награда“. Първи опит да се очисти „Шах-наме“ от допълнения и „препявания“, извършени от много безименни автори и „преписвачи“, бил направен от внука на Тимур Байсанкур мирза през 1426 г. с помощта на няколко литератори. Сега този ръкопис се пази в шахската библиотека на двореца Гулистан — Техеран. Литературна и научна стойност има изданието на немския ориенталист Вулерс (1877 — 1879). Във връзка с хилядагодишнината от рождението на поета (1934 г.) в Техеран излизат две нови издания на „Шах-наме“. Едното от тях — на издателство „Берухим“, деветтомното издание на „Ирфон“ — Душанбе, 1964–1966 г., и изданието от серията „Литературные памятники“ на издателството на Академията на науките на СССР, под редакцията на Е. Бертелс и А. Стариков, са в основата на това българско издание. При липса на авторски оригинал тяхната сериозна научна стойност и критично отношение към текста служат като „първоизвор“ и на други издания по света, включително и на руския превод от „Библиотека всемирной литературы“ (издателство „Художественная литература“, Москва, 1972). Абулкасем Фирдоуси е имал ясно съзнание за това, което е създавал в продължение на тридесет години. В края на творбата той пише:

И ето че завърших аз накрая

юнашките предания от рая

на нашия велик ирански свят.

Единствено със него съм богат.

Затварям вече царствената книга,

която ме държа като верига

за моя тежък, ала чуден труд.

Сега навред под свода съм прочут.

Не ще умра! И ще съм жив отново

в посятото от мен безсмъртно слово!

И този, който вярва в чест и ум,

ще ме похвали някой ден без шум.

Към многогодишната мъка на поета прибавих и най-хубавите години от моята младост, воден от едничката надежда, която бих обяснил със сравнението, че това, което представям на българския читател, е море, но достатъчно дълбоко, за да подскаже за океана от безсмъртни образи и мисли, с които Абулкасем Фирдоуси е изградил своята гениална поема-епопея.

Йордан Милев

Встъпление от автора

Реших, додето на света живея,

преданията стари да възпея.

Затуй отправих не една молба

под меча на превратната съдба.

Навярно нямам още много време

и друг със моя труд ще се заеме.

А при това — от средства съм лишен,

не знам какво ще стане някой ден!

Навред край мен бушуваше войната,

бе тясна за мислителя страната.

В съмнения летяха час след час;

заветната мечта спотайвах аз.

И никъде не виждах мъж достоен,

опора във труда ми неспокоен…

Но славно е, когато мисълта

се вдигне като песен над света!

Приятел имах, дружбата — голяма,

като две ядки в орех бяхме двама.

„Харесва ми — той рече, — че си смел

по благороден път си ти поел.

Ще ти предам една прастара книга,

за бъдещите стихове ти стига.

Вземи перото, имаш чувство — жар,

и за юнашки песни чуден дар.

Възпей царете наши стародавни

и ще заслужиш почести преславни.“

Той ми донесе книгата заветна

и сякаш че над моя дух просветна.

Встъплението към „Шах-наме“ се явява като традиционно авторско предисловие, предшествуващо самотоповествование — историята на царете. Естествено е за дълбокото средновековие обръщението към бог, последвано от характерни и оригинални за сасанидската поезия стихове — възхвала на разума. По-нататък Фирдоуси разказва за сътворението на света, човека, слънцето и луната. Следват: възхвала на пророка и неговите сподвижници и преки приемници; за произхода на „Шах-наме“ — как са били събрани древните предания в една прозаическа книга — така нареченото Мансуровско Шах-наме; за рано загиналия поет Дакаки, който пръв се опитал да пресъздаде в стихове древните предания.

За старите пехлевийско-сасанидски хроники Фирдоуси споменава и в раздела, условно озаглавен „От автора“.

Встъплението завършва с възхвала на Абу-Мансур и султан Махмуд, с чието име легендата свързва създаването на „Шах-наме“.

Гениалната епопея на Фирдоуси продължава с описание на тридесетгодишното царуване на Кеюмарс — първият от древните и легендарни властелини.

Легендарни царе

Кеюмарс

Какво ни казва древният певец?

Кой пръв от всички е сиял с венец?

Кой всепобеден е седял на трона?

Не помни никой тук под небосклона.

Преданието за баща и син

разкрива кой е този властелин,

що пръв е осиян от ореола

на званието шахско и престола.

Така е писал старият мобед[1]

за този, що е първият по ред:

Царува Кеюмарс преди години,

той беше пръв от всички властелини,

Спря слънцето в съзвездие Овен,

светът с нов блясък беше озарен,

с дъх топъл засия от небесата

и разцъфтя от край до край земята.

Тогава този мъж пое венеца,

за него планината бе двореца;

и бе щастлив на трона Кеюмарс,

облече скъпа кожа той от барс —

последваха го бедни и богати

със нови мисли и със дни благати.

Царува цели тридесет години,

короната блестеше от рубини,

на трона грееше като луна —

същ кипарис под нежна светлина.

В нозете му лежаха зверовете,

че бе за всички царя на царете.

А хората пред славния му трон

се свеждаха в признателен поклон,

и бе закон омайното му слово,

а всяко наказание — сурово.

Растеше чуден син у властелина,

като баща си умен, юначина.

Не е бил раждан друг такъв човек,

наричаха го всички Сиямек.

Прославен, хубав, със десница млада —

за Кеюмарс бе той като отрада.

Тревожеше се доблестният шах,

за своя син любим го беше страх.

Годините отлитаха спокойно;

царуваше и шахът най-достойно.

Не бе от злоба никой завладян,

единствен се гневеше Ахриман.

Изгаряше го завистта към шаха

и черните му мисли се кълбяха.

Синът му беше сякаш вълк-водач,

що с глутница-войска, подобно здрач,

поглеждаше към царската корона —

заплашваше и Кеюмарс, и трона.

А все така безгрижен беше той —

изгуби неговият враг покой,

разкри пред всички мисълта си черна,

мълвата литна вред неимоверна.

Но шахът вярваше спокоен пак,

че никой няма да му бъде враг.

Соруш тогава Кеюмарс намери,

бе в кожи, ала в образа на пери,

и дума подир дума му разказа

за зреещата бесовска омраза.

Намесата на ангела-вестител Соруш (християнският Гавраил) не предотвратява близката битка. В нея загива Сиямек, за когото отмъщава синът му Хушенг, внук на Кеюмарс. Бесовските пълчища — дивите (злите духове) — са прогонени от царските земи.

Накратко, но с голяма поетическа сила Абулкасим Фирдоуси възпява царуването на Хушенг, Тахмурес, син Хушенг, и Джамшид, син на Тахмурес.

Хушенг царува четиридесет години. Той открива огъня. Прицелвайки се в могъщ змей, хвърленият камък се удря в скалата. Избухва пламък. Шахът учи хората на ковашки занаят, да напояват и обработват земята. Той устройва празник на огъня. Борбата със силите на злото се продължава от Тахмурес, който царува тридесет години. Удава му се да оседлае бога на злото Ахриман и започва да язди врага на човечеството. Тахмурес унищожава две трети от бесовските пълчища, а други зли духове, откупвайки своя живот, научават шаха да пише на тридесет езика, в това число на пехлевийски, гръцки, арабски, персийски, согдийски, китайски.

Джамшид започва своето седемстотингодишно царуване блестящо.

Той учи хората да правят оръжие, да предат лен, вълна, да точат коприна и да шият дрехи. Шахът разделя поданиците си на четири съсловия: жреци, воини, земеделци и занаятчии. Джамшид принуждава злите духове да работят за хората, да правят тухли, да строят домове.

Но Джамшид се възгордява, казвайки, че светът е такъв, какъвто той го е устроил. И бог го лишава от своята милост и закрила. В дастана (поемата) за Джамшид е включено и сказанието за арабския цар-змей Зохак и неговия баща Мердас.

Мердас управлява страната в пустинята на копиеносните конници (така Фирдоуси нарича Арабската пустиня). Той е добър и великодушен, докато сатаната (Иблис) отклонява от праведния път неговия син Зохак. За да завземе престола, синът става отцеубиец и се превръща в цар-змей, тъй като от целувката на злия дух върху раменете му израстват две черни змии, които трябва да бъдат хранени всеки ден с мозъка на двама юноши. Философската метафора на поета е олицетворение на злото, върху което се крепи властта на арабския цар Зохак, чиято сянка ще пада векове върху съдбата на иранския народ.

Джамшид

Зохак се възкачва на иранския престол. Смъртта на Джамшид

Иранската земя потъна в кърви;

ехтеше боят кой да бъде първи

сред знатните мъже, кой — знаменит.

Прокле народът своя шах Джамшид.

И сякаш че помръкна светлината

над неговия трон и над страната.

Въставаха иранските князе,

вражда непоносима ги обзе.

Поведе всеки своята дружина

да лее кръв, намразил властелина.

Напуснаха велможите Иран

и скоро спряха те в Арабистан.

Вървеше слух, че в този край живее

цар-змей, същ дракон; всичко той владее.

Иранците решиха, че Зохак

ще ги сдружи под царския си стяг;

предложиха му трона стародавен,

нарекоха го властелин преславен.

И драконът, подобно ураган,

пое към трона златен на Иран.

Бойци арабски и ирански воини —

събра отвред под знамената бойни;

и към двореца с тях пое на път —

по-тесен и от пръстен бе светът

за шаха, що преследван от съдбата,

се би, ала изгуби той борбата.

Джамшид остави родната страна,

войската, тронът, шахската хазна;

избяга и потъна сякаш в мрак,

отне му трона царят-змей Зохак.

И никой вече цели сто години

не го видя под небесата сини.

Но се разчу, че този властелин

се крие нейде край брега на Чин.

Намери го тогаз веднага змея,

омразата бе страшна у злодея:

той каза да го разсекат на две.

И тъй, след толкоз много векове

умря Джамшид, прие съдбата божа,

макар веднъж да бе избягнал ножа.

Но ето че смъртта го похити —

тъй сламката към янтъра лети.

Кой толкова престола е владял?

И много ли добро е той видял?

Над него прошумяха седем века,

днес с радост, утре със съдба нелека…

Какво, че си роден за дълъг път,

щом ще е тайна пак за теб светът?

За миг съдбата ще те приласкае,

и с думи като мед ще те обае;

ще се покаже благосклонна тя,

към теб ще бъде щедра в любовта,

и ти, щастлив, повярвал на лъжите,

ще тичаш след миража на мечтите —

но тъй ще те измами някой ден,

че в миг ще се огледаш изумен.

Какво, че съм роден със райско име,

по-скоро, боже, от скръбта спаси ме!

Арабският цар-змей Зохак владее иранския трон хиляда години. Изчезва правдата, порокът става явен, злите духове творят зло.

Зохак сънува страшен сън. Някакъв лъчезарен юнак го побеждава в бой. Мобедите обясняват съня: в рода на Тахмурес ще се роди юнак, чието име ще бъде Феридун. Той ще го свали от престола.

Сънят се сбъдва. Феридун се ражда — строен като кипарис и с юнашка мощ. Баща му загива от ръката на Зохак. Голям и силен, виждайки злото, Феридун се заклева да освободи иранската земя от царя-натрапник.

Зохак е смутен. И напразно търси начин да погуби Феридун. Времето на злото е изтекло.

Зохак

Зохак и ковачът Каве

Най-тежките си дни Зохак дочака,

боеше се, че Феридун-юнака

ще го свали от славния престол;

прегърби се, подобно скършен ствол.

Веднъж постави чудната корона,

огрян от злато седна върху трона,

велможите събра с държавна власт,

да му помогнат в този труден час,

И тъй с тъга продума на мъжете:

„О, вий, що украсявате царете!

Към трона се насочва моят враг,

тук всеки знае смелия юнак.

Но мигар трябва, щом е тръгнал с ножа,

сред вас за нищо да не се тревожа.

Реших войска огромна да създам —

от диви и бойци — за бой голям.

Подайте ми ръка в дълга върховен,

че нямам сили пред мига съдбовен.

Сега ми подпишете грамота,

че аз като сеяч през пролетта

съм сял добро със мисъл справедлива,

че любовта ми към Иран е жива.“

Изпълнени от страх пред господаря —

да, всеки помощ обеща на царя.

Един след друг подписаха лъжите,

макар и с друго чувство във душите.

Но пред вратата тронна в този миг

се чу от мъж един отчаян вик.

Доведоха го там бойците ратни,

поставиха го сред мъжете знатни.

И царят го попита с мрачен тон:

„Какво те мъчи тук през моя трон?“

Дошлият се заудря по главата:

„Пристигнах, за да търся правда свята!

О, царю, ден и нощ как вече плача,

но няма милост за Каве ковача.

Не цар-злодей — бъди ти справедлив,

ще те прославям, докато съм жив.

Ти, който имаш този свят велик,

сърцето ми пробождаш всеки миг.

Щом мене мразиш толкова дълбоко,

защо отне децата ми жестоко?

Аз имах осемнайсет синове —

един остана само у Каве.

Последният, чиято кръв желаеш.

Защо поне за миг не се разкаеш?

С какво, кажи, пред теб се провиних,

че толкова отрова аз изпих?

Ти виждаш, царю, във каква съм яма,

но гледай да не паднеш в по-голяма!

Прегъна ме на две съдбата зла,

умът се лута като във мъгла.

Отлитна младостта ми без децата;

и как без тях живея на земята?

Все има край дори ненавистта,

понякога изчезва и смъртта.

Безкрайна ли е твоята омраза?

Със непозната злост ме ти наказа.

Аз съм човек обикновен, ковач,

ала защо ме изсуши от плач?

Нали си властелин, цар-змей на трона,

но где е твойта правда, где закона?

Земята цяла имаш ти самин,

а ние — само скръб под свода син!

Сега е време да разкажеш тука

на злото за коварната наука,

да ми дадеш отчет как аз — Каве —

ти дадох седемнайсет синове,

със чийто мозък, змейо кръвожаден,

се хранеше на трона безпощаден.“

За пръв път чул такива зли слова,

Зохак мълчеше, тъжно свел глава.

И заповяда тихо на слугата

синът да бъде върнат на бащата.

След туй предложи на Каве той сам

да се подпише до мъжете там.

Но щом прочете грамотата гнусна,

ковачът с гняв велможите напусна

и каза: „О, слуги на Ахриман!

Забравили сте вече за Яздан!

Отправили сте погледи към ада

и чакате от дявола награда.

Аз няма да подпиша, туй е грях,

от тебе, царю, хич не ме е страх!“

Разкъса грамотата той за миг,

с нозе я стъпка — гневен и велик;

и със сина си, през врати и зали,

напуснаха двореца като хали.

Велможите прославиха Зохак

и промълвиха: „Властелине драг!

Дори и ураганът поднебесен

звучи край тебе като нежна песен.

А как така един ковач безправен

говори с господаря като с равен?

И туй, що беше знак на верността,

разкъса той, усетил смелостта;

излезе със омразата-море,

при Феридун навярно да се спре.

Такива в този свят не са родени;

от случая сме просто изумени.“

Отвърна царят на мъжете знатни:

„Словата са за мен невероятни,

но още щом го чух навън да стене

и във часа, когато спря пред мене —

то сякаш се издигна с тъмна власт

една стена желязна между нас.

А щом се и заудря по главата,

усетих, че замря у мен душата.

Какво ме чака в утрешния ден!

За всички е въпрос неразрешен.“

Ковачът вече бе далеч от входа.

Събра се на пазара в миг народа,

че да въстане викаше Каве,

от злото царско да се отърве.

И в този час на откровеност божа,

спали си той престилката от кожа,

на копието я набучи там,

изви се прах като пред бой голям.

Каве зовеше хората под стяга:

„Хей, вие, всички със душа преблага!

Единствен Феридун след дни сурови

ще ни спаси от царските окови.

Напред към него — всички до един

под сянката на този славен син!

Напред, че Ахриман владее трона

и ненавижда даже небосклона!“

Каве вървеше непреклонен, строг,

прииждаше и хорският поток

под този кожен стяг, що там плющеше,

и верен знак на бъдещето беше.

Узна къде е пътят към юнака,

иранците поведе, без да чака.

Пред Феридун спря старият ковач;

от него бе приет като водач.

И стяга от престилката ковашка

направи знаме на страна юнашка,

извезано с брокат от Рум, с атлаз,

и с герб от чисто злато и елмаз.

Почиташе го царят лъчезарно,

че знамето бе бъдещето вярно,

що щеше да сияе векове:

той го нарече — Стягът на Каве.

И всеки, след това дошъл на трона

го украсяваше като корона.

Сияеше престилката в света

с невиждана от всички красота.

Неповторим блестеше и броката

над злото вековечно и тъмата.

То, сякаш слънце в нощната мъгла,

се носеше върху лъчи-крила.

И нови дни изгряха в небосвода

утеха и надежда за народа…

Феридун се стяга за бой със Зохак. С помощта на ковача Каве той приковава царя-змей върху една от скалите на планината Демавенд.

Новият владетел Феридун, произхождащ от старата шахска династия на легендарния Джамшид, има трима синове: Селм, който възглавява Рум (Византия); Тур, който получава от баща си Туран; и Иред (Иредж), който става шах на Иран.

Селм и Тур завиждат на по-младия си брат, станал любимец на бащата, и злодейски го убиват. При Феридун пристига конник, който донася главата на Иред. Потресеният Феридун узнава, че младата робиня Махафарид е бременна от Иред.

Ражда се момиче и когато то става голямо, Феридун дава дъщерята на своя покоен син на племенника си Пешенг.

От този брак се ражда син, когото наричат Менучер.

Престарелият Феридун не може да отмъсти за смъртта на своя любим син. Това прави Менучер.

Възмъжал, той събира войска, разбива дружините на Селм и Тур и обезглавява злодеите.

В края на живота си Феридун възкачва на престола Менучер. При младия шах Менучер пристига юнакът Сам, владетел на областта Систан, и казва, че е готов да служи вярно на шаха. Друг приближен на шаха става Каран, син на ковача Каве.

Така завършва митичната част на „Шах-наме“. Сказанието за Зал, син на Сам, и неговата възлюбена Рудабе, която по майка произхожда от рода на Зохак, е начало на юнашкия епос в поемата на Абулкасим Фирдоуси.

На него се дължи и световната слава на произведението.

Зал и Рудабе

Рождението на Зал

Сега започва повестта омайна,

дошла до нас от древността сияйна.

Послушай, сине, туй, което знам,

за злата орис на юнака Сам.

Бездетен беше той и му тежеше,

ала надежда в свойта гръд таеше.

В покоите живееше една

красавица, подобна на луна:

с лице-трендафил, мускус чер-къдрици,

с дълбоки като тоя свод зеници,

и обич, що с годините расте —

от нея Сай очакваше дете.

Роди се в ден чудесен; младенеца

и като слънце озари двореца,

че бе красив, но сякаш за печал —

с коса бе той на старец побелял.

Не казаха на Сам една неделя,

лош знак бе беловласата къделя!

В дома жените от зори до здрач

над младенеца стенеха от плач.

Не смееха да кажат на юнака,

че старец-син след толкоз дни дочака.

Но бе една сред тях като лъвица,

не знаеше какво е страх, умница;

при Сам тя влезе с трепетната вест

и почит му отдаде там, и чест;

„Привет на Сам, прослава за героя,

да побеждава враговете в боя!

Бог даде туй, което ти мечта

с най-хубавото чувство на света.

Боецо чуден, със съдба велика,

роди ти син жената лунолика.

Повярвай, не дете — а сякаш лъв:

не е бил раждан друг храбрец такъв.

По-бял и от сребро, звезда — лицето,

без недостатък се роди детето,

освен един — невръстният витяз

на тоя свят пристигна беловлас!

Но ти го приеми със радост свята,

такъв ти е изпратен от съдбата.“

И към покоя Сам пое тревожен,

какъв ли жребий беше тук заложен!

Във люлката лежеше засиял

синът му, ала странно побелял.

Прекрасен, даже с хубост непозната,

но като сняг белееше косата.

Щом всичко туй видя юнакът сам,

заплака от обида и от срам,

замислен за насмешките човешки;

минутите за него бяха тежки.

Издигна в отчаяние ръце

и тъй изрече, с кърваво сърце:

„О, ти, що вредом побеждаваш злото

и с благодатна власт твориш доброто!

Щом толкова пред теб съм съгрешил

и щом на Ахриман съм вече мил,

от дън душата грешникът те моли,

да го спасиш от мъки и неволи.

Как може този срам да се търпи —

кръвта ми гневно в жилите кипи,

че младенецът е на злото син;

очите — черни, къдрите — жасмин.

Когато дойдат тук бойците смели

и зърнат в миг косите побелели,

какво ли да им кажа аз, че мигар

не е от пери или пък е тигър?

Открито или тайно, изведнъж

ще ми се смее всеки славен мъж.

И може би ще трябва да замина

завинаги от своята родина.“

Излезе Сам до болка разгневен

на жребия, от свода предрешен.

И на слугите даде той детето,

отнесоха го в оня край, където

от векове Елбурз като кубе

подпира вековечното небе.

Там птицата-орел гнездо бе свила,

тя сякаш беше за върха закрила.

Оставиха сина му беловлас и

минаха години оттогаз.

Не знаейки какво твори съдбата,

лежеше младенецът под скалата.

Към своя син бащата бе жесток,

но милосърден се оказа бог.

Лъвицата на свойто лъвче даже

така в степта безводна ще му каже:

„От мене кръв да сучеш всеки миг,

пак няма да те смятам за длъжник.

В сърцето ми си ти, и няма сила,

която живи би ни разделила.“

А беше той захвърлен и нерад,

пищеше страшно ден и нощ от глад.

Ту своя палец смучеше момчето,

ту с тъжен вик раздираше небето.

В гнездото бе се свършила храната —

Симург криле разпери в синевата,

ала дочу плача и в миг видя

детето, що разтърсваше света.

То беше голо, без храна, скалата

му беше люлка, майка пък — земята;

наоколо — вековни канари,

и слънце, като пламък що гори.

Дори тигрица да го бе родила

и тя от този пек би го спасила…

Внезапно трепна скалният орел;

той, бързокрил, за плячка бе поел —

но ето че от облаците слезе,

със ноктите го сграбчи и възлезе

на най-високия планински връх,

где гладните му пилци, още с мъх,

го чакаха: детенцето положи,

храна чудесна днеска им предложи.

И тоя път бе милостив Яздан:

закриляше го със могъща длан.

Със кървавите си сълзи детето

затрогна на орлетата сърцето.

Плени ги с дивна хубост, с чистота,

и чудо — в тях припламна любовта.

От своята храна му отделиха,

наместо с мляко, с кръв го напоиха.

Летяха тъй година след година;

растеше младенецът — юначина,

до облаците чак издигна стан…

Наблизо мина някакъв керван;

един от пътниците забеляза

чудесната осанка на витяза,

със рамене — гранит, а кръст — тръстика,

Навред пое мълвата многолика.

И скоро Сам, сред шепота жесток,

узна за своя син, спасен от бог.

Сам вижда насън своя син и го намира в гнездото на приказната птица Симург

Ала веднъж, тревожен в полумрака,

във сън дълбок унесе се юнака.

И ето туй, което той видя:

от Индия препускаше в езда

един могъщ и ненагледен воин;

до него доближи и най-спокоен

поде за белокосия му син,

що на Елбурз бил вече исполин.

Събуди се, продума с устни бледи

да дойдат най-големите мобеди,

разкри съня си воинът-великан,

разказа за случайния керван.

И продължи: „Сега ми вий кажете,

със ум висок пред мене отсъдете:

ще се спаси ли моя син прочут?

Или е вече прах от пек и студ?“

Зарадваха се мъдреците там,

като един отвърнаха на Сам:

„Кое сърце роптало би към бога,

щом той за всичко живо е залога.

Лъвът и тигърът, в степта що скитат,

във глъбините на морето китът —

милеят нежно те за своя род,

признателни към този вечен свод.

Единствен ти престъпи с гняв завета.

Детето си зарад косата клета

захвърли ти и вече не видя.

Но мигар туй е срам или беда?

Пред теб се мержелее път далечен;

и вярвай: твоят син не е обречен.

И студ, и пек дори не би сломил

тоз, който вече е на бога мил.

Затуй падни пред него на колене

и питай го за пътя най-смирено.“

Решиха да замине във зори

към стръмните планински канари.

Стъмни се пак, и пак заспа бащата,

измъчен, със съмнение в душата.

И засънува: стяг до стяг развян

се спускаха насам от Хиндустан.

Сияеше пред славните дружини

юнак, все още малък на години.

От двете му страни съгледа в миг:

съветник мъдър и мобед велик.

Пристигна първият със крачки ядни

и думите му бяха безпощадни:

„О, злонамерен мъж, с позор голям,

от бога който даже няма срам!

Щом твоя син израсна при орела,

какво, че твоята ръка е смела?

Косата ти не е ли беловласа,

защо тогаз се сърдиш на сина си!

Та всеки косъм — черен или бял —

нали все пак Изед го е създал.

Или роптаеш вече пред твореца,

че сменя на главата ни венеца!

Но кой тогаз към твоя син пропъден

показа се добър и милосърден?

Самотните деца закриля бог,

а ти към своя син си най-жесток!“

Сам изрева от мъка за младежа,

така реве лъвът, попаднал в мрежа.

Нима не бе му мило всичко родно:

не бе ли туй възмездие господно?

Той стана и мобедите събра,

и пред бойците с първата зора

потегли към върха, що белоглав

сияеше над свода величав.

Да: планината бе над висините

и сякаш си шептеше със звездите,

там над върха сияен и могъщ

Симург си бе изваял замък същ —

и непристъпен бе в гнездото свое

от абанос, сандал и от алое.

Застана исполинът като ням

пред този чуден поднебесен храм,

подобно кула не с гранит строена;

висока, светла, неръкотворена.

Живееше момчето славно там,

по ръст и по лице — същински Сам.

И коленичи в този миг бащата,

прославяйки горещо небесата,

че са създали птицата — орел,

със непристъпен дом и звездочел.

Помисли той: велик е съдията,

що управлява всичко на земята.

Но към гнездото не съгледа път.

Коза не би достигнала върхът!

Сам търсеше пътека, не намери,

и пак към бог Яздан ръце разпери:

„О ти, навред царуващ, светлината

на слънцето сияйно и луната!

От дълъг път останах аз без дъх,

но моля те сега пред тоя връх:

ако от моя корен е дървото

и момъкът не е дете на злото —

да го достигна помогни ми ти

и милостив, за всичко ми прости!“

Щом изговори Сам докрай словата,

молитвата достигна небесата.

Симург го зърна и от този вик

той се досети във часа велик

защо е тука и какво го води

към тези непристъпни небосводи:

че иде своя син да прибере.

И каза: „О, витязе мой, добре

те гледах аз, но твоя срок изтече,

баща ти под скалите виждам вече.

Дастан аз неслучайно те зовах,

че беше жертва на злина и страх.

Когато утре понесеш венеца,

така да те наричат и в двореца.

Пристигна Сам във този край скалист

и се изправи като кипарис,

за да те върне в своя дом обратно;

за него ти си бъдещето златно.

Решавай — двама в миг ще полетим

и долу ще те спусна невредим.“

Закриха сълзи взора на момчето,

въздишка то отрони от сърцето.

Макар от хората да бе далеч,

научи го Симург на хорска реч.

И думите разбираше Дастан,

от знания той беше обладан.

Не само с мощ го беше бог създал —

и ум, и слово той му беше дал.

Извика то: „О, мигар е възможно

да нараня сърцето ти тревожно!

Гнездото ти — това за мен е трона

и твоето крило ми е корона.

След бог Яздан най-близък си ми ти,

със твоя образ слънцето блести.“

Симург отвърна: „Там, в двореца славен,

и върху трона, що е богоравен,

едва ли ще тъжиш за моя дом,

ти би си спомнял само крадешком.

Но аз не ти говоря със коварство —

в Забулистан ти ще получиш царство.

Бъди щастлив, о, Нариманов внук:

там радост ще намериш, а не тук.

Превратна е съдбата; за добро

сега вземи от мен едно перо.

Когато налети на теб бедата

или съгледаш злото пред вратата —

към огъня го поднеси тогаз

и още в този миг ще дойда аз.

Не бях ли този, що те приюти

и под чие крило израсна ти?

Чер облак — ще се спусна аз през злото,

отново да те върна във гнездото.

Прощавай, сине, дълъг път поел,

помни докрай закрилника — орел.“

И той го сграбчи с ноктите си смели,

понесе го към облаците бели,

от мълния дори по-устремен.

Бащата ги посрещна, удивен

от своя светъл син, същ слон във ръста,

косите му достигаха до кръста.

От радост плачещ, Сам склони глава —

пред птицата — с признателни слова,

и каза: „О, цар-птица, неслучайно

ти съществуваш в битието тайно:

простираш над нещастните крило,

обидените пазиш ти от зло,

за ядните сърца си вихър същ;

и вечно остани така могъщ!“

Завърна се орелът в небесата,

изпратен от сина и от бащата.

И Сам погледна своя славен син,

достоен беше той за властелин:

лицето — слънце, а гръдта на лъв,

сърцето бие със юнашка кръв;

устата-лал, страните-запламтели,

очите-огън, със ресници бели.

Ако не беше бялата коса,

би го сравнил със капка от роса.

Просветна във душата на юнака:

„О, сине мой, ти радостта дочака!

Прости ми за обидата, прости

вината ми, не ме презирай ти.

Пресяда в гърлото ми всяка глътка,

но върнеш ли се в моята прегръдка,

ще падна аз на колене пред бог

и няма да съм вече тъй жесток;

на теб едничък занапред ще служа,

дано от днес сърцето ти заслужа.“

Той даде знак, донесоха доспехи,

синът облече сърмените дрехи,

кон-вихрогон сияйно оседла

и вдигнали за славен път чела,

Зал-Зер бащата казваше му вече,

преди — Дастан орелът го нарече.

Посрещаха ги вредом на тълпи,

с души, в които радостта кипи.

От всеки склон прозвъннаха литаври,

изви се прах, летяха клонки лаври.

Тръба засвири, гръмна барабан,

звънци, индийски тъпан — ураган.

Летяха пред кервана с вик ездачи,

събирайки все нови посрещачи.

И ето че дойдоха в своя град

юнакът славен и витязът млад.

Шах Менучер узнава за Сам и Зал и ги кани в двореца

И скоро шахът на Иран узна

как Сам в онази стръмна висина

откри сина си; и ръце разтвори

към бог похвални думи да повтори,

че двама синове му беше дал

и всеки бе от хубост засиял.

Зерасп бе смел, витяз бе и Новзар,

със чест и разум и пред млад, и стар.

Новзар повика той сега пред трона,

поръча му да оседлае коня

и да отиде при юнака Сам,

сина му славен да погледне там;

по царски да го поздрави, прегърне

и на бащата милостта да върне:

с молба — да дойде в шахския дворец

и да разкаже старият храбрец

за своя син; и пак в Забулистан

да се завърне войнът увенчан.

Новзар за миг изчезна в прахоляка

към областта васална на юнака.

Той го посрещна със душа честита,

прегърна го, за своя шах попита,

за славните велможи на Иран —

бе разговорът от сърце желан.

Чул след това за волята на шаха,

усети Сам в сърцето радост плаха,

привърши бързо своите дела

и сякаш че понесен от крила —

с Новзар пое на път към Менучер,

след тях на слон потегли и Зал-Зер.

Пред столицата чакаше войската,

че тъй бе казал шахът на страната.

Щом стяга на Каве се мярна там,

пеша към своя шах се спусна Сам,

целуна пред нозете му прахта

и каза: „Вечен да си ти в света!“

Но шахът му посочи коня вран.

И тъй в двореца влезе със Дастан,

след Менучер и неговия син,

днес — княз, а утре — славен властелин.

Възложил кеянидската корона,

възлезе Менучер честит на трона.

От две страни той беше обграден

от Сам и пълководеца Карен.

Но ето че красив, невероятен,

с венец рубинен и със жезъл златен

доведоха пред Менучер и Зал:

бе чуден този момък засиял

и премогъщ, какъвто в този свят

оставаше до днеска непознат.

Тогава шахът каза милостив:

„Бъди към него, Саме, справедлив.

Да не изпита мъка и тревога,

почитай го със почитта към бога,

че както виждам — ще е смел боец,

достоен мъж, а в мислите — мъдрец.

И научи го смело да воюва,

и как с мъжете славно да пирува.

Щом само във гнездото е живял,

света сега да опознае Зал.“

И Сам разказа, спомняйки си бледен,

как беше той от Ахриман подведен

сина си да захвърли; как орела

го е понесъл в миг като газела,

и как и със какво е хранен там —

на шаха всичко тъй разказа Сам:

„От много време шеташе мълвата

за Зал и за Симург, за планината.

Единствено покорен на Яздан,

напуснах аз двореца осиян.

И тръгнах към Елбурз, облегнал рамо

на облаците в стадото голямо.

Видях гнездо върху самия връх,

да го достигне — няма никой дъх.

Видях и Зал сред малките орлета,

ще кажеш, че са с него те близнета.

Намерил Зал под синия покров,

в сърцето си усетих аз любов.

Но колкото и да стоях тревожно —

да се кача там беше невъзможно.

И всичко бе за мене като сън,

а мъката бодеше, сякаш — трън.

— Всевишни боже! — паднах на колене. —

Всеправедни, към тебе всичко стене.

По своя воля свода ти въртиш:

и благодатен над света стоиш.

Разкаян, грешникът пред теб се свежда,

да го изпълниш с радост и надежда.

На милостта ти се надявам аз,

спасението е във твойта власт.

Там, момъкът, израснал под крилото

на птицата — от мен изпитал злото, —

що роден дом под небесата сини

гнездото бе му толкова години,

е моят син; върни ми го или

ме отнеси в небесните мъгли!

Не ме наказвай, боже, за злината,

и вечно ще те славя аз в душата.

Такава беше към Яздан молбата;

и беше чут наистина бащата.

Могъщият Симург криле разпери,

при Зал в гнездото мигом се намери.

Пак се издигна като облак цял

и с ноктите си ми донесе Зал.

То сякаш че на мускус замириса,

учудена, душата ми се слиса.

Но скоро се ОГЛЕДАХ, звездочел,

с любов към Зал, към чудния орел,

че той като кърмилница велика

запали пак на моя ден светлика.

Прославих го от оня стръмен склон,

наведох се в признателен поклон.

Сина ми той остави и отново

нагоре литна със сърце орлово.

И ето го пред тебе моят син,

що ме избави от скръбта-пелин.“

Зал се завръща в Забулистан

Да дойдат — каза шахът — мъдреците,

гледачи-звездобройци и жреците,

за да открие нечий ПОГЛЕД взрян

звездата превелика на Дастан!

Със Зал какво ще стане подир време?

Къде ли след гнездото ще поеме!

И ето, звездобройци — цял рояк —

огледаха небето звездно пак

и известиха шаха с реч щастлива:

„Да бъде вечно твойта сила жива!

Ще стане Зал най-славния боец,

велик владетел, още и — мъдрец.“

Въздъхна шахът с поглед осиян;

въздъхна и бащата възгордян.

След туй получи дарове богати,

до днес невиждани и непознати:

коне арабски, приказни юзди,

ндийски саби с накит и резби,

атлази, кожи, сърмени постели,

килими и корали заблестели,

неволници от Рум със златни гривни

и диадеми, и елмази дивни;

потири със рубин и със сапфир,

от злато и сребро блюда за пир —

догоре с амбра, камфор и шафран.

Товареха на славния керван

доспехи за юнаци увенчани:

стрели и копия, и боздугани,

венец, престол и пръстен с корналин,

и пояс златоткан за властелин.

И шахът указ след това подписа,

със който Сам с владение сдоби се;

Кабул му беше даден, Май и Хинд,

и от брега на Чин, та чак до Синд,

земите Бост, забулските предели.

О, всички там му биха завидели.

Ударен бе и шахският печат.

Готов бе и керванът пребогат,

пристъпи Сам, решил да се сбогува,

и каза: „Вечно шахът да царува!

От рибата до небосвода син,

кой знае като тебе властелин!

Ти — ласкав, мъдър, на честта — радетел

на светлината наша си владетел.

Съкровищата в твоя взор са прах,

да бъдеш вековечен като шах!“

Юнакът се наведе до земята,

литаври огласиха небесата.

И към Забул пресветъл пътя хвана,

народът се тълпеше край кервана.

И ето го Нимруз посред степта,

бе долетяла вече там вестта,

че Сам се връща в своите палати

със шахски указ, дарове богати.

Сияеше Систан подобно рай

със амбра и шафран от край до край,

с дъх мускусен, с цвят златен; за награда

дирхемите валяха над площада.

Вълнение обзе бойците смели,

със погледи, от радост заблестели.

Пред стария юнак, възседнал кон,

велможите се свеждаха в поклон —

почитайки сина до небесата

и княза на Забулистан — бащата.

Прославяха ги там на шир и длъж,

обсипан беше Зал с елмазен дъжд.

И след това систанските юнаци,

по чест и ум или по ратни знаци,

получиха от Сам достойна дан,

и по заслуги стари, и по сан.

Сам предава княжеството на Зал

Сам нищо не спести под небосклона,

за да подготви своя син за трона.

Повика във двореца мъдреците,

поведе с тях беседа за звездите.

А след това бащата-исполин

започна разговор за своя син:

„Получих Менучеровото слово

дружините да поведа отново.

Ще ида най-напред в Мазендеран,

а след това ще вляза в Горгсаран.

Но моя син оставям на престола,

че е достоен той за ореола

на славата… Нали на младини

аз го захвърлих в мъки и злини!

Оставих го, макар дарен от бога,

че бях обзет от злоба и тревога.

Но славният Симург го приюти,

Яздан над него бдеше във беди.

Захвърлих го, а там, в оная вис,

той се издигна като кипарис.

Но във деня на прошката всеблага

бог ми го върна със душа предрага.

И ето че сега на трона сяда,

да бъде той за вас като награда.

На знания и разум го учете,

във всички чудеса го посветете.

Обичайте го, и сърдечна реч

умело да владее вместо меч.

А аз, по заповед на властелина,

ще защищавам нашата родина.“

Продума на Дастан: „Бъди щастлив,

във всяко свое дело — справедлив!

И не забравяй ти Забулистан,

от шаха на Иран си увенчан.

Сред шум и смях, със чудните велможи

пирувай славно под звездите божи.

Пази и ключовете от хазната;

щом си богат, ще е добре страната.

Цени това, що чисто в теб блести;

но радостите царски не пести.“

Ала синът му отговори с мъка:

„Как мога да остана тук в разлъка?

Навярно съм осъден да живея,

макар и грешен, на скръбта в елея.

Ти повече не ме оставяй сам —

нима отдавна ме намери там?

О, толкоз време аз живях в гнездото,

кръв пиех на орела под крилото,

що бе за мен кърмилница добра;

орлетата ме топлеха с пера.

Сега отново съм на скръб обречен…

Ала такъв е моят жребий вечен!

На розата аз само шипа знам.

Но тъй решил е съдникът голям.“

„Скърбиш ли — Сам отвърна на момчето,

излей докрай скръбта си от сърцето.

Но знай, че звездоброецът прочете

по звездното писмо на световете,

че ти ще имаш княжески венец,

войска и трон, робини и дворец.

Забул е твой, отдай му ум и сили,

щом за престола с теб сме се родили.

Събирай тука и почитай в двора

бойците храбри, учените хора.

И към науките върви напред,

за плодовете им ще дойде ред.

Пирувай и дарявай всички щедро,

небето над Систан да бъде ведро.“

Той даде знак. Забиха барабани,

издигнаха се щитове ковани.

Тръби индийски огласиха входа,

звънци забиха, стана черен свода.

И Сам напред дружините поведе,

глава след него всеки с почит сведе.

Два прехода измина Зал с бащата,

да види как предвожда се войската.

След туй в прегръдка го пое юнака

и скръбно пред дружините заплака.

Премрежи се и погледа на Зал,

че толкоз мъка той не бе познал.

Помоли го да тръгне в път обратен

и да възлезе на престола златен.

Завръщаше се Зал с печал горчива,

не можеше скръбта си той да скрива.

Но ето, седна на престола той,

и — в златото — усети миг покой,

със жезъла си бикоглав, с венеца,

що като слънце светеше в двореца.

Велможи знатни от страни далечни

пристигаха със думи най-сърдечни.

Той разговаряше със мъдреци,

днес със юнаци, утре със жреци,

и бяха чудни дългите беседи,

подети от най-умните мобеди.

Оставаше в сърцето му следа.

Зал стана умен, чист като звезда.

И по достойнства беше той преславен,

не бе роден витяз на него равен.

А във делата войнски и ездата

елейно го прославяше мълвата.

И бе с такава чудна красота,

че всички той омая по света.

Сияеха и глупави, и мъдри,

щом зърнеха сребристите му къдри.

Зал пристига при кабулския владетел Мехраб и се влюбва в дъщеря му Рудабе

Веднъж Дастан поиска да обходи

земите на баща си, да преброди

това, което шахът бе им дал.

И със другари верни тръгна Зал

към южния и тих индийски край:

зовяха го Кабул, Донбер и Май.

Опънеха ли шатрите чудесни,

звъняха чаши и ехтяха песни,

за славна чест на царската хазна…

Така бе в тази приказна страна.

И ето, след Забул в Кабул витяза

пристигна, по-сияен от атлаза.

Царуваше тогава в този град

Мехраб и беше властелин богат;

с лице-зора, със стъпки на фазан,

същ кипарис бе неговият стан;

мобед бе по сърце, боец — в душата,

с ръка юнашка, с разум във главата.

Той на Зохак-арабина бе внук;

но щом възлезе на престола тук,

редовно плащаше на Сам налог,

че славен бе юнакът, ала строг.

За Зал когато бе вестта дочул,

Мехраб напусна призори Кабул.

А робите, с вързопи във ръцете,

последваха забързано конете,

понесли мускус, амбра и динари,

брокати, кожи и коприни стари,

венеца царски — целия в елмази,

верига златна, пръстени, атлази.

Вървяха след владетеля бойци —

от род и от коляно храбреци.

Щом Зал разбра, че този цар сияен

е тръгнал да го среща, всеотдаен,

пришпори коня да го поздрави

и радостни слова да промълви.

На трона светлосин приседна госта

и най-напред за него беше тоста,

издигнат от Дастан, що даде знак

да закипи тук пир за царя драг.

Искреше вино, стенеше рубаб,

витязът поглед прикова в Мехраб,

че беше царят със осанка стройна,

с реч ласкава и със душа спокойна.

И Зал прошепна, просто поразен:

„От род безсмъртен този е роден!“

Когато след това Мехраб се вдигна

и облаците с рамена достигна,

Зал каза на велможите: „Къде ли

такъв юнак достоен сте видели?

Светът не знае друг боец по-славен.

Навярно в боевете няма равен.“

Един от царските слуги тогава

дойде при Зал, започна реч такава:

„Витязе, под кабулското небе

живее дъщеря му Рудабе,

с топола-стан, като зора сияйна,

от слоновата кост е по-омайна.

Във две ласа смолисти до петите

се вият по снагата и косите.

Страните и пламтят, подобно жар,

а устните и имат цвят на нар.

Очите и са нарциси — зорници,

криле на гарван — нейните ресници.

И веждите — два лъка от Тараз:

чер мускус, но със блясък на елмаз.

Дъхът и е от амбрата по-свеж.

Тя цялата е пролетен цъфтеж.

И с погледа си — прелестна и млада

тя обещава радост и наслада.“

Чул всичко туй за чудната девица,

смути се Зал, отпусна той десница.

Ако бащата бе като зората —

тогаз каква ли ще е дъщерята?

Той цяла нощ не мигна, закопнял,

че образът и беше като лал…

Светът осъмна слънчев и кристален

и Зал се вдигна пак в деня реален.

Събраха се забулските велможи;

препасан с меч, един от тях доложи,

че прещастлив към шатрата на Зал

владетелят Мехраб се е задал,

със свитата си сред поле широко;

„Сторете път!“ — се чуваше високо.

И ето че оставил своя кон,

Мехраб се сведе в радостен поклон,

пристъпи към сияйния престол,

где беше Зал — филиз от древен ствол.

Витязът го посрещна и прегърна,

с най-ласкави привети го обгърна

и промълви: „О, твой е моят трон,

венецът, мечът, славният ми кон.“

Мехраб отвърна: „Господарю мой,

щастлив съм, че видях такъв герой!

Едно желание ме осени

и мисля, че не ще те затрудни:

ела на пир, да заблести двореца,

че като слънце е за мен храбреца.“

Но Зал се сепна: „Не, това не може,

на пир у друговерец да съм, боже!

Страхувам се, баща ми ще узнае;

дори и Менучер ще възроптае,

че със езичник съм седял на пир,

под блясъка на златния потир.

Поискай друго, със сърце готово

аз ще изпълня казаното слово.“

Мехраб похвални думи пак изрече,

но тайно — нечестивец го нарече.

Наведе се за слава и за чест,

и шатрата напусна с благовест.

Изпрати го с похвали и витяза.

А тлееше у знатните омраза,

че бе Мехраб от зли души роден;

от друга вяра беше озарен,

и кой от тях би го почел със слово?

Но чувайки, що каза Зал, отново

започнаха да хвалят госта драг,

възнасяха го до небето чак,

повтаряйки, че бил добре почетен,

ала мигът бил просто мимолетен

за този славен воин-кипарис,

с такива благи думи, с поглед чист.

Ала страстта у момъка пламтеше,

над разума му вече тя летеше.

И чуйте, що един арабски цар,

е промълвил за тази страшна жар:

„Другар най-верен — туй е моят кон;

прославен съм под този небосклон.

Способна е единствено жената

да влее смут в покоя на душата.“

Разкъсан от съмнения, смутен,

гореше в огън Зал и нощ, и ден.

Объркваха се мисли, чувства, грижи,

в друг свят започна сякаш да се движи —

жадуващ сам за устните и нар…

Зал-Зер бе вече влюбен, пълен с жар.

Рудабе узнава от баща си за Зал и се влюбва във витяза. Тя се съветва с робините

Веднъж, когато разцъфтя зората,

Мехраб се вдигна с трепет във душата.

И щом навлезе в женския покой,

там сякаш две слънца съгледа той:

съпругата Синдохт едното бе,

до него — дъщеря му Рудабе.

Като градина пролетна цъфтяха,

тъй ненагледни и уханни бяха.

И пак благодари на бог бащата,

че несравнима беше дъщерята.

Топола съща под луна през май;

коси — вълни, що обещават рай.

Елмаз и сърма върху плът — мимоза,

и взор, по-мамещ и от райска роза.

Синдохт отвори устни, сякаш лал,

и го попита трепетно за Зал:

„Да те отмине болка и несгода —

ала кажи какво видя под свода?

Какъв е там младежът вихрогон?

Гнездо ли търси, или чака трон?

На хората ли, побелял, прилича?

Мъжествен ли е? И какво обича?“

Отвърна той на своята жена:

„Топола стройна, с лик като луна!

До днеска не открих в земята моя

витяз, що би го победил във боя.

И по рисунките на някой храм

не ще съзреш такъв ездач голям.

Бих то сравнил със лъв, със слон и ведър,

той като нилската вълна е щедър.

На пир край него златото тече,

но в битката безброй глави сече.

Лицето му сияе озарено:

от младостта му то е вдъхновено.

Във боя — бих го приравнил със кита

и като дракон с коня си налита.

И кървави реки пролива в сеч,

че несравним е неговият меч.

Единствен недостатък е косата,

що — бяла — озарява небесата.

Но тя е сякаш само за добро,

пред погледа блести като сребро.“

Щом Рудабе чу тези думи-жар,

лицето и припламна като нар.

Сърцето и заби. Излезе вън…

И зарад Зал забрави хляб и сън.

Страстта и в нея разума помете,

по-други сякаш бяха цветовете.

И затова мъдрецът се цени:

„За мъж не говорете пред жени,

че само звук да ги обжари млади

и те ще изгорят като на клади.“

Тя имаше в двореца пет робини,

приятелки и бяха, и слугини.

И ето Рудабе какво им рече:

„Не мога тайната да крия вече.

Един ли път в минути на тъга

вий нежно ми протягахте ръка.

Сега внимавайте добре в словата

и мъките разсейте във душата!

Изгарям аз, усетих любовта,

бушува страшно в мойта кръв страстта.

И някаква тъга по Зал пламти;

наяве виждам чудните черти,

що разгоряха в мене оня пламък,

що може да стопи дори и камък.

От дън душа ви моля, помогнете,

от бездната на ада ме спасете.

И знайте, че единствено на вас

в скръбта се доверява моят глас.“

Робините я слушаха тревожно:

за тях това бе просто невъзможно!

И гневно тези дяволици пет

отвърнаха, не беше то съвет:

„О, красота, владетелко преславна!

По хубост в този свят не знаеш равна.

От Чин до Хинд говорят всеки час

за тази, що блести като елмаз.

Не знае никой даже и топола

от теб по-стройна, слънце за престола.

По твойто име и по твоя ум

князе въздишат в Май, царе във Рум.

Ти своя дом ли искаш да посрамиш?

Или от глупост себе си да мамиш?

Та този ли, що бе презрян от Сам —

ти искаш да прегърнеш тук без срам?

Къде израсна той — в гнездото диво;

и всеки с пръст го сочи мълчаливо.

Та кой е раждан със коса такава —

и род такъв ли трябва да създава?

Старчок ли беловлас сега ще гали

това, що шахове не са мечтали.

Отвсякъде към теб валят молбите,

ти би била украса за дворците.

Дори със своя образ на луна,

на слънцето би станала жена!“

Внимателно, докрай ги слуша тя,

ала във гняв се разгоря жарта.

Отвърна се, усетила досада,

сурова — бе готова да напада;

посърна в сянка чудният и лик,

от устните и се изтръгна вик:

„Без смисъл всички тези думи бяха,

напразно край ушите ми шумяха.

Каква ли полза от луната има,

ако се гуши в облака незрима!

Не корена ни мами, не пръстта,

омайва ни на розата цвета.

И тоз, що се лекува със оцет,

не се нуждае даже и от мед.

Не искам аз ни кесар, ни хакан,

ни шах, що разполага с цял Иран.

Синът на Сам в душата ми витае:

могъщ, прекрасен, умен… И това е.

Наричайте го див и белоглав,

но той за мен е момък величав.

За други аз да слушам — не желая,

да имат, ако искат, даже рая!

Без да го видя — аз му се обричам,

за всичко, що дочух, го аз обичам.

И не с лице, със своя кичур бял —

с достойнствата си ме е завладял!“

Робините смутено в куп мълчаха,

горчивата и мъка те разбраха

и казаха: „Княгиньо, не тъжи,

а само верен път ни покажи.

След думите ти ние сме готови

да скъсаме душевните окови.“

Обади се една: „О, кипарис,

над нас да свети твоят образ чист!

Да не узнае никой твойта тайна.

А всичко друго — в любовта безкрайна

е наше дело: път ще се намери,

ще станем ний вълшебници и пери.

Ще литнем като птици в небесата,

като сърни ще идем в планината,

но пак ще спре девицата-луна

пред тоз, що има чудо рамена.“

Княгинята в нов трепет се запали

и промълви със устните-корали:

„Щом претвориш сърдечните мечти,

дърво високо ще отгледаш ти,

где твоят разум ще бере с години

сапфири, хиацинти, корналини!“

Робините на Рудабе се срещат със Зал

Робините си тръгнаха веднага

и всяка бе решена да помага.

Облякоха се в сърмени брокати,

накичиха се с рози и позлати

и пролетни поеха към брега

на чудната под слънцето река.

Дошла бе вече новата година;

разтворил шатра в китната долина,

Зал чуваше звънливия им смях,

със името си беше той при тях;

те късаха цветя, редяха китки

и грееха смолистите им плитки.

Лицата им — подобни на цветя;

дойде наблизо тази красота.

Видя ги Зал от трона и попита:

„Кой толкова цветята тук почита?“

Един слуга отвърна с шепот слаб:

„От замъка са те на цар Мехраб,

берат букети и плетат жасмина,

изпратени от младата княгиня.“

Дастан потръпна и напусна трона,

по-ведър му се стори небосклона

и към брега пое със своя роб;

попаднал като че ли във въртоп.

Те го видяха, радост ги обхвана;

но той поиска своя лък, колчана,

че стадо гъски мамеше за лов;

приготви се, наведе взор орлов.

Избра слугата в този миг стрелата,

подаде я на Зал със тетивата.

Витязът викна и с ръка изкусна

стрелата точно в ятото отпусна.

Надолу полетя един гмурец,

пронизан в миг от младия стрелец.

Дастан към своя роб направи крачка:

„По-скоро се върни със мойта плячка.“

Красавецът се хвана за веслата,

понесе го покрай брега реката.

Но ето че една робиня млада

го закачи от росната ливада.

„Какъв е, кой е този исполин

и на коя страна е властелин?

Щом той така владее тетивата,

кой негов враг би си спасил главата!

До днеска в този край не сме видели

витяз, що толкова добре се цели.“

Но робът пръст на устните си сложи:

„Така не се шегуват със велможи.

На Сам е син, Нимруз той има в дан

и го наричат приказно Дастан.

Под слънцето не зная княз по-славен,

по знания и хубост няма равен.“

Засмя се тя и весело му каза:

„Напразно ти ми превъзнасяш княза!

В двореца наш княгинята-луна

блести със по-красива светлина.

От слоновата кост тя по̀ сияе;

топола — с мускусни коси ухае.

Очите и — два нарциса, и вежди,

що сеят в мъжкото сърце надежди.

Лице — омайно, взор — опиянен,

страните и — лале през майски ден.

Устата — малка, как да я опиша,

когато тя едва през нея диша.

Къдриците и сякаш са ласа;

тя е върхът на всички чудеса.

Дойдохме неслучайно от Кабул

да видим властелина на Забул

и някой ден към устните-корал

да се докоснат устните на Зал.

Решено е и няма участ друга:

Зал Рудабе ще вземе за съпруга.“

И щом замлъкна нежната уста,

слугата засия от радостта

и промълви, прехласнат от цветята:

„Ще се ожени Слънчо за Луната.“

Така е бог решил от памтивека,

в любов голяма да гори човека.

Но щом замисли да ни раздели —

два пъти повече да ни боли!

Той къса всичко и го връзва тайно

и любовта се ражда пак омайно.

Но този, що не се ожени — сам

прекъсва своя род, изчезва в срам,

а онзи — само дъщери създал —

ще слуша присмех и ще му е жал.

Дори веднъж орелът якокрил

пред своята орлица заявил:

„Ако излюпиш само женско пиле,

ще го нахраня със отровно биле.“

Слугата се завърна засиял.

Тогава го запита нежно Зал:

„От що се радваш и какво им каза,

че ме огря на зъбите с елмаза?“

И юношата драг от край до край

разкри пред него сякаш земен рай.

Витязът мигновено заповяда:

„Кажи да дойдат в моята ливада!

Към техните букети аз ще сложа

и бисерите от един велможа.

Все още грее синьото небе —

ще ги почака малко Рудабе.“

Загреба той динари и елмази,

поиска и пет рокли от атлази

и заповяда кратко — на петте

дарът вълшебен да се предаде.

След роба млад потеглиха слугите,

атлазът ослепяваше очите.

И юношата пак започна с жар:

„Витязът Зал ви праща този дар.“

Тогаз една робиня се обади:

„Благодарим за царските награди —

но може би ще бъде по-прилично

да чуем всичко от витяза лично.

Що трима знаят — знае го и друг.

Не е ли по-добре да дойде тук!“

И те започнаха да си шептят:

Във клопката попаднал е лъвът.

Зал мил й е, и тя на Зал е мила,

съдба щастлива ги е осенила.

Завърна се любимецът на княза,

и — черноок — подробно му разказа,

каквото беше чул, видял, разбрал

за Рудабе, за устните-корал.

И се отправи Зал тогаз самичък

към девите, към този свят едничък,

роден в Тараз, като цветята свеж,

що пълнеше сърцето му с копнеж.

Пред него и петте се поклониха,

а той попита със усмивка тиха

за чудната княгиня на Кабул —

и вярно ли е туй, що беше чул?

„Една след друга всичко ми кажете,

ала с измислици не ме лъжете.

Ако са верни думите благати,

ще ви отрупам с дарове богати.

Но видя ли неправдата у вас,

пред слоновете ще ви хвърля аз.“

Страните им внезапно побледняха

и пак се поклониха с радост плаха.

Най-младата робиня в този миг

пред Зал изправи ненагледен лик.

И каза: „Вредом в царските палати,

сред майките от родове богати,

нито една не би родила син,

подобен на баща ти исполин.

Не съществува и герой прославен,

по сила и по ум на тебе равен.

И нашата княгиня Рудабе

е несравнима под това небе.

Същинска роза, момина сълза е;

подобно йеменска звезда сияе

и всичко покрай себе си опива;

косата и дъх мускусен разлива.

Ще кажеш, че на ласо тя прилича,

що в плен сърдечен всеки мъж обрича.

Блестящите къдрици — до земята —

като във ризница стои снагата.

Ухае тя на амбра от години

и грее от сапфири и рубини.

Най-чудната девица от Китай

ще бъде само сянка в този край.“

Чул всичко туй, по-светло от елмаза,

опиянен и тих, витязът каза:

„Красавице, как път да се намери

към тази нежна и вълшебна пери,

че огънят на любовта гореща

гори, бушува, предвещава среща!“

Робинята отвърна: „Дай ни дума,

и ще поемем ний назад по друма,

за да разкажем как изглеждаш ти,

за огъня, що в твойта гръд пламти —

и туй ще бъде мрежата, която

ще я плени на трона и от злато.

Попаднала в капана най-изкусен,

до устните ти тя ще вдигне устни.

А ти, когато слезе вечерта,

ела покрай двореца, до зида,

и ласото метни с ръка трептяща…

Така лъвът сърната тръпна хваща.

Прекрасна ли е — сам ще разбереш,

когато пред очите и се спреш.“

Завърна се във шатрата си Зал,

нетърпелив, за ласки зажаднял.

Робините се завръщат при Рудабе

Завърнаха се чудните робини

с по две върбови клонки и гергини.

Ала пред входа царският вратар

започна като някой господар:

„Къде тъй късно скитате в полето,

не виждате ли — притъмня небето.“

Те спряха, но една от тях му рече:

„За този ден не ни кори, човече;

той не е като другите и диви

не срещнахме в ливадите красиви.

Нали пристигна пролетта велика —

цветя да наберем ни тя повика.“

Вратарят каза: „Не сега е ден

на пролетта да бъдете във плен.

Дошъл е знаменитият Дастан,

наоколо е като войнски стан.

Дворецът опустя, че със зората

опъва господарят стремената,

понесен към забулския витяз;

за тях е сладък даже всеки час.

Ако Мехраб ви зърне в миг тъдява,

той ще ви стъпче с коня си тогава.“

Те влязоха в двореца до една

и спряха пред княгинята-луна:

„Не сме видели друг такъв юнак;

лицето — роза, къдрите му — сняг.“

По-силно запламтя кръвта гореща,

мечтаеше княгинята за среща.

От даровете беше тя честита,

а след това девойките запита:

„Какво ви той продума край реката?

Такъв ли е, какъвто е в мълвата?“

Със думи, като нежен развигор,

робините отвърнаха във хор:

„Зал е витяз, какъвто няма втори,

затуй случайно никой не говори.

От славен род, достоен е за цар,

по-силен и по-строен — от чинар.

Красив е като цвят, на ръст — висок,

във кръста — тънък, в плещите — широк.

Очите му — два нарциса красиви,

а устните — корали примамливи.

Велико, нещо лъвско в него има,

сърце и разум, чест — неповторима.

А виж — за белоснежните коси

не е беда — цветът им го краси,

че този шлем елмазен на главата

е сякаш ново слънце за сърцата.

Ще кажеш просто — тъй се е родил,

за да изглежда по-красив и мил.

Сбогувайки се, дадохме му слово,

че ще го срещнеш със сърце готово

за нежни ласки в нощната тъма!

Какво да правим ний, кажи сама.“

Отвърна им княгинята красива:

„Усещам вече аз, че съм щастлива!

Разказват, при орел е раснал Зал,

и нищо, че съвсем е побелял,

та той за мене на лале прилича;

и кой чинара няма да обича!

Разказали за мъката ми знойна,

сега желаете награда двойна!“

Тя се усмихна, светла като жар,

и в миг заруменя, подобно нар,

и рече на най-младата девица:

„Спусни се към витяза като птица!

Пред неговия чар се поклони

и тъй му на ухото прошепни:

«Ти всичко имаш, но ела в двореца,

за да съзреш на младостта венеца.»“

Робинята отвърна с топъл глас:

„За радостта настава вече час.

Бог чу молбата в звездната омая

и нека най-щастлив да бъде края!“

Със своя дом зае се Рудабе.

И всичко засия като небе,

осеяно напролет от звездите;

с портрети царски украси стените.

Брокат постлаха, сложиха коприни,

приготвиха и чашите с рубини.

Блестяха тюркоази и елмази,

струеше дъх на амбра в златни вази,

на момини сълзи и теменуги,

на нарциси, жасмин и още други

цветя, изгрели нежно над съда,

догоре пълен с розова вода…

И този лъх достигаше небето,

че бе роден на Рудабе в сърцето.

Зал се среща с Рудабе

Залезе светозарното светило,

във сън се беше всичко притаило,

когато нежен глас погали Зал:

„Тръгни на път, витязе закопнял!“

И той потегли с радост нетърпима,

като любим при своята любима.

На кулата, същ лунен кипарис,

стоеше Рудабе, със трепет чист.

В далечината се показа княза;

и щом княгинята го забеляза,

рубин-уста отвори с дъх стаен:

„Бъди, витязе, тук благословен!

Да те закриля бог Яздан и всъде

великото ти име да пребъде!

И моята робиня да добрува,

че правилно пред мен те обрисува.

Пристигаш ти пеша и в прах,

блазе на тебе и на царските нозе!“

Когато този глас дочу Дастан,

и от лика и беше там огрян,

пред него засия дворецът чуден,

подобно лал, със блясък изумруден.

„За мене — каза той — ти си луната,

и приеми на радостта словата!

О, колко нощи под звезди сияйни

отправях към Яздан молитви тайни —

че трябва той: ако е тъй велик,

да ми покаже твоя лунен лик.

И ето, вече аз ти се любувам,

и сякаш нежна приказка сънувам.

Но се прокрадва в мойта гръд страха,

че аз съм долу, ти си на върха.“

Плени я там на момъка гласа

и тя му спусна чудото-коса.

От кипариса в облачната стряха

ласа надолу сякаш полетяха.

Ухаеха на мускус и шафран.

Обвиваха снагата на Дастан

и той мълвеше думите вълшебни:

„О, примки, на душата ми потребни!“

А Рудабе от кулата извика:

„Витязе славен, със съдба велика!

По-скоро до стената приближи,

за моята коса се завържи,

за теб до днеска расла мълчалива,

да те обвие в тази нощ щастлива.“

От нея поглед не откъсна Зал,

какви ли думи би и нашептял,

но устните с косите бяха слети;

целувката чак горе тя усети.

Витязът рече: „Мигар мога аз

да те измъча в този нощен час.

Та по-добре да секне светлината,

не ще изпратя в свойта гръд стрелата.“

Той от слугата роб пое въжето,

преметна го към кулата и ето —

бе примката на каменния зъб —

и Зал пое към своя блян най-скъп.

На кулата веднага я намери,

в поклон се тя наведе като пери,

подаде му ръка и с трепет благ

потънаха сред пролетния мрак

на стълбата, която притаено

ги водеше в покоя и блажено.

Опиянени влязоха в двореца,

що сякаш бе създаден от твореца

за пирове, за радост и любов.

Робините той зърна с поглед нов,

но посред тях княгинята-луна

сияеше с небесна светлина;

с рубини-обеци и със гердани,

с колан елмазен, дрехи — златоткани,

със по-красиви от лале страни

и мигли като свилени ресни.

Зал-Зер до нея седна, пълен с жар,

във този миг бе на царете цар,

със втъкнат нож във пояса копринен

сияеше венецът му рубинен.

И тя от Зал не свеждаше очи,

че можеше добре да различи

витязът млад със силата могъща,

гранита който даже в прах превръща.

Изгаряше я мъжкият му взор,

надигаха се чувствата във хор.

Целувки, вино, шепот в тишината…

Ала лъвът не завладя сърната.

Продума Зал пред тази красота:

„Тополо моя, с лъх от пролетта!

Мехраб когато за това научи,

навярно нещо лошо ще се случи.

Дори и Сам, синът на Нариман,

от гняв голям ще бъде завладян.

Ала без тебе вече миг не мога

и се кълна пред тебе и пред бога,

и ще повтарям туй стократно аз:

ще бъда с теб до смъртния си час!

И скланям пред Яздан глава смирено,

с молба от моето сърце ранено,

той да смири и царя, и баща ми,

че изход друг за мене вече няма.

И вярвай, ще ни позволи небето

да заживеем с любовта в сърцето.“

Отвърна Рудабе така: „И аз

стоя пред тоз, що има висша власт:

не, няма друг за мен да съществува,

догдето този слънчев свят светува.

И бог ми е свидетел — само Зал

ще бъде мойта радост и печал.“

И любовта им всеки миг растеше,

от разума страстта по-силна беше.

Но се показа нежната зора

и барабанен гръм нощта раздра.

Прегърнаха се Рудабе и Зал,

обхванати от утринна печал.

Щом слънцето видяха натъжени,

потекоха сълзите им солени.

„Почакай слънце — молеха горчиво, —

бе тази нощ сърцето ни щастливо!“

Преметна Зал от оня зъб въжето

и се изгуби пламенен в полето.

Зал се съветва с мобедите

Над планината слънцето възлезе,

тогава Зал във шатрата си влезе.

Приседна върху своя златен трон

и всеки воин там възседна кон,

че нареди витязът на бойците

да съберат при него мъдреците.

Съветници-мобеди, войни славни,

витязи и юнаци богоравни,

и звездобройци, и мъже достойни

при Зал дойдоха със души спокойни.

Изгря усмивка на устата-нар,

той ги почете, обеща им дар.

Твореца отначало той прослави,

а после към мъжете Зал отправи

достойни думи: „Нека всеки сам

благодари на съдника голям.

Над нас той движи слънцето, луната

и сочи пътя светъл на душата.

През ясни дни или в тъми потайни

молитвите към него са безкрайни.

Той този свят с веселие дарява

и двата свята с разум управлява;

сезоните сменява той всесилен,

лозницата отрупва с плод обилен;

изпраща пролетта, цъфтят цветята и

осланява в есента листата.

Подвластна му е всяка земна твар,

на мравката е даже господар.

Създал е той и изворът едничък

на битието… Само той самичък

в надзвездната сияйна висина

живее без другари и жена.

А ние продължаваме по двама,

със смях и мъка, с обич и измама.

Такъв е тук законът на небето

и все така тупти у нас сърцето;

а ние украсяваме света

със думи — днеска, утре — с любовта,

която бог създаде, за да може

да легнем и в съпружеското ложе!

Ако мъжът остане без жена,

ще носи дълго своята вина,

а знатен ли е и живее сам —

той ще затрие своя род голям.

Нали е драго, щом прозре юнака,

че радостна отмяна ще дочака.

А падне ли в бой някой исполин,

ще оживее славно в своя син.

И ще се помни там, че е живял,

наричан — син на Сам и — син на Зал…

Наследникът на трона се гордее,

но пак чрез своя цар-баща живее.

Разкрих ви аз сърдечните чертози,

на моята печал това са рози.

Разсъдъкът изчезва, а гръдта

за вашта помощ моли във скръбта.

Мълчах до днес, но дума подир дума

ме водеше на мъката по друма.

Дворецът на Мехраб блести у мене

и сводът на Кабул трепти у мене.

На Рудабе аз дума дадох сам.

Ще одобри ли моя избор Сам?

Ще ми даде ли своя благослов?

Какво ще види — грях или любов?

Съпруга който търси — има вяра

в безсмъртието — всичко се повтаря.

И моля ви, бъдете с мен сурови,

но ми снемете тежките окови.

Какво ще каже умния мобед?

От мъдреците чакам аз съвет!“

Мобедите мълчаха и бойците,

не се отрони звук от мъдреците,

че беше внук Мехраб на цар Зохак,

що беше Менучер изпълнил с мрак.

Присъдата, изглежда, бе сурова:

но кой би сложил във меда отрова?

И недочакал отговора, Зал

така продума, с горест и печал:

„След моето признание, аз зная,

ще ме осъдите без жал накрая.

Но всеки, тръгнал сам по пътя прав,

върви през планини от смях и гняв.

Сега от вашта помощ се нуждая

и аз от благодарност най-накрая

богато, щедро ще ви наградя

с невиждани подаръци в света.

Смилете се над мене, за доброто

от вас не ще изпита никой злото.“

Мобедите благословиха княза

и ето що най-мъдрият му каза:

„Макар че ти ни затрудни сега,

тук всеки ти е най-смирен слуга.

И кой ли би ни имал толкоз вяра?

Жената не е загуба за царя.

И при това — Мехраб ни е познат,

могъщ е той, велик е и богат.

Арабски цар — съвсем не е злодей,

макар че той е внук на царя-змей.

Сега писмо да пратиш до баща си,

в което да разкриеш любовта си.

По разум всички превъзхождаш ти,

над мъдреците твоят ум блести.

И Сам ще извести навярно шаха

за твоята любов — и не заплаха

ще види в любовта ти Менучер;

ти ще дочакаш радостен хабер.“

Зал пише писмо до Сам

Продума Зал на писаря: „Ела“ —

и своята душа в писмо изля

чрез нежни мисли и слова сърдечни,

нечувани под небесата вечни.

Възхвали отначало бог Яздан,

взел този свят голям като на длан:

„Той Слънцето създаде, Марс, Венера

и ни дарява с радост не от вчера,

над всичко — вековечен властелин;

ний много роби сме, Изед — един.

И нека да закриля Сам боеца,

че той е вихър същ и е храбреца,

що вредом ужасява враговете

и ги превръща в леш през боевете,

гаси в небето слънчевия лъч,

от облаците кръв пролива с жлъч,

с венец и шахски пояс надарява,

престола и двореца охранява

и върши много доблестни дела,

а в боя влиза като че с крила.

Такъв е този син на Нариман,

безстрашен воин и юнак голям.

Роден съм да му бъда роб покорен,

огрян от образа му животворен.

Той помни как се на света родих

и колко чаши от скръбта изпих.

Живееше баща ми сред коприни,

а аз — в гнездото, в небесата сини,

доволен от храната, що делях

с орлетата — за ужас и за грях.

Там вятърът ме брулеше свирепо

и пясъкът ме шибаше нелепо.

На Сам наследник се зовях, когато

в гнездото бях, а той — на трон от злато.

Ала не бе момчето разгневено,

че тъй от бог му беше предрешено.

Щом той реши, ще те намери, знай,

в подземен ад или в небесен рай.

Да чупиш даже копието с пръсти,

от лъв дори да си с по-страшна мъст и

цял от стомана да си изкован —

ще се смириш накрая пред Яздан.

В главата ми един въпрос все тлее,

как по-нататък ще се преживее!

И нека тук баща ми — исполин,

да чуе мъката на своя син.

Във дъщерята на Мехраб съм влюбен,

от любовта безмерна съм погубен.

През нощите говоря със звездите,

море се образува от сълзите,

а мъката ми всеки ден расте

и плача като мъничко дете.

Веднъж баща ми вече ме обиди,

но няма упрек той от мен да види.

Какво ще каже славният юнак?

Ще грейне ли звезда сред този мрак?

Той помни от далечната беседа

какво му каза трепетно мобеда:

не нарушава князът свойто слово.

Дали на Сам сърцето е готово

да се оженя с Рудабе накрая

по стария закон на обичая?

Нали не е забравил Сам небето,

що му възвърна някога момчето?

Когато слязохме от оня връх,

той се закле пред бог с пресекнал дъх,

че ще закриля моите мечти —

днес любовта в сърцето ми цъфти.“

Зал вестоносец-мълния извика,

два коня оседлаха за войника

и нареди: „Щом падне конят вран,

на другия се прехвърли, облян

в гореща пот: по-скоро сред полята

да видиш на баща ми Сам палата.“

И сякаш че се спусна урагана,

под воина конят бе като стомана.

Далече се показа Горгсаран;

оттам бащата в конника бе взрян,

че бе излязъл рано сред полето

да половува с радост във сърцето.

Загледа се и тъй продума Сам

към другите ловци, дошли насам:

„Познавам аз — забулски е жребеца,

но виждам, че кабулски е боеца —

навярно той писмо от Зал ми носи,

ще го отрупаме сега с въпроси.

За Зал и за Иран, за шаха даже

по-скоро нека всичко ни разкаже.“

И конникът се носеше към тях

сред облаци от пясъци и прах.

Пристигнал вече, той към Сам възлезе,

от стремето с писмо в ръката слезе,

прослави бог… и дишайки едвам,

с поклон го връчи радостно на Сам.

Печата скъса трепетно бащата,

по-скоро да узнае новината.

Ала за него бе вестта ужасна,

сред път се спря, с пръстта се сякаш срасна.

Не чакаше такава странна вест,

за Зал той друго мислеше до днес.

Но промълви: „Защо ли да се чудя?

Самият той е жертва на заблуда.

Не с майка, при орел израсна Зал

и друго нещо той не би желал.“

Замислен, неспокоен, мълчешком

бащата се завърна в своя дом

с тъга: „Не е за теб, ако му кажа,

в кръвта си носи тя омраза вража —

всеобщ ще бъде укорът към Сам,

но да престъпя клетвата е срам.

А кажа ли — бъди щастлив със нея,

спокоен мигар вече ще живея,

че тя — от род на змей, той — раснал в грях,

какъв ли син ще се роди от тях?“

Заспа загрижен в мъката юнака,

ала покой в съня си не дочака.

Така е, щом за нещо затъжим,

боли ни даже и когато спим,

но радостта отново в нас витае,

небесният творец щом пожелае.

Сам се съветва с мобедите

Събуден, Сам повика мъдреците

и тези, що четяха по звездите;

показа им писмото и помоли:

„Кажете, за добро или неволи

в съюз ще сключат своите съдби?

Дали не ни заплашват пак беди?

Ако е тъй, тогава Фаридун

ще помете Зохак като тайфун.

Идете и узнайте по небето

най-радостната повест за сърцето.“

Звездите, чак до първите лъчи,

следяха звездобройците с очи;

и благ съюз за две съдби враждебни

предрекоха със куп слова хвалебни.

Към Сам поеха в утринния хлад

и каза звездоброец белобрад:

„О, второ слънце под това небе!

Бъди щастлив, че Зал и Рудабе

са предостойни за съюза брачен!

Ще се роди след време син юначен,

какъвто не е виждал небосклона —

ще възнесе до облаците трона.

И всички черни сили ще смете,

та вече да не се спотайват те.

Той ще затрие цял Мазендеран,

със меч ще покори и Сегсаран.

Не малко и Туран ще си изпати,

а за Иран ще дойдат дни благати.

Войната и разрухата ще спрат,

ще могат мирно хората да спят;

ще стане той надежда за народа

и пример най-велик под небосвода.

А конят му ще е такъв, що даже

и барс за миг с копитото ще смаже.

Блажен ще бъде шахът, у когото

слугува този воин на доброто;

ще го признаят Рум и Хинд, Иран.

Светът ще е от радост осиян.“

На Сам в душата стана по-спокойно,

почете звездоброеца достойно,

обдари го със злато и сребро,

че бе предрекъл не едно добро.

Дойде и вестоносецът на Зал;

след всичко туй, което бе разбрал,

Сам промълви: „Да кажеш на сина ми,

че внучката на царя-змей го мами.

Но щом за него аз съм се заклел,

как бих по други пътища поел!

Когато се разсъмне, със войската

ще се запътя мирно към страната,

да чуя аз от шаха властелин

какво ще нареди за моя син.“

Той със дирхеми награди боеца

и каза: „Подгони назад жребеца!“

А след това със своите дружини

потегли през била и през долини.

След тях вървяха, като чер керван,

пленените бойци от Горгсаран.

И щом две трети превали нощта,

от викове се огласи степта.

Наоколо се чуваха тръбите,

литаврен звън достигна до звездите.

По път познат, пресякъл Дехестан,

поведе Сам войската към Иран.

Летеше вестоносецът на Зал

и нямаше към коня морен жал,

че бързаше да предаде словата…

И беше Зал зарадван от бащата,

възслави всемогъщия владетел

за неговата висша благодетел.

Със злато целия народ обсипа,

премахна от гърба му всяка дрипа.

Благослови и Сам синовно, с чест,

за сладостната и сърдечна вест.

Покой забравил, сам, и нощ, и ден

без пир витязът бе опиянен;

зовеше страстно със тъга незрима

все името на своята любима.

Синдохт узнава за любовта на Рудабе

А вест след вест от чудната княгиня

към Зал летеше по една робиня,

отвръщаше и той със трепет чист

на тази, що бе сякаш кипарис.

Предаде Зал: „Иди сега в покоя.“

И промълви: „О, ненагледна моя!

Макар че ни дели съдба жестока,

на мъките изтича вече срока.

Донесоха ми отговор от Сам;

баща ми се съветвал дълго там,

съдбата питал, по звезди гадал,

след туй съгласие за теб ми дал.“

Изпрати Зал към Рудабе веднага

робинята със тази вест предрага.

И тя, подобно вихър, полетя

да отнесе на Рудабе вестта.

Обдари я княгинята с дирхеми,

със накити и почести големи,

с брокат вълшебен тя я надари,

извезан като че ли със искри;

тюрбан и даде, сърмен и рубинен,

на рамото и метна шал копринен.

Основа — тюркоаз и вътък — лал,

погледнеш ли ги — в миг би ослепял.

Два пръстена — небесните лазури,

и светещи в нощта като Меркурий —

за славния витяз изпрати тя

с най-сладостни заръки на уста.

Понесе се робинята веднага,

но я извика в миг Синдохт от прага

и каза: „Ти какво току-така

разнасяш нещо с трепетна ръка?

И често бродиш из двореца живо,

минавайки край мене мълчаливо?

Запридаш злото май като чекрък.

Какво си ти: стрела или пък лък?“

Робинята изгуби ум и дума

и пожълтя, подобно късна шума.

Глава склони: „Нещастница съм аз,

за хляба си се грижа всеки час.

По домовете на велможи знатни

продавам дрехи и бижута златни.

Гердан рубинен и едно джубе

донесох по молба на Рудабе,

с богат венец и дълъг шал атлазен,

и пръстен, светещ с пламък чист, елмазен.“

„Я всичко покажи — Синдохт изрече —

и угаси съмнението вече.“

„Тя всичко взе — робинята отвърна,

с елмази още каза да се върна.“

„Тогава покажи ми ти парите,

че много май ти станаха лъжите.“

„Да разбере цените иска тя

и каза: «Утре ще ти заплатя.»“

Но майката се усъмни горчиво,

сърцето и кипеше мълчаливо.

Робинята в лъжа заподозря,

пребърка я и с ужас тя разбра,

че носи накитите изумрудни,

що грееха у дъщеря и чудни —

ядоса се, повлече я от входа

и я събори грубо върху пода.

Изпълнена с омраза и със гняв,

удари я за нрава и лукав,

а след това — замахнала широко —

започна да я бие най-жестоко.

В покоя си тя влезе в изнемога,

обхваната от мъка и тревога,

заключи бързо тежката врата

и се отдаде горко на скръбта.

Да дойде дъщеря и заповяда

и люто продължаваше да страда,

дереше с нокти тя страните-рози

и плачеше, смутена от угрози:

„Защо ли, о, неразцъфтяло цвете,

ти ада пред престола предпочете?

Кажи ми, дъще, под това небе

какво не дадох аз на Рудабе?

Защо е страшна твоята отплата?

От майката не крие дъщерята.

Коя е тази, що в двореца ходи,

с кого, какви тя преговори води!

Кажи ми ти какъв е този княз,

от теб дарен с два пръстена елмаз?

Тук не един арабски цар отрова

е пил от тез, що мамят с благослова!

Нима за твойта чест не ти е жал!

Кой дъщеря такава е видял?“

Стоеше Рудабе от срам обзета,

в земята поглед беше впила клета.

Очите и — два нарциса омайни —

се къпеха в сълзите и безкрайни.

Тя промълви: „О, майчице блажена,

да страдам в любовта съм аз родена.

Ако не беше ме родила ти,

не щеше тая скръб да те гнети.

ОТКАК в Кабул пристигна Зал храбреца,

аз от любов изгарям във двореца.

За мене стана мъката възглаве

и лея сълзи тайно и наяве.

Ни ден без него — вече съм разбрала,

за косъм негов бих света отдала.

Той бе при мен, седяхме във палата

и се заклехме двама с клетва свята.

Ала с позора не останах аз,

пламтеше чуден огън между нас.

Писмо изпрати Зал до Сам юнака,

смутен, започна отговор да чака.

Горд и суров, събрал Сам мъдреците,

те знак щастлив открили сред звездите,

той надарил боеца с дар богат

и го изпратил със писмо назад.

Знай, че наказа ти сега жената,

която бе пристигнала с писмата

от Сам и Зал — и в нея ти откри

това, с което аз я одарих.“

Синдохт стоеше с поглед неспокоен,

за Рудабе бе Зал жених достоен!

Изрече тя: „Бедата е голяма,

ала за зет от Зал по-славен няма;

на Сам юнака той е чуден син

и е прочут под небосвода син;

прекрасен е; но тук едно ме плаши,

че зарад него към земите наши

ще тръгне Менучер, за всичко чул,

и в пепел ще превърне той Кабул —

да не родиш ти като Зал досъщ,

с рода ни свързан, властелин могъщ.“

Освободи робинята веднага,

във погледа и майчин блесна влага.

И каза: „Ти си умна и добра,

но моето сърце не те разбра;

и занапред служи на дъщеря ми,

но гледай някой да не те измами.“

Синдохт се увери, че Рудабе

е влюбена; и тази мисъл бе

подобно пламък в нейното възглаве;

изгуби тя покой и сън, и здраве.

Мехраб узнава за любовта на дъщеря си

Завърна се Мехраб, от Зал доволен:

витязът беше ласкав, млад и волен.

Ала видя Синдохт — лежи изпита,

с отворени очи, и я попита:

„Защо ме гледаш със очи несмели,

страните ти от що са побледнели?“

На царя ей така отвърна тя:

„Засели се в душата ми скръбта.

За всичко, що владеем от предци,

тъгувам — за арабските жребци,

за твоите градини и палати,

за дните на велможите богати,

за преданите ти до смърт слуги,

за царските покои и лъки,

за тези чудни рамена и лик

на властелина славен и велик.

Навярно от Яздан е предрешено

да бъде туй във пепел потопено

и всичко на врага да предадем,

и да изчезнем от света съвсем

на черния саван под тържеството.

Роди отровни плодове дървото,

със толкоз труд отгледано от нас;

и беше вече със венец-елмаз,

и слънцето достигаше далече…

А ето че само в прахта се свлече.

Такъв е всъщност краят ни печален.

Не знаем ний покой в света страдален.“

Мехраб отвърна: „Нови са словата,

но туй е същината на съдбата.

Такъв е просто земния закон:

един гладува, друг владее трон,

един се ражда, друг си заминава;

и кой какво на този свят остава?

Плачи, дори да бъдеш тигър същ —

единствен бог над нас е всемогъщ.“

Синдохт изрече: „Притчата е проста,

но не към тези думи беше моста.

И мигар мога да укрия аз

за меча, вече вдигнат срещу нас?

Когато чуеш за дърво отровно —

за своето дете мисли синовно.

И точно туй преследвах със словата,

да срещнеш по-спокойно ти бедата.“

Тук ниско се наведе кипариса,

от нейните сълзи Мехраб се слиса.

„Върти се — каза тя — ей този свод,

но не за радост в нашия живот!

Синът на Сам подобно птицелов

привлече дъщеря ни и любов

сега бушува във гръдта и млада;

тъгувам аз, че тя от обич страда.

Говорих й, съветвах я, но тя

не чува нищо, в плен на любовта.“

След думите могъщият Мехраб

в миг скочи с меча, в злобата си сляп.

В сърцето си усети гняв безкраен

и се развика като невменяем:

„Кръвта и мигновено ще пролея,

река от кръв ще потече от нея!“

Синдохт се спусна, плачейки горчиво,

през кръста го обгърна мълчаливо

и каза: „О, в минутата тревожна,

послушай ти робинята нищожна,

а след това, каквото щеш прави

със нашата нещастница, уви.“

Но я отблъсна царят вихрогон

и зарева подобно бесен слон:

„В ония дни, когато ти доби я,

аз трябваше в мига да я убия!

Но не последвах дядо си Зохак

и моето дете — е моят враг!

Тоз, който не върви подир баща си,

той няма нищо общо със рода си.

Така веднъж и тигърчето зло

е казало за свойто потекло:

«Щом в някой бой свиреп се спусна диво,

аз бащината кръв усещам живо.

Синът е длъжен вредом по света

да пази на баща си доблестта.»

Нима бедата вече не съзираш —

защо да я убия ме възпираш?

Щом се научи царят на царете,

ще връхлети със Сам и черно цвете

ще затъмни кабулското небе

за любовта на Зал и Рудабе.“

„Юнако славен — в миг Синдохт изрече, —

защо отиваш толкова далече?

И прогони ти този страх голям —

за всичко знае великанът Сам.

От Зал е известен той в Горгсаран,

завърнал се е скоро във Иран.“

Мехраб и каза: „Слушай, лунолика,

неправдата, изглежда, е велика.

Възможно ли е вятърът свиреп

да се сдружи с безоблачната степ?

От станалото щом не се страхувам —

едва ли толкова ще се вълнувам.

Известно е, че всеки би желал

да има зет преславен като Зал.

Кой Сам за сват не би приел от нас

от Кандахар, та чак до град Ахваз?“

Синдохт отвърна: „Властелине чуден,

нима те лъжа в този миг най-труден?

От твоята беда и аз линея,

със твойта скръб и грижа аз живея.

Мъдрецо, твойта реч е справедлива;

от мъката и аз едва съм жива.

И ненапразно ме намери ти

с тревога, що в гърдите ми пламти.

Ала все пак не е така ужасно

на две сърца стремлението ясно.

В Йемен Фаридун бе цар желан,

по тоя път е тръгнал и Дастан.

Угасва всеки пламък от водата,

след зимата разцъфват пак цветята.“

Тогаз от Сам писмото му показа:

„Чети КАКВО е писал на витяза.

Щом ти със чужденеца се сродиш,

завистниците си ще подлудиш.“

Макар че бе царицата разумна,

гневът у царя с нова сила лумна.

И викна, както беше разгневен:

„След миг да дойде Рудабе при мен!“

Синдохт изтръпна: страшен бе мигът,

ще я разкъса може би лъвът. Тя каза:

„Закълни се ти пред бога,

че жива ще излезе от чертога,

че няма да помръкне този край

без розата, красива като рай.“

Заставила го да се закълне,

тя с тръпна радост вдигна рамене.

А той отпусна дръжката на ножа,

достоен да прости като велможа,

и каза тихо: „За ЛЮБОВ такава

едва ли шахът ще ни отмъщава.“

Чело Синдохт наведе до земята,

що беше като слънце над тъмата

от черносмолите й дълги къдри;

при Рудабе тя влезе с думи мъдри:

„Най-после тигърът е във покой,

не ще се втурне към сърната той.

Сега без пръстен и гердан, и брошка

падни пред него и моли за прошка.“

Отвърна дъщерята: „Майко мила,

какво че с накит съм се украсила?

Синът на Сам е в моето сърце;

това, що имам, то е на лице.“

И Рудабе пред царя се показа,

като зора сияеща, в елмази,

по-свежа и от райска роза жива,

от пролетното слънце по-красива.

Щом я видя, бащата се намръщи

и си помисли: „Боже всемогъщи!“

Но каза: „Своя цар-баща петниш,

не ни приляга с тях да се сродиш!

Не може пери Ахриман да люби.

По-скоро този брак ще ни погуби!

В кахтанската пустиня като маг

отровната змия бих смазал с крак.“

С лице от янтар слушаше тя клето,

в гърдите й се късаше сърцето.

Очи надолу кротко сведе тя.

Замлъкнаха коралите-уста,

бе като тигър разярен бащата,

от всеки вик тя тръпнеше, горката.

Отиде си в покоя изтерзана,

изправи лик по-жълт и от шафрана

и с майка си замолиха твореца

да ги дари на радостта с венеца.

Менучер узнава за любовта на Зал и Рудабе

И всичко беше вече шахът чул

за радостта на война от Забул,

за цар Мехраб, за любовта-елей,

на дъщеря му, с кръв от царя-змей.

Събраха се мобедите велики,

застанаха пред шаха бледолики.

И тъй продума Менучер тогава:

„Туй, що научих, зло ни предвещава.

Пометен бе арабинът сатрап

от Фаридун, ала е жив Мехраб.

Страхувам се, че любовта на Зал

ще скърши утре клона разцъфтял

и ако легне с Рудабе в леглото,

ще се роди не син, а меч на злото;

два рода в него ще се съединят —

мед със отрова или рай със ад;

прилича ли на своя майчин род,

ще помрачи той нашия живот

и ще поиска трон, венец и злато,

за да живее като цар богато.

Какъв ще бъде вашият съвет?

Да чуя тук мобед подир мобед.“

Прославяйки го, мъдреците славни,

научени от дните стародавни,

отвърнаха: „От нас си по-разумен,

макар от нас да смяташ всеки умен.

Постъпвай, както учи те главата

и ще надвиеш даже и змията.“

Започна път да търси властелина,

че сякаш бе попаднал сред руина.

По-старият си син извика с жар

и ето що продума на Новзар:

„Към Сам, юнака, полети веднага,

отдай му почест, както се полага,

и му кажи: поеме ли назад,

и той да дойде в столичния град.“

Синът изпълни бащината дума,

със свитата се устреми по друма.

А щом дочу за този царски син,

насреща тръгна воинът-исполин,

последван на коне от взвод витязи

и слонове с литаври и елмази.

От коня слезе Сам, юнакът стар,

поклон направи славният Новзар.

И срещнаха се те със думи благи,

като баща и син, добри и драги.

Синът изпълни бащината воля,

а гордият юнак изрече: „Моля,

що пожелае шахът — е закон,

за мен е слънце неговият трон.“

Започна пир, невиждан под звездите,

със Сам да са — бе радост за бойците.

Килим постлаха, с чаши във ръце

за властелина пиха от сърце,

за Сам и за Новзар, и още други,

със днешни и със минали заслуги.

Седяха и пируваха в нощта;

в прозорците надникна утринта;

пред шатрата забиха барабани,

взе всеки своя меч, стрели, колчани;

и смелите мъже сред шум и прах

поведе Сам към своя славен шах.

Щом той научи за вестта-отрада,

да украсят двореца заповяда.

И сякаш ново слънце озари

степта от град Амол до град Сари.

А всеки воин, цял във тежки брони,

за чудна среща своя кон подгони.

В безкрайното поле от рид до рид

блестяха меч до меч и щит до щит.

Под гръм на барабани и литаври,

с подаръци — заслужените лаври —

иранците, развели стяг до стяг,

излязоха да срещнат госта драг.

Сам пристига при Менучер

Сам бързаше към шаха, край двореца

велможите посрещнаха храбреца.

И щом съгледа властелина свой,

чак до земята се наведе той.

А шахът стана от престола златен,

усмихна му се и със жест приятен

до себе си на трона го покани,

почете го със думи най-отбрани,

а след това за боя в Горгсаран,

за дивите безброй в Мазендеран

най-ласкаво започна да го пита,

а Сам отвърна със душа честита:

„Да те закриля, царю, този свод!

Към теб да нямат враговете брод!

Аз бях в града на дивите нелепи —

от лъвове дори са по-свирепи,

по-бързи — от арабските жребци,

по-страшни — от иранските бойци.

Съгледаш ли сегсарските потери,

ти би ги взел за яростни пантери.

Щом чуха те за набега велик,

безумна злоба ги обзе за миг.

Напуснаха града със вой злокобен,

заеха всеки рид и дол удобен

в степта, от техните дружини черна,

изчезна слънцето в мъгла безмерна.

Насреща те стремително влетяха,

крещейки оглушително, вървяха.

Огънаха се нашите редици

пред ужаса от тези зли войници.

Тогава с гръмък вик и гняв голям

към всички диви се понесох сам.

Ударих коня, стегнах аз колчана,

размахах страховито боздугана

и где когото стигнех, като вреж

разкъсвах. И побягна тази гмеж.

Синът на Селм съгледах боязливо,

той като вълк се втурна мълчаливо.

Керкуй се казваше витязът млад,

бе строен и прекрасен, но злорад,

че на Зохак-злодея беше внук,

и много воини бе погубил тук.

То сякаш орди скакалци и мравки

прииждаха за сладостни гощавки.

Чак до небето се издигна прах,

у нашите бойци съзирах страх.

И ето — с боздугана си могъщ,

напред политнах като тигър същ.

Огънаха се враговете прашни,

и ударите ми звъняха страшни.

Ала Керкуй чу моя боен вик,

видя добре и устрема велик,

и тръгна с ласото си срещу мене,

подобно слон, що в яростта си стене.

Той искаше за миг да ме завърже,

но аз успях да се отместя бърже.

Взех мигновено своя лък огромен,

стрелите подредих и безподобен,

започнах да ги пращам с вик зловещ,

по-бързо и от огъня горещ.

Аз мислех, че главата му към шлема

съм приковал, подобно диадема.

Но изведнъж из облака от прах

с индийския си нож пое без страх.

И ми се стори: даже планината

пред него би отстъпила в борбата.

Летеше той към мен неустрашимо,

очаквах го с едва забележимо

вълнение: туй беше гневен див.

За пояса го хванах мълчалив

и влязохме във боя ръкопашен;

дори от слон разсърден бе по-страшен,

когато го прострях върху земята —

дъхът му полетя към небесата.

Щом беше предводителят им смазан,

сганта се разпиля със вик, с боязън.

В планинските оврази и долини

се изпокриха вражите дружини.

Пресметнахме убитите бойци —

дванайсет хиляди лежаха мъртъвци.

А диви — триста хиляди в покоя

чернееха, замлъкнали след боя.

Но мигар съществува нейде враг,

що би уплашил твоя воин драг!“

Чул разказа за боя на храбреца,

възнесе шахът радостно венеца.

И заповяда да започне пир,

че бе настъпил на земята мир.

В нощта звъняха чаши и барбати,

и бяха думите за Сам благати.

Но засия отново утринта,

отвориха и шахската врата

и към престола пак пое смирено

юнакът, със желание стаено,

да спре пред тоз, що беше величал,

и му разкаже за Мехраб и Зал.

Но знак на вожда Менучер в миг стори,

за друго неспокоен заговори.

И каза на героя-исполин:

„Войската събери под свода син;

в Кабул да лумне плам до небесата,

да изгори и на Мехраб палата,

оставил неговите дни без брод;

от дракона той води своя род.

Живот подобен цар не заслужава —

покоя на народите смущава.

Кабулските велможи до един —

и тези, що от царя имат чин

и са в двореца му като орляк,

със прародител царя-змей Зохак —

под твоя меч да паднат без пощада,

на змейовото племе тъй се пада.“

Видял, че шахът е обзет от гняв,

наведе се юнакът белоглав,

целуна трона и докосна с устни

на властелина пръстена изкусен

и каза: „Ще изпълня твойта воля,

за друго аз не мога да се моля.“

Поведе той войската бързонога

сред облаци от черен прах до бога.

Сам се отправя на война с Мехраб

И думите ненавистни на шаха

в Кабул до Зал и царя долетяха.

Потресен беше всеки от вестта,

в двореца падна като здрач скръбта.

Мехраб, Синдохт и дъщерята чудна

ридаеха в минутата най-трудна.

Обзет от гняв, изправил гордо стан,

замина скоро от Кабул Дастан,

замислен: „Нека дракона пристигне

и нека всичко тук смъртта постигне,

но щом Кабул ще разрушим без време,

то най-напред главата ми да вземе.“

Препускаше към Сам витязът млад,

душата му приличаше на ад.

А щом научи за това бащата,

че Зал насам се носи през полята —

да се строи войската даде знак,

развяха Фаридуновия стяг.

Забиха барабаните за среща

и се запъти Сам със гръд гореща.

Край слона-планина вървеше слон,

под пъстри знамена — цял небосклон.

Баща си зърнал, Зал от коня скочи,

пеша към Сам-юнака се насочи.

И свитите оставиха конете.

Синът с поклон боеца стар почете,

целуна пред нозете му земята…

Но беше непреклонен там бащата.

Отново Зал възседна своя кон,

огромен, сякаш беше златен склон.

Иранските велможи се събраха

и техните слова разумни бяха:

„Ти нарани сърцето на баща си,

поискай прошка и смири яда си.“

Дастан отвърна: „Не, не ме е страх,

за всички краят е едничък — прах.

А щом е умен, господ да го пази,

той думата си няма да погази.

Сам може днес да ме кори, но знам,

че утре ще го мъчи черен срам.“

Поведе свойта свита Зал спокоен

към шатрата на Сам, към стана боен.

И щом го зърна воинът-великан,

при него беше пуснат в миг Дастан.

Синът пристъпи към бащата славен,

простря се по очи със дъх задавен;

прослави най-великия юнак

и тъй през сълзи проговори пак:

„От радостта да бъдеш озарен!

Законът да почиташ всеки ден!

Дробиш ти с меча даже и елмаза,

когато запламти у теб омраза.

Щом в боя литнеш ти със коня-чудо,

врагът като от огън бяга лудо.

А щом замахнеш с боздугана як,

трепери свода и настъпва мрак.

Светът цъфти от твойта правда свята,

със нея те прославят по земята.

И тя е тази, що дарява мир;

блести от нея слънчевата шир.

Единствен аз за радостта не знам,

макар че се наричам: син на Сам.

От птица бях отгледан в небесата,

със никой не враждувам по земята;

и не намирам никаква вина,

която да ми причини злина.

Вината ми е, че на Сам съм син.

Нали е чест родител-исполин,

но ти отритна младенеца леко

и го остави на върха далеко,

осъден нечовешки да ридае

и майка му пак радост да не знае.

Израснах аз без мляко и без люлка,

в гнездото страдах, свит като шушулка.

Захвърлил ме с безжалостна ръка,

ти ме наказа да раста така.

И със Яздан започна спор безмерно

кое е бяло и кое е черно.

Но той не ме забрави както ти,

под облаците бог ме защити;

усети ум и мъжество витяза,

пред царя на Кабул се той показа,

пред този, що е с трон, венец и меч

и винаги говори умна реч.

Аз посетих Кабул по твоя воля,

ти сам ми предостави тази роля,

заклевайки се бащински тогаз:

«Дръвчето твое ще отгледам аз.»

Какво ми праща тук Мазендеран?

Защо замина ти от Горгсаран?

Навярно за да сринеш до основи

това, що съградих през дните нови!

Руши го, накажи ме ти със смърт,

покорен съм пред бащиния съд.

С пила да ме разкъса караула —

ала Кабул не споменавай с хула.

Каквото искаш ти със мен прави,

но само на Кабул не се гневи.“

Изслуша Сам словата на сина си,

глава отпусна и смири яда си.

Той рече: „Всичко, що разказа ти,

е истина, като звезда блести.

До днес от мене само скръб изпита,

не те отгледах аз с душа честита.

Разкри ми ти и своята любов —

отново се показах аз суров.

Сега не се сърди, че нямам сили

пред твоите сълзи, за мене мили.

Писмо до шаха славен ще изпратя,

ти сам ще му го предадеш в палата.

И в оня миг, когато той те види,

едва ли с дума зла ще те обиди.

Държавното сърце ще се затрогне

пред моята молба да ти помогне.

Щом той реши към нас да бъде благ —

ще се сродиш със вчерашния враг.

Лъвът е длъжен смело да напада,

и плячката сама пред него пада.“

Синът с поклон се сведе до земята,

с гореща благодарност към бащата.

Сам пише писмо до шаха и го изпраща по Зал

Повика писаря юнакът стар

и много думи там изрече с жар.

Но бяха първо към Яздан словата:

„Той бил е и ще бъде в небесата.

На всичко той е вечен властелин,

ний много роби сме, Изед — един.

Той управлява цялата природа;

върти над нас неуморимо свода.

Звездите пали, гони мрака чер,

о, вечно да закриля Менучер!

По времето на пир си ти омаен,

във битката гневът ти е безкраен.

Рушиш прегради, вдигнал боздугана

за нас си ти закрила и охрана.

Развял високо славния ни стяг,

кръвта смразяваш ти на всеки враг.

А метнеш ли и копие с ръката,

превръща се на прах и планината.

Навред ти справедливо управляваш,

дори сърната с тигъра сближаваш.

Бях млад, когато шаха ме привлече,

сто двадесет години имам вече.

И — камфор — свети моята коса,

като венец от тези небеса.

Твой роб, летях безумно в битки люти,

сражавах се с магьосници прочути.

Кой конник като мене бе видял,

от храброст и от слава засиял?

Не се ли покори Мазендеран

под силата на тежката ми длан!

Ако не бях роден с такава сила

и славата не бе ме извисила —

то би загинал този свят лукав

от змея, плаващ във река Кешаф.

Огромен беше змеят великан,

подобно път — от град до град прострян.

Трепереха от него всички хора,

на стража те стояха без умора.

Той изпотреби птиците в небето,

затри и зверовете из полето.

От неговия огнен дъх сокола

изгаряше върху земята гола.

Разтапяше с дъха си и орела:

мощта му даже кита би помела.

Разбягаха се хората, стадата,

той беше господарят на земята.

И в оня миг, когато аз разбрах,

че змеят е посял у всички страх —

ръце издигнах към Яздан смирено,

да подкрепи сърцето ми ранено.

Във името на неговия трон

възседнах коня, едър като слон,

взех боздугана бикоглав в ръката,

лъка и щита взех на рамената

и се понесох смело, пълен с жар,

да смажа в боя тоя огнен звяр!

Прощаваше се тъжно с мене всеки,

решил, че си отивам аз навеки.

Достигнах змея великан без страх:

обрасъл с косми, страшен го видях.

Езикът му чернееше отровно,

подобен беше на дърво вековно.

Очите му — потънали във кръв:

щом ме съгледа, ревна като лъв.

Изтръпнах, господарю, аз тогава,

че сякаш ме заля гореща лава.

В мъгли и дим потънах изтерзан:

то сякаш бях сред страшен океан.

От този рев изтръпна и земята,

като морето чинско се замята.

Извиках аз, нададох лъвски вой,

тъй както подобава на герой.

Избрах една стрела със връх елмазен

и се прицелих в змея тъй омразен.

И тъй се мерех точно в него аз,

че да зашия гнусната му паст.

Стрелата я заши и пред кръвника

все тъй остана да лежи езика —

за втори път опънах тетивата

и го приших безжалостно в земята.

Отпуснах пак натегнатата връв —

от змейовата паст изригна кръв.

Той се съвзе — обзет от ярост, стана…

Но аз замахнах смело с боздугана,

пришпорих слоновидния си кон

и с помощта на моя небосклон

така по темето ударих змея,

че сякаш канара сломи злодея.

Огромната глава бях съкрушил,

бушуваше кръвта, подобно Нил.

А той лежеше див и безотраден,

бе мозъкът му като хълм грамаден.

Препълнена от кръв Кешаф потече

през този край, спасен от злото вече.

Народът се завърна от горите;

прославяше ме всеки до звездите.

Светът от мен се беше изумил,

узнал, че змея страшен съм убил!

Единодушно бях наречен там

от всички: Едноударният Сам.

Завърнал се, доспехите ми бойни

се свлякоха на късове безбройни

и бронята на коня се разпадна,

че тази битка беше безпощадна.

А край Кешаф до делото голямо

единствено бодил растеше само.

Но ако трябва всичко да предам,

това писмо е късичко за Сам,

че много пъти сред полето бойно

косях главите вражи неспокойно.

Където литнех с коня устремен,

дори лъвът се криеше от мен —

намерил във седлото славно трона,

поставен не в дворец, а върху коня.

Цял Горгсаран и цял Мазендеран

получи ти чрез моя боздуган.

Забравях аз за дълг и за родина,

когато те прославях по чужбина.

Но някак си десницата корава,

що дълго с боздугана се сражава,

уви, не е с предишната си мощ;

на рамото ми сякаш тегне кош,

за ласото ръката ми е слаба;

изгуби свойта прежна сила раба.

И мисля, че настана вече време,

Зал пояса и скиптъра да вземе.

Като баща си ще се бие той,

със нова чест ще те покрие той.

Ала едно желание Зал има,

към теб една молба неповторима,

която и великия Изед

би чул, добър и праведен навред.

Слугите най-покорно молят шаха

за радостта, що се заражда плаха.

До теб навярно е слухът дошел,

че някога пред Зал съм се заклел;

когато слезе той от планината,

аз произнесох клетва пред страната —

каквато и да каже той молба,

да я изпълня с радостна съдба.

И ето, плаче той сега пред мене,

сърцето му кърви, пламти и стене:

«Обесен да ме видят в град Амол,

ако сломиш кабулския престол!»

Ти знаеш, че израсна при орела,

самотен, тъжен и с душа несмела.

Но изведнъж кабулската луна

го ослепи с омайна светлина;

по нея своя разум той изгуби.

О, нека твоят гняв не го погуби!

Покой не знае той по цели нощи

и заприлича тук на живи мощи.

Невинен, колко сълзи е пролял —

затуй и тази клетва съм му дал.

Изпращам ти го с тежките неволи.

Когато пред престола те помоли —

ти постъпи достойно с моя син,

тъй както би постъпил властелин.

Синът ми е отрада и отмора,

сред мъките — едничката опора…

Привет на шаха и бойците там

от Сам-юнака, със баща Нейрам!“

Писмото бе написано, бащата

на Зал го връчи, с трепет във душата.

На стремето синът постави крак,

за път тръбите затръбиха пак.

Последва го и свитата — витязи,

готов бе всеки туй писмо да пази.

Когато с радост се понесе Зал,

остана Сам сред края разцъфтял.

Мехраб се гневи на дъщеря си

Изплашен, и Мехраб бе вече чул,

че Сам с войска е тръгнал към Кабул.

Извика той Синдохт и мигновено

за Рудабе и каза разярено:

„За спор със шаха нямам сили аз —

едничко ми остава в този час:

да ви обеся двете на площада.

Навярно тъй ще имаме пощада

от шаха, своя тежък гняв смирил,

що пак със радост би ни озарил.

Кой воин бих изпратил срещу Сам?

Кой с него би започнал бой голям?“

Щом той към нея думите изрече,

Синдохт приседна в размисъл далече.

Бе с остър ум и прозорлива тя.

Догадка чудна блесна в паметта.

Затича се към неговия трон

и каза с най-признателен поклон:

„Владетелю, послушай мойто слово,

а след това се разгневи сурово.

Ти по-добре дай ключа от хазната.

Знай, от нощта се ражда светлината.

И колкото да бъде дълга, тъмна,

все пак настава време да се съмне.

Пак идва ден от слънце осиян,

чудесен като лал от Бадахшан.“

Но той с такива думи я превари:

„Не ме замайвай ти със притчи стари!

Щом можеш, бързай тук да ни спасиш,

че иначе сред кърви ще лежиш.“

Синдохт на рамото му длан положи:

„Едва ли да се мре ще се наложи.

Сама ще ида пред врага коварен,

ще го огрея с поглед лъчезарен

и ще му кажа, че по всеки друм

не с меч се побеждава, а със ум.

За себе си не ме е страх,

но само дарението ти да е голямо.“

Той каза: „Ето ключа от хазната,

че тя е нищо пред мира в страната.

Вземи венец, престол, коне, робини —

при Сам иди под небесата сини.

Щом тези дарове му връчиш ти,

навярно всичко той ще ни прости.“

„Да — тя изрече, — щом цениш живота,

отдай, когато трябва, и имота.

Но тръгна ли под знойното небе,

със нищо не обиждай Рудабе.

Да я заваря тука невредима;

пред мене дума дай неповторима.

За себе си не се страхувам аз —

за нея ме е страх от този час.“

Тя чу от него клетвата свещена,

започна да се стяга възродена.

Облече се в брокати златоткани,

накичи се с елмази и гердани,

взе злато — триста хиляди динари,

атлази нови и коприни стари.

За шестдесет коне разпореди —

да им поставят сребърни юзди;

а шестдесет робини най-приятни

в ръцете си държеха чаши златни,

със бисери зелени, светлосини,

примесени със камфор и рубини.

За сто камили тя отдаде знак,

за сто катъра с издръжлив гръбнак,

поиска и венец, елмази дивни,

верижка златна, обеци и гривни;

от бисери блестеше златен трона,

тъй както звезден свети небосклона;

като огромен конник бе висок,

до двайсет лакти беше той широк.

На четири индийски слона сложи

подаръци за славните велможи.

Сам приема даровете от Синдохт и дава клетва да не напада Кабул

Керванът бе приготвен и за миг

възседна коня тя като войник.

Със румския си шлем напред вървеше,

що, златен, над челото и блестеше.

Пред шатрата на Сам прибра камшика,

един от съгледвачите повика;

при Сам да влезе след това му каза,

да извести с най-точни думи княза,

че е дошла в Забулския му стан

посланицата на Кабулистан,

която чак от цар Мехраб му носи

послание с най-трепетни въпроси.

Вестта предаде момъкът на Сам

и във очакване застана ням.

Синдохт остави стремето и ето

прекрачи прага с плахост във сърцето.

Устата и благословиха шаха,

за Сам храбреца думите и бяха.

Динарите, робините красиви

и всеки дар, с конете дългогриви,

тя му обрече с радостен поклон,

а той се изуми на своя трон.

Скръсти ръце и мислеше замаян:

„С какво заслужих този дар безкраен —

и при това жена, а не витяз,

с писмо при мен пристигна в този час.

Ако приема славния и дар,

ще разгневя аз своя господар.

Откаже ли го моята десница,

ще ме напусне Зал, подобно птица.

Обиден, няма вече да го зърна.

Какво на всеки срещнат ще отвърна?“

Главата си той вдигна замечтан

и каза: „Да е всичко за Дастан,

че туй е славна радост поднебесна,

дар от кабулската луна чудесна.“

Царицата разцъфна като цвят

и рече си: „След този дар богат,

донесен вече отдалеч с кервана,

ще дойде тука радостта на смяна.“

Тя бе довела три девици чудни,

три кипариса, лилии изумрудни.

Държеше всяка по един потир,

с рубини, тюркоази и сапфир.

Посипаха елмазите пред княза,

той пламна цял, но нищичко не каза.

След даровете, след честта голяма,

останаха със княза само двама —

тъй промълви царицата пред Сам:

„От теб по-умен, по-добър не знам.

На старите ти връщаш младостта,

а младите огряваш с мъдростта.

Завърза и ръцете ти на злото

и с меча път проправи на доброто.

Щом грешник търсиш — грешен е Мехраб,

макар че лее сълзи като раб.

Ала в какво народът е виновен?

Невинен ли ще мре в часа лъжовен?

Почитаме те ние от отдавна,

слуги сме, прах под стъпката ти славна.

Страхувай се от този, що над нас

създава, управлява всеки час.

Смъртта, войната е за него чужда

и глупаво е да се мре без нужда.“

Отвърна Сам: „Ти може би хитруваш,

но знай — не трябва тук да се преструваш.

Не си ли ти царицата? Кажи,

где Зал със дъщеря ти се сдружи?

С какви достойнства тя плени витяза?

Дали е по-прекрасна от елмаза?

С какъв е ум, познания и нрав —

от правдата ще стихне моят гняв.“

Синдохт с най-нежни думи проговори:

„Юнако, няма като тебе втори!

С такава клетва тук се закълни,

над цял Забулистан да прозвъни.

Дай клетва, че не ще направиш зло

на мен и цялото ни потекло.

Дворец аз имам и богатства златни,

и много са роднините ни знатни.

Дай дума и на всеки твой въпрос

ще отговоря като искрен гост.

И всичко, що владее град Кабул,

от мене ще го имаш във Забул.“

Владетелят подаде си ръката

и промълви на клетвата словата.

Дочула този отговор омаен,

на дружбата обета най-сияен,

за миг пред Сам целуна тя пръстта

и заговори, в плен на радостта:

„В рода на цар Зохак съм аз родена,

жена съм на Мехраб и откровена

признавам, че съм майката на таз,

що е залюбил твоят син-витяз.

В двореца всички — бог ни е свидетел

в нощта до утринната благодетел,

за Зал се молим — тръпно свели лик,

за тебе и за шаха най-велик.

Пристигнах аз да чуя: за приятел

кого ти смяташ, кой за зложелател?

И щом сме грешни, от престъпен род,

със недостоен трон под този свод —

презри излишни мъки и неволи:

главата ми пред теб да се търколи.

Но хората невинни запази,

че те на никого не са врази!“

Словата и пред славния владетел

звучаха като божа благодетел.

Със стан-топола и лице-лале,

пред Сам трептеше сякаш със криле.

Той рече: „Клетвата не ще погазя,

дори да пламне в мойта гръд омраза.

Мир вам! За тебе и за твоя род

не ще угасне този небосвод!

Съгласен съм сред моите палати

да се обича Зал със дъщеря ти.

Макар от други род и с друг закон —

и вие сте достойни за свой трон.

Такъв е този свят и не е срамно,

ако отсъдим някой ден измамно.

Ний всички сме създания на бог,

ту милостив е той към нас, ту строг.

Един захвърля ниско, друг издига,

един ликува, влачи друг верига;

един върви доволен, в път победен,

а други изнемогва с дъх последен.

От прах далечен сме родени в грях,

накрая трябва пак да станем прах.

Пламти у мен молбата ти горчива,

тя се превърна на частица жива.

До Менучер писмо написах аз,

за всичко му разказах с искрен глас.

Пое го Зал със радостна десница,

към шаха полетя, подобно птица;

и — сякаш вихър — литнал над степта

със коня не докосваше пръстта.

С Дастан ще бъде шаха най-сърдечен,

ще си помисли той под свода вечен:

— Щом питомецът на орела див

сега от сладка мъка е щастлив

и щом скърби за него и луната,

ще ги сбере във радостта съдбата…

Да бях видял аз внучката на змея,

по-иначе говорил бих за нея.

И със рубини бих я одарил,

че може би е чудна, с шепот мил.“

Отвърна тя: „Щом войнът богоравен

желае да ми бъде гост най-славен

и с почит до небето да ни вдигне —

за нас ще бъде чест, ако пристигне.

Когато шахът озари Кабул,

ще трепне всеки, името му чул.“

Сам се усмихна, тя разбра горката,

че беше я отминала бедата.

Той се обърна с думи най-добри:

„Ти повече за нищо не скърби!

Ще бъде най-щастлива дъщерята.“

Синдохт поклон направи до земята,

сбогува се с юнака исполин,

лицето и от радост бе рубин.

Бръз вестоносец полетя веднага,

вестта до царя на Кабул бе драга:

„Открих към радостта вълшебен мост,

добро очаквай, с него — славен гост.

И аз ще тръгна тези дни обратно,

че времето изглежда вече златно.“

Пак затрептя лъчистата зора,

лазурна, поднебесна и добра.

Синдохт със взор от радостта преславна

пое към Сам във шатрата държавна.

Посрещнаха я със тържествен вик,

като луна бе нежният и лик.

Тя влезе и пред Сам поклон направи,

с витязите започна да го слави.

А след това сърдечно се сбогува —

готова за Кабул да отпътува,

за да подготви царския палат

за среща на прескъпия си сват.

„Пътувай денонощно — каза Сам —

и всичко разкажи на царя там.“

И ето, бе готов за път кервана.

Невиждан бе до днеска армагана

за цар Мехраб, за славната царица,

за милата невеста — хубавица.

Това, което имаше в Кабул —

стада, дворци, градини, пълни с гюл,

брокати пъстри и килими-чудо, —

Сам и поднесе, пламнал в чувство лудо.

А след това взе нейната ръка

и в нова клетва потвърди така:

„Най-радостна в Кабул се завърни,

не се страхувай: идват светли дни.“

И тя разцъфна дважди по-прекрасна,

звездата, що я водеше, бе ясна.

Зал пристига при Менучер

Сега ще ви разкажа за Дастан,

към шаха полетял със коня вран.

Щом Менучер узна, че към двореца

е тръгнал Зал, синът на Сам-храбреца,

иранските велможи той изпрати

да го посрещнат с думи най-благати.

Пристигна вече младият сокол

и ето го пред славния престол.

Пред шаха той целуна в миг земята

и го възхвали чак до небесата.

Лежа той дълго, целият във прах,

доде го дръпна трогнатият шах;

изрече от праха да го измият,

лицето му със мускус да натрият.

До трона го доведе знатен мъж

и го попита шахът всемогъщ:

„Витязе, може би си изморен,

навярно си пътувал нощ и ден?“

Отвърна Зал: „Щом бързах аз към шаха,

какво че в пътя ветрове вилняха!“

Тогаз прочете Менучер вестта,

лицето му в усмивка разцъфтя.

На своя трон той тежко се изправи:

„Да, не една беда ни ти направи.

Добре разбирам тъжните слова

на Сам — и съм тревожен от това, —

но е едно над нас това небе:

съгласен съм да вземеш Рудабе.

Бъди щастлив, обичай я блажено,

така навярно ти е предрешено.

Ти два-три дена остани в двореца,

додето аз размисля под венеца.“

Поставиха пред тях софра от злато,

започна да пирува Зал богато,

приседнал сред иранските велможи,

що сладък руд гръдта им разтревожи.

Завърши този пир, но зад стените

със чаши продължиха големците.

А Зал пое пак златната юзда,

възседна коня вран и след града

препусна под небето полунощно,

че бе му светло, сладко и разкошно.

На сутринта, препасал строен стан,

сияейки, пред трона спря Дастан.

Прегърна го достойно властелина

и го прослави като юначина.

След туй той заповяда на жреците,

на звездобройците и мъдреците

да прочетат по свода заблестял

предначертаната съдба на Зал.

Не жалейки умение и сили,

четяха те, взор морен устремили.

Три дена не повдигнаха лице

от таблиците звездни на ръце.

И след това продумаха на шаха:

„Сърцата ни съдбата му узнаха.

На дните неизменния поток

ще потече по-бистър и широк.

За Рудабе ще се ожени Зал,

ще имат син, от слава засиял.

Ще преживее много дни, години,

ще победи царе и исполини,

недал на враговете наши мир,

несрещнал равен нито в бой, ни в пир.

Щом неговият кон напред поеме,

врагът му ще се строполи без време.

Не ще лети над шлема му орел,

не ще намери друг юнак по-смел.

Ще бъде великанът, що стогласо

към лъвовете ще лети със ласо.

А щом се умори в пореден бой,

с онагра цяла ще закусва той.

За шаха наш ще е докрай слугата,

опора — за народа и войската.“

На мъдреците заповяда шаха

да крият туй, което предвещаха.

Мобедите изпитват Зал

Повика шахът чудния витяз,

за славен изпит бе настанал час.

Седяха мъдреците покрай трона,

а Зал — звезда сияйна в небосклона —

бе посред тях, готов с душа честита

да отговори кой каквото пита.

Дастан бе с остър ум и досетлив,

започна първият мобед вежлив:

„Кажи какво е туй; стоят зелени

дванайсет кипариси подравнени;

по трийсет клони има всеки там

и на парси такъв е броят, знам.“

„Витязе славен — вторият продума, —

два чудни коня все летят по друма:

единият — същ гарван полетял;

сияе вторият като кристал.

Препускат те под тези небосклони,

но никой другия не ще догони.“

Чу Зал добре и третата задача:

„Пак вижда шахът тридесет ездача.

Един изчезва и се появява,

все тридесет числото им остава.“

Четвъртият поде: „Ливада тучна;

зеленина, шуми реката звучна.

Но идва някой със коса ужасна,

пристъпя из ливадата прекрасна.

Изсъхналото, цъфналото там

коси, останал за молбите ням.“

А петият: „Аз зная две тополи,

като камъш морето са проболи —

с гнездо на най-високия си клон

на птицата да дава то подслон.

Отлитне ли — тополата тъмнее,

на другата щом кацне — зеленее.

За през деня избира си едната,

на другата тя каца в тъмнината.“

А шестият продума: „Сред скалите

белее град, наравно със орлите.

Но всички от приоблачния връх

в пустинята едва поемат дъх,

издигат къщи и градят дувари,

на роби се делят и господари.

Дори не си припомнят за града,

забравили и сетната следа.

Ала пръстта за миг ще се разтвори,

ще рухне всичко и ще заговори

все някой за прекрасния им град,

где всеки би царувал горд и млад…

Разкрий сега това, що чу спокоен,

да бъде твоят отговор достоен.

Щом разгадае всичко тук синът —

на мускус ще превърне той прахът.“

Зал отговаря на мобедите

Замислен отначало бе Дастан,

но се изправи, гордо вдигна стан.

И засиял, сред вгледаните взори,

така на мъдреците отговори:

„Дванайсет кипариса са пред мен,

с по трийсет равни клона, с цвят зелен;

дванадесет са месеците, дните

са трийсет; и се сменят под звездите,

тъй както шахът сменя някой шах,

а след това и той изчезва в прах.

Сега и за конете ще разкрия,

що все летят по-бързи и от сприя:

сияе белият като кристал,

след него черният е полетял.

Тъй времето се носи в бяг безкраен,

нощта изтлява, идва ден омаен.

Те като дивеч пред палаш летят,

без миг да се настигнат в този свят.

Какви са тези тридесет ездача,

що покрай шаха се надбягват в здрача?

Един изчезва и се появява,

все тридесет числото им остава.

Луната сменя новата луна:

така е от прастари времена.

И за тополите аз всичко зная,

за птицата пред вас ще разгадая:

от знака на Везните до Овена

Земята в тъмнина е потопена.

Но спре ли под съзвездието Риби,

сияят даже сетните колиби.

Тополите са две небесни длани,

препълнени от сълзи и нирвани.

А птицата е слънцето красиво,

що грее и залязва мълчаливо.

А ето и за оня чуден град —

небесният и вековечен свят.

Ний временно живеем сред пустиня,

где нашата душа като робиня

усеща мъка или пък се радва

на свода под надвесената брадва.

Но гръм ли екне или земетръс —

разпъват ни стенания на кръст;

и се превръщаме в прах непотребен,

поели пак към оня град вълшебен.

Класът ни плоден друг ще събере,

ала и той тук няма да се спре.

Така било е и така ще бъде —

отдавна, вчера, днеска, утре, всъде.

С доброто само замини на път —

безсмъртен с него ще си и отвъд.

А бил ли си обзет от зло и корист,

с край тежък ще е земната ти орис.

Палати до Сатурн да вдигнем ние,

пак черния саван ще ни покрие.

И с трепет ще склопим очи, със страх

пред мисълта, че ставаме пак прах…

И ето го човекът със косата,

пристъпя безпощадно из тревата.

Изсъхналото, цъфналото там

коси, останал за молбите ням.

Трева сме ние, времето — косачът,

що ни коси и ни обгръща здрачът;

не гледа той кой млад е и кой — стар,

косилото размахва страшно с жар.

Такъв е той — законът на всемира;

роденият ще трябва да умира.

Едва дошли, поемаме на път,

сега сме тук, а подир миг — отвъд.“

Зал открива своето мъжество пред шаха

Тъй Зал със слово умно и сърдечно

пред Менучер сне булото предвечно.

Светлееха от радост и мъжете;

а шахът със похвала го почете.

Отдаде знак: започна чуден пир,

луната засия като кумир.

До полунощ искреше вино руйно,

юнашките глави въртеше буйно.

Но свърши всичко, сводът запламтя,

конете бързи цвилеха в нощта,

бойците за ръцете се държаха,

излизайки след този пир на шаха.

Когато вече зазори навън,

витязите се вдигнаха от сън.

Пристегна пояс Зал и се изправи

и като лъв пред шаха се представи

с молба: по-скоро да му разреши

баща си Сам в Забул да утеши.

Той каза: „Трябва да замина вече,

без своя син остана Сам далече.

Целунах трона, поживях в двореца,

навек съм озарен и от венеца.“

Отвърна шахът: „Още остани,

пред теб години има, а не дни.

Не Сам те вика през една пустиня —

ти бързаш към кабулската княгиня.“

Той каза да ударят барабана,

в полето бойно шум и глъч настана.

Юнаците жадуваха борби

под звън литаврен, екот на тръби.

Препускаха те с лъкове в ръцете

и стреляха, тъй както в боевете,

а с копия след туй и боздугани

се спускаха, подобно великани.

Следеше Менучер от своя трон

бойците, устремили кон до кон.

Такъв юнак до днес не бе видял,

какъвто беше във ездата Зал.

Израсло бе едно дърво в полето,

години то подпираше небето.

Зал каза свойто име, грабна лък

и се понесе покрай него в кръг.

Прицели се — и подир миг стрелата

прободе ствола мощен през средата.

Но трима войни копия държаха,

зад щитовете тежки те стояха.

Остави своя страшен лък Дастан,

прихвана здраво копието с длан;

пришпори коня вран и пак се спусна,

бе ненадминат в битката изкусна:

сред прахоляка всеки в миг зарита,

че наведнъж проби той трите щита.

Тогава шахът славен проговори:

„Кой с този великан ще се пребори?

На лък и меч не знае равен той,

сега със него започнете бой.“

туй бе шега, ала шега горчива,

честта на всеки воин беше жива:

изпитаните храбреци напред

препуснаха; витязът трепна блед.

Юнаците се носеха стремглаво.

А той отново шибна коня здраво.

Избра за миг най-силния от тях,

що никога не бе усетил страх,

стремително политна той към него —

смущение невиждано обзе го;

но — тигър — Зал на пътя му застана,

за кожения пояс го подхвана,

издигна го, захвърли го в прахта.

Бе всеки изумен от храбростта.

И хвалейки го, ей така си каза:

„Светът не е видял като витяза.“

Продума шахът: „Под звезда щастлива

да не познае Зал съдба горчива!

Загива, който с него влезе в бой!

Обрича в траур свойта майка той.

Лъвът такава сила не познава,

дори и китът тъй не се сражава.

Щастлив е Сам — боецът исполин —

с такъв храбрец, с такъв ирански син.“

Зал слушаше горд царя на царете,

зарадваха го с думи и мъжете;

с венци, със скъпи кожи и брокати,

те влязоха във шахските палати,

где толкоз щедро Зал бе одарен,

че всеки се огледа изумен:

престол от злато и венец елмазен,

верижка, пръстен, пояс, плат атлазен

и съдове от злато и сребро,

коне и роби — сякаш из ведро

дарът на Менучер се бе излял;

праха пред шаха пак целуна Зал.

Шахът пише на Сам, че раз решава женитбата на Зал и Рудабе. Сам известява и Мехраб

Написа Менучер писмо до Сам.

С най-топли думи се обърна там:

„Юнако, вредом славен от мълвата,

що с лъвска смелост влизаш във борбата!

Не е видял човешкият всемир

на теб подобен, в бой или във мир.

Зал, този воин, силен не от вчера,

пред който би отстъпила пантера,

герой, що с кон и меч сияе всъде,

чиято светла слава ще пребъде,

през тези дни ми беше гост желан

и всичко ми разкри като на длан.

Разбрах добре молбата му заветна:

благослових го, момъкът просветна.

От лъв, роден сганта да победи,

по-страшен лъв в света ще се роди.

Изпратих го със думи благонравни —

небе, пази го там през дните славни!“

Чак доземи се поклони витяза,

замина по-сияен от елмаза.

Написа до баща си: „Татко скъп,

от шаха се завръщам аз без скръб,

с подаръци нечувани, брокатни:

венец и трон, коне, динари златни.“

Прочел вестта, Сам трепна белобрад,

от старец беловлас той стана млад.

По вестоносец той писмо изпрати

до цар Мехраб със думи най-благати:

как Зал е бил приет от Менучер

и как се е разсеял мрака чер.

„Щом се завърне тука Зал, веднага

ще се подготвим, както се полага.“

Пристигна вестоносецът в двореца,

по-ярко грейна на Мехраб венеца.

Кабулският владетел беше драг,

че сват му става вчерашният враг:

мъртвец възкръсна сякаш от смъртта

или се върна старец в младостта.

Танцьорки надойдоха и свирачи,

потънаха в игрите куп ездачи

и цар Мехраб започна да пирува,

разбрал, че целият Кабул ликува.

Синдохт да влезе — царят даде знак,

така й каза, радостен и благ:

„Премъдра моя, чуден е елея —

ОТ твоя ум тъмата се разсея.

От теб съюза чуден е скрепен,

от трона шахски той е осветен.

На нишката тъй хвана двата края,

че ги завърза здраво ти накрая.

Вземи и ключа от хазната ти

разтвори вълшебните врати.“

Сипдохт се върна радостна в покоя,

На Рудабе продума: „Дъще моя,

щастливо ще посрещнеш скоро тук

любимия избраник и съпруг.

Щом девата и момъкът са чисти,

ще бъдат утре дните им лъчисти.

Към щастието ти вървя щастливо,

и ето го — пристигна доверчиво.“

„Прекрасна майко — каза Рудабе, —

земя си ти за мене и небе!

Прахът от твоя път, не в сън — наяве,

да бъде под главата ми възглаве.

Да те отминат грижи и беди,

живей, край мене винаги бъди!“

Синдохт, след думите на дъщерята,

отдаде знак да украсят палата.

Донесоха елейните потири,

що дъхаха на мускус и чемшири.

Широк килим разстлаха най-напред:

рубинен бе втъканият букет.

И перли там посипаха омайни,

що бяха като капчици сияйни.

Издигнаха в двореца златен трон,

с резба китайска върху кост от слон,

ала изкусна и неповторима.

То просто — със ръка неотразима

вълшебният художник бе забол

елмази по кеянския престол.

А като райска дева сред покоя

невестата изгаряше от зноя

на чувствата към чудния витяз;

настъпваше жадуваният час.

Празнуваше и цял Кабулистан,

на радостта от слънцето огрян.

На слонове — свирачи на барбати,

певци и музиканти непознати

прииждаха, понесли светъл дар

за своя поднебесен господар.

Очакваха се сватовете славни:

безброй слуги пред портите държавни

разляха благовония за час,

постлаха пътя със най-скъп атлаз —

и трябваше от градските дувари

да ги поръсят с рози и динари.

Зал се завръща в Забул

Подобно кораб по море и птица,

със любовта към своята девица,

летеше Зал, от всички срещан там

с ликуване пред празника голям.

Вестта се пръсна леко и безбродно:

„Зал се завърна във гнездото родно!“

И ето го пристигналият син,

прегърна го бащата исполин.

Поклон направи след това витяза,

що беше чул, видял — на Сам разказа.

От всичко туй бащата разцъфтя.

Те седнаха на трона с радостта.

И Сам започна полушеговито

да му разказва за Синдохт честито:

„Приех аз пратеница от Кабул.

Навярно за Синдохт си вече чул.

Обсипах я на клетвата с елея,

че няма да се случи нищо с нея;

а след това със пламенна молба

ми заговори тя за веселба —

за сватбата на княза от Забул

с прекрасната девица на Кабул;

а после най-сърдечно, с думи прости,

тя ни покани да им бъдем гости.

От нея вестоносец долетя:

готови сме, елате с радостта!

С какво послание да отговоря,

пак клетвата ли трябва да повторя!“

Чул думите, от чувствата пиян,

като рубин заруменя Дастан

и пред баща си ей така продума:

„Да полетим, юнако мой, по друма,

ако все още ти цениш синът —

а всичко друго ще решим на път.“

Бащата се усмихна: бе от бога

у юношата чудната тревога,

която го изпълни с любовта —

личеше, че не спеше през нощта.

Сам каза барабани да забият,

по-скоро всички шатри да се свият,

а пратеник да тръгне още днес

към цар Мехраб, с най-трепетната вест:

да предаде, че тръгнал е юнака

със Зал, що радостта дочака.

Измина воинът прехода голям,

разказа на Мехраб за Зал и Сам.

Зал се жени за Рудабе

Не бе на себе си от радост царя,

на бог благодареше господаря;

той заповяда — мигом загърмяха

литаврите, тръбите пак запяха.

И зашумя Кабул от край до край,

за хората земята стана рай.

Блестяха стяговете извисени —

лилави, жълти, още и червени.

Звучаха свирки, екнаха камбани,

дочу се ситен звук от барабани.

Не можеха в Кабул да разберат

за радост ли камбаните ехтят.

В далечината щом и Сам възлезе,

от своя кон Мехраб веднага слезе,

прегърна го забулският глава,

приветни думи каза след това.

А царят пък похвали исполина,

възслави и сина му юначина

и пак възседна своя дорест кон —

луната сякаш че изгря над склон.

С венец от злато увенча витяза.

Сияеше над момъка елмаза.

Припомняйки си миналите дни,

посрещаха ги с песни и свирни.

Ехтяха стари лютни и барбати,

звучеше чанг над царските палати.

Стените сякаш пееха във хор

под слънцето на райския простор.

А пък конете бягаха игриви

с ухаещи на мускус черни гриви.

Синдохт излезе чудна като фея,

робини триста стъпваха след нея,

държеше всяка прелестен потир,

с шафран уханен, мускус и сапфир.

Те сипеха елмази и рубини,

подобно дъжд от небесата сини.

Беднякът, който в този миг бе там,

набързо стана богаташ голям.

Сам я посрещна, беше весел жеста.

„Кога ще видим нашата невеста?“

Синдохт отвърна: „Где е твоят дар?

Не подобава тъй на господар.“

„Каквото искаш — каза той веднага, —

ще имаш за княгинята предрага.

От днес нататък туй, що имам аз,

Ще грее като слънце и над вас.“

Ликувайки, прекрачиха те прага

на стаята с невестата предрага,

що грееше подобно пролетта.

Смути се Сам от тази красота;

не знаеше как дума да й каже

и не посмя да я погледне даже.

С Мехраб съюза той скрепи за миг

по обичая древен и велик.

И младите поканиха на трона:

седеше Зал с рубинена корона,

а Рудабе с венец скъп — пламък същ,

поръсиха ги със елмазен дъжд.

Огромен списък внесоха слугите

със зестрата — парите и земите.

Но толкова бе свитъкът голям,

че два дни те го биха чели там.

Повтаряше юнакът великан

учудено: „О, всемогъщ Яздан!“

Една неделя руйно вино пиха

За чудната невеста и жениха.

Сияеше чертогът като рай;

ликуваше Кабул от край до край.

Пируваше на златните миндери

Дастан със свойта сладоуста пери.

В двореца се преместиха подир

И още три недели бяха в пир.

Но стъпиха бойците в стремената,

засветили от пурпурна позлата.

И щом показа своя диск голям

луната, към Систан потегли Сам.

Изпрати го Дастан и се сбогува

и още седем славни дни пирува —

а след това, с камилския керван,

потегли той към родния Систан,

със цар Михраб, Синдохт и свойта мила,

що грееше върху една камила.

С веселие и дарове богати,

отправяйки към бог слова благати,

със радостта от брачния съюз,

наскоро те пристигнаха в Нимруз.

Посрещна ги със вино Сам тогава,

три нощи и три дни ги угощава.

Царицата остана във Забул.

Мехраб се върна в стария Кабул.

А княжеството Сам на Зал остави —

да управлява и да се прослави.

Далеч на запад, чак към Горгсаран,

пое под стяга воинът великан,

продумал на прощаване: „От шаха

аз имам този край, где няма стряха,

където да не срещнеш ти злодей;

аз помня — управлявай и владей!

В Мазендеран живеят само диви,

но няма те да ме смущават живи.

О, сине мой, оставям ти двореца,

владението, трона и венеца.“

Бащата със сина си се сбогува,

Зал с Рудабе остана да пирува;

и да царува в чудния дворец,

той увенча челото й с венец.

Зал и Рудабе имат син, Рустам — главният герой в юнашкия епос на „Шах-наме“.

Рустам израства красив и силен, „копие“ на своя дядо Сам; подобен е на лъв и е „мощнотял“ — това означава неговото име.

Той започва неповторимите си подвизи в защита на Иран.

На иранския престол се възкачва Новзар, по-старият син на Менучер. Неразумните действия на новия шах предизвикват всеобщо недоволство.

Велможите предлагат трона на Сам, но той отказва, като заявява, че върховната власт може да се владее само от потомък на царете.

В Иран нахлуват туранците начело с могъщия юнак Афрасиаб, син на цар Пешенг. Отначало те разбиват иранците, но бързо пристигналият на бойното поле Зал, който току-що е погребал баща си Сам, разбива туранците, а Афрасиаб за отмъщение обезглавява попадналия в плен Новзар. След шах Новзар в Иран за кратко време управляват Зав и Гершасп.

Когато научава за смъртта на Гершасп, Зал изпраща младия Рустам в планината Елбурз с нареждане да доведе Кей-Кубад, потомък на древните царе. Кей-Кубад става основател на кеянидската шахска династия. Синовете на загиналия Новзар — Тус и Густехам, които велможите не допускат до трона, стават военачалници на новия шах.

Кей-Кубад се наследява от Кей-Кавус. Дивите (злите духове) постоянно го отклоняват от правилния път.

Отначало те му внушават мисълта за поход в Мазендеран, където той попада в плен на страшното чудовище Белия див. Зал отново изпраща на помощ Рустам, който по пътя към Мазендеран извършва седем знаменити подвигаизвестни под името „Хафт хан“. Рустам убива Белия див, разгромява мазендеранското войнство и освобождава от плен шаха и придружаващите го иранци.

След непродължително пребиваване в столицата Кей-Кавус се отправя на поход към Хамаверан и разбива местния властелин. По-късно Кей-Кавус се жени за красивата му дъщеря Судабе.

Хамаверанският владетел кани на гости Кей-Кавус с неговите воини, напада ги вероломно и заточава всички в царската тъмница.

Узнал за пленяването на Кей-Кавус, Афрасиаб нахлува в Иран и завзема по-голяма част от страната. Рустам тръгва отново да спасява глупавия шах. Хамаверанският властелин вика на помощ войски от Египет и Бербер, но Рустам ги разбива и освобождава Кей-Кавус от плен. Завръщайки се в Иран, Рустам изгонва Афрасиаб. Кей-Кавус построява в планината Елбурз прекрасен дворец.

Но скоро злите духове отново отклоняват Кей-Кавус Кавус от правилния път. Те му подсказват да се издигне в небето, за да узнае тайните на мирозданието. Шахът заповядва да привържат към специално направена носилка четири гладни орли. Излитайки, те скоро изгубват сили и го спускат в отдалечен край. И отново Рустам се отправя към него, намира го в глухия лес и го връща в столицата.

По-нататък поетът разказва за лова и пировете на Рустам и седем негови витязи във владенията на Афрасиаб. Те са нападнати от цялото туранско войнство, но Рустам разгонва туранците и се връща с победа в столицата на Иран.

Фирдоуси продължава повествованието си с едно от най-драматичните сказания в юнашката част на „Шах-наме“ — сказанието за Рустам и неговия син Сухраб, роден от туранската красавица Тахмине.

Рустам и Сухраб

Ти много знаеш, но послушай сам

За боя на Сухраб и на Рустам.

Кого ще радва повест като тази?

Кое сърце Рустам не ще намрази?

Ако внезапен вихър в утрин синя

Обрули неузрялата смокиня —

Ще наведеш ли трепетен чело

Или това за тебе не е зло?

И щом смъртта е справедлив закон,

Какво, че слушаш вопъл или стон?

Съдбата не търпи от нас намеса,

Не ще повдигнеш нейната завеса.

А кой не е бил мамен от мечта?

Но няма ключ за тайната врата

На битието — може би накрая

Блаженство ще намериш само в рая.

Нали, ако смъртта не шета бясно,

За всички на земята ще е тясно.

Където пламък лумне — там за миг

Безсилен е и малък, и велик,

Тъй както пролетният сок е глух

За тръпката на някой дънер сух.

Смъртта не пита кой е млад, кой — стар,

Изгаря всичко в нейния пожар…

Но за Сухраб послушай повестта,

как от баща си срещна той смъртта.

Рустам отива на лов

За тази повест нека звънне саза,

на мен един дехканин я разказа,

а той я беше слушал от мобед:

Веднъж Рустам, от скуката обзет,

за лов преди зората още стана,

препаса своя пояс, взе колчана

и оседлал могъщия си кон,

по сила равен на индийски слон —

потегли към Туран: върви такъв

върху тревата само гладен лъв.

А в равнината, весела от багри,

видя той няколко стада онагри.

И сякаш вятърът натам подгони

дарителят на шахските корони.

Не малко дивеч сам уби ловеца —

със ласо и стрели, — върху равнеца

запали струпания вършинак

и устремен към близкия клонак,

отсече той най-слънчевия ствол,

че бе му нужен шиш като за вол.

Една онагра вдигна с шиша леко,

така я завъртя, че надалеко

политна дъх на печено. И сам —

на пир — приседна да яде Рустам.

Отпил от извор след това студен,

на сянка той задряма утолен.

А росна беше близката ливада

за неговия боен кон — в награда

пасеше Рахш и хич не забеляза,

че конник чужд наблизо се показа,

след него седем-осем — от преди

те търсеха могъщите следи.

И щом съзряха коня удивен,

решиха те да го откарат в плен.

Излитнаха ласа като кълвачи,

КЪМ него се нахвърлиха ездачи,

а той, в гърдите си усетил кръв,

насреща се надигна като лъв.

Един с ритник довърши във тревата,

на друг за миг откъсна той главата

и трети падна, изумен и ням:

не можеха да го докоснат там.

Но сети ласо, стихна оседлан

и беше хванат коня-ураган.

Поеха към града през дол и ров,

от страх да не изпуснат своя лов.

(В табуна им играеха козили,

четиридесет на брой, и бяха мили,

но — ялови… И сякаш че за грях

една той само оплоди от тях.)

Рустам се вдигна от съня дълбок,

ливадата огледа с поглед строг,

но не видя дори следа позната.

При него бе пристигнала бедата

и тъжен, в път боецът-великан

пое да търси Рахш към Саманган.

Така си каза: „За къде съм вече,

пеша достига ли се надалече,

от скъпите доспехи що да взема,

къде и докога ще влача шлема?

Пустинята как ще премина аз?

Ще имам ли над враговете власт?

Туранците какво ще кажат — щом

проспах дори и бойния си кон?

Какво да правя? Ако е от бога

това — е все едно дали ще мога

напред към Рахш да тръгна в този час;

а може би ще го намеря аз!“

Под тежките доспехи без покой

пътува дълго с мъката си той.

Рустам пристига в Саманган

И ето стигна той до Саманган.

Дочул бе вече царя на Туран,

че своя боен кон напразно гони

дарителят на шахските корони.

Владетелят и местните велможи

неповторима радост разтревожи

и всеки — зърнал го — реши за час:

самото слънце е дошло при нас!

А с думи най-добри, по навик стар,

така го възхвали самият цар:

„Мир, господарю! Свят е твоят трон.

Кой тук те разгневи, щом е закон

за всекиго и думата ти кратка,

смъртта дори от твойта мъст е сладка.

Владей навеки нашите земи,

парите и главите ни вземи.“

Успокои се от това героя,

повярва драг и след това в покоя

на царя спря: „Край някаква вода

бе моят кон откраднат без юзда.

И натъжено, в стъпките му взрян,

седлото му донесох в Саманган.

Ще бъда най-признателен на оня,

пред мене който се яви със коня.

Но ако Рахш не видя аз, уви,

ще се търколят тук безброй глави!“

„О, мъж прославен — вдигна поглед царя, —

не спори никой тука с господаря.

Бъди мой гост и почетен, и драг.

Не се ядосвай, Рахш ще имаш пак!

И грижите, и всеки жребий лош

със вино ще удавим тази нощ.

Не се минават с бързане прегради,

с търпение дори — дори змия се вади.

Подобно Рахш — светът не знае друг,

не може никой да го скрие тук.

Навярно скоро като вихрогон

ще се завърне твоят верен кон.“

Рустам забрави своята тревога,

за милостта благодари на бога:

и бе готов с надежда нова днес

на властелина да окаже чест,

че до стената крепостна и яка

тълпа безкрайна чакаше юнака.

И той се появи. А знатните велможи

в двореца царя пищно разположи

и с ястия и вино — най-подир

започна незапомнен царски пир.

Танцьорки в миг, от пролетта по-свежи,

се спуснаха и звучен руд замрежи

очите на Рустам, забравил тук

на мъката угасналия звук

и на съдбата дребните несгоди:

когато, пийнал, стана да си ходи —

легло за него в царските чертози

приготвиха, облъхнато от рози.

При Рустам идва Тахмине, дъщеря на Саманганския цар

Нощта премина. Взе да избледнява

Зорницата в небето. И тогава

дочу той шепот в тъмнината синя.

При него влезе някаква робиня

със свещ в ръката, чийто пламък ален

бе сякаш от едно сърце запален.

Но друга там, зад нея скрила дъх,

бе като слънце над планински връх.

Два лъка-вежди, къдри цвят смолист,

подобно ласо; тяло — кипарис,

с руменина, по-бляскава от лал,

и устни, що до днес не бе видял.

Без плът, тя бе душата вдъхновена,

не беше сякаш от прахта родена.

Припламна лъвското сърце в боеца;

помена той възторжено твореца

и я попита: „Как се казваш ти?

Защо ли моя лунен сън смути?“

А тя отвърна: „Тахмине съм аз.

Над мен скръбта витае с тъжен глас

и нищо, че съм дъщеря на царя.

Тя, славата на моя род, е стара,

но не намерих цар до този ден —

макар че няма друга като мен.

И никой моето лице не знае

и не е чул ни звук от мен — това е

желанието ми сред тази степ

да чакам и да вярвам само в теб.

Бях малка, а дочувах сякаш вчера

как ти убиваш змей или пантера

и без да знаеш отдих — исполин, —

в нощта туранска ти летиш един.

Печеш онагри и ядеш в полето,

догдето твоя нож страши небето.

А щом усетиш във ръката стръв —

смъртта си ще намери някой лъв;

или орел, подгонен от стрелата,

без плячка ще се втурне в небесата

и тигър ще сразиш за миг така, че

с кръв даже черен облак ще заплаче.

Такива вести слушах аз случайно

през детството. И се надявах тайно

да видя тези плещи, този стан

и ето че пристигна в Саманган!

И ако искаш — аз ще бъда твоя:

сърцето ми е само за героя,

изпепелил ме с непозната страст.

Ти виждаш — моя разум губи власт

пред малката надежда, боже мой,

от тебе утре да родя герой,

получил във наследство твоя ръст,

небесната ти сила, твойта мъст.

Открит от мен — тук Рахш ще долети.

И цялата страна ще имаш ти.“

Красавицата замълча смирено:

Рустам в леглото слушаше смутено,

от чудния й образ озарен,

от мъдрите й думи възхитен,

а щом дочу, че Рахш той пак ще има —

то радостта му бе неповторима.

Повика той един мобед брадат

и при баща й го прати за сват,

а той, с душа до днеска неспокойна,

изправи царски ръст — топола стройна

и заповяда с пир, по обичая,

на младостта й да венчаят края.

По вяра бе съюзът им скрепен.

Тя беше вече с него — този ден

започна във двореца пир огромен,

такъв, какъвто нямаше и в спомен.

Мъжете величаеха Рустам,

опиянени викаха със плам:

„Бъди щастлив с прекрасната царица,

над твоя дом да няма черна птица!“

Щом се видяха те в прегръдка сладка —

красива бе нощта, но много кратка.

Откакто бе Рустам на тоя свят,

той носеше скъп пръстен от ахат.

„На тебе искам да го подаря —

й каза, — ако имаш дъщеря,

косите й с ахата осени,

да я закриля той във лоши дни!

Но ако син ти подари съдбата —

да носи този пръстен на ръката —

залог от мен, — да стане като Сам

герой, между царете най-голям,

стрелата на когото с полет смел

пронизала би даже и орел.“

И много думи шепна той разкошни

сред ласките на миговете нощни.

Но зазори. Вълшебните коприни

потънаха в уханията сини

на първия повей на утринта.

В последната целувка сети тя

една внезапна мъка величава,

която още носи оттогава…

Дойде и Саманганския владетел

и рече горд на своя благодетел:

„Открихме, господарю, твоя кон!“

И го поведе сам към Рахш с поклон.

С дълбока радост взе Рустам юздата,

сложи седлото и през равнината,

скрил всичко и от нова сила движен,

се спусна към Забул той най-безгрижен.

Рождението на Сухраб

Щом девет пъти се смени луната,

роди син Тахмине, с позната

осанка на Рустам: нов великан —

същински Сам, дори и Нариман.

И още щом дочу тя писък слаб,

реши, че ще го нарече Сухраб.

Един-едничък само месец мина,

а той бе сякаш вече на година.

На три години замечта за бой,

на пет — той беше истински герой;

а пък на десет — вече никой друг

не беше толкова юначен тук.

До Тахмине той спря и каза:

„Мамо, от тебе чакам истината само:

сред моите връстници — за какво

стърча над храстите като дърво?

Навярно моя род е исполин!

Ако ме питат — на кого съм син?

Кажи ми истината, че лъжата

ще бъде твойта гибел на земята.“

Така му отговори Тахмине:

„Да бе ме чул спокоен миг поне!

Баща ти е могъщият Рустам,

а пък деди — Зал, Нариман и Сам.

И затова достигаш ти небето,

че имаш древна сила във сърцето.

Откакто бог създаде тоя свят,

като баща ти друг не е познат

и няма никой по-велик и прям

от силата на твоя дядо Сам.“

Тогава тя целуна исполина

и му подаде нежно три рубина,

скъп талисман от златната кесия,

която много нощи тайно кри я,

че за сина бащата-великан

с писмо ги беше пратил от Иран.

И му продума: „Сине, да са святи

рубините, дарени от баща ти!“

А след това: „О, сине мой Сухраб,

да не узнае туй Афрасиаб,

че за тегло на нашата страна

срещу Рустам замисля той война;

аз знам — от завист той баща ти мрази,

ако започнат — господ да те пази.

И страх ме е от друго, сине мой,

узнае ли Рустам, че си герой —

при себе си веднага ще те вземе:

раздялата ще ме стопи без време.“

Сухраб продума: „Майчице красива,

кой чест такава може да укрива?

Потомък на герой, чиято слава

над тоя свят като мълва минава,

достоен мъж, по-светъл от лъча —

ми е баща — и аз да си мълча?

От трона аз ще смъкна Кей-Кавус,

в Иран не ще се чуе вече Тус.

Гударз, Новзар, Горгин, дори Бахрам

ще победя. И на Рустам ще дам

престола и иранската корона,

че той е като слънце в небосклона.

А след това войските към Туран

ще поведа и в битка — океан —

Афрасиаб ще махна от двореца

и сам ще взема на властта венеца.

Царица на Иран ще станеш ти.

Сърцето ми — в бой лъвски ще лети.

Рустам — Сухраб. Царе — баща и син.

Кой може друг да бъде властелин?

Където слънцето с луната свети,

там няма място за светилник трети.“

Сухраб си избира кон

И след това така й каза той:

„Ще видиш, майко, как се води бой!

Но кон ми трябва, който със копита

на прах да мели даже и гранита,

да е газела по степта далечна,

по-бърз от птица и от риба речна

и който без умора всеки ден

да носи моя боздуган и мен.

Престолът, който вече ме вълнува,

пеша не може да се завоюва!“

От думите му светна Тахмине,

небето сякаш стигна с рамене.

Събра тя много племенни пастири

и заповяда всеки кон да дири.

Кон за Сухраб, но — силен и висок,

от другите коне по-бързоног.

И литнаха към Саманган табуни —

то сякаш се зададоха тайфуни —

и на площада спряха, а Сухраб

взе ласото си и в един арап

се вгледа и хвърли натам въжето,

но коня се отдалечи… догдето

той друг подгони из площада пак

и го смири, но конския гръбнак

на две се счупи в миг под великана.

И втори, трети там без дъх остана —

той се ядоса и се начумери,

безсилен кон добър да си намери,

залутан като в неизброден лес.

Тогава чу наблизо блага вест:

„От Рахш, Сухрабе, имам кон такъв

от огън по-горещ, по-бръз от лъв.

В степта сърце на него няма равно —

и птицата лети дори по-бавно;

на слънцето прилича и е вятър същ,

от него няма в боя по-могъщ;

скок-мълння, гърди като гранита;

той под земята ще убие кита;

като сърпа препуска по скалата

и плува като риба във водата.

А литне ли напред като стрела,

не ще се скрие всяка сила зла.“

Усмивка замени скръбта на княза.

Със почести, под песента на саза,

на път потегли той нетърпелив

и скоро срещна този кон красив.

С ръка могъща го допря Сухраб:

не трепна коня — значи, не е слаб.

И го погали — о, мечта заветна, —

той на гърба му пламенно се метна,

по-як от планината Бисотун,

а коня го помисли за паун.

И промълви Сухраб със глас спокоен:

„Благодаря, намерих кон достоен!

Сега без страх ще се сражавам аз,

Кавус не ще дочака светъл час.“

В града се върна той, на царя равен,

готов да тръгне смело в поход славен.

Той бе герой и бе от род най-знатен;

и в този край за поглед необятен

събра войска и както му е ред,

спря дядото на царя за съвет

и му разказа, че с войска в Иран

ще търси сам баща си великан.

Разбрал от своя внук това, мъдреца

разкри хазната златна на двореца

и нареди: с пари, коне, камили —

безбройната войска да се подсили,

доспехи нови да се купят тук…

Бе дядото предраг от своя внук,

и щедър за успеха му — дори

той неговите войни надари.

Афрасиаб изпраща Барман и Хуман при Сухраб

Чу властелина ядно, че героя

потегля вече с кораби за боя

и че войската му е многобройна,

че той бил там като топола стройна;

макар да имал по устата мляко,

сърце той имал от гранит по-яко;

и с кръв заливал вече равнината

на Кей-Кавус — и все напред войската

огромна водел в боен строй

и винаги пръв влизал смело в бой…

Или накратко: неговата сила

като звезда се беше извисила.

От мислите си черни за Сухраб

злорадо се разсмя Афрасиаб.

Той нареди от царските велможи

да дойдат двама и пред тях изложи

това, що бе замислил като план.

Хуман бе воин смел, герой — Барман!

За тях — дванайсет хиляди бойци,

прочути в поход, в битки — храбреци.

Афрасиаб на двамата тъй каза:

„С Рустам когато влезе в бой витяза,

внимавайте за този славен мъж

баща си да не зърне изведнъж!

Бъдете хитри в битката, велможи,

Рустам ще бъде повален, а може

и да загине, целия сред кръв:

нали създаде син по-як от лъв.

А без Рустам Иран ще бъде лесен.

За Кей-Кавус светът ще стане тесен.

И за Сухраб ще се намери нож,

през някоя блажено-лулпа нощ…

А падне ли сред тоя бой голям,

скръб страшна ще изпепели Рустам.“

Отправиха се двамата веднага

в далечен път и както се полага —

коне, камили на Сухраб за дар

определени бяха от самия цар

и с тях — ахатовонебесеи трон,

блестящ от бисери и кост на слон,

с венец рубинов — символ на олтаря,

и туй писмо, написано от царя:

„Ако Иран ти вземеш — най-подир

над цялата земя ще има мир,

че ненапразно той и Саманган

съседи са със нашия Туран.

Короната на шаха ще е твоя!

Безброй бойци ще ти изпратя в боя.

А винаги край теб ще бъдат двама —

в Туран по-храбри и по-смели няма —

и ти им позволи да бъдат гости,

и някой ден за теб ще сложат кости.

Щом викнеш — ще се понесе Барман,

не ще остави врагове Хуман.“

Изгубиха се царските палати.

Керванът беше с дарове богати,

а щом дочу за него блага вест —

на двамата, за да окаже чест, —

Сухраб напред и дядо си извика,

че идеше зад тях войска велика.

Загледан във снагата на Хуман,

той се усмихна — бе с юнашки стан.

Писмото с радост взе. И горд застана

пред цялото богатство на кервана.

И дълго чете думите Сухраб,

що беше ги пратил Афрасиаб.

Не каза нищо. Само заповяда

да тръгне в поход бойната грамада.

Отекнаха литаври и тимпани,

събудиха се сякаш великани,

които никой нямаше да спре;

ни лъв, ни кит в бездънното море.

И всички като страшен ураган

Сухраб поведе да срази Иран.

Сухраб напада Бяла крепост

И ето — Бяла крепост те видяха,

тя беше като верен щит на шаха.

На стражата началник бе Хаджир,

що в много битки бе летял безспир.

А първия и стар велможа там

бе мъдрият и славен Гождахам.

Красива беше дъщеря му, мила,

а смела в бой, на кон — с юнашка сила.

И щом видя Сухраб по пътя прашен,

що бе повел войските си безстрашен —

Хаджир напусна крепостта за миг

и с кон в полето полетя велик,

на ураган и на стрела подобен.

Сухраб насочи копието злобен

и сам остави бойния си строй.

„Нещастнико, що искаш? — викна той. —

Защо си сам? Когато те подгоня,

спасявай се за гривата на коня?

Не искаш ли да кажеш своя род?

Ще плаче майка ти под този свод!“

Бе отговорът: „Остави хвалбата!

Не ми е нужна помощ във борбата.

Аз съм Хаджир, момче, и затова

от мен ще падне твоята глава

и Кей-Кавус ще я получи в дар,

а тук ще те разкъса ястреб стар.“

Изсмя му се Сухраб, но с чувство хладно

той копието взе и безпощадно

напред се спусна, сякаш бе скала

откъртена, по-бърз и от стрела.

Удари меча меч, а щита — щит,

и всеки беше там от прах закрит,

Хаджир замахна, ала острието

отскочи от Сухраб като перцето

на гълъб: беше силен той —

и сам врага си в пламналия бой

удари исполински по челото;

то сякаш буря смъкна в миг седлото

и бедния Хаджир, потънал в прах,

се свлече на земята в кръв и страх.

Ала Сухраб над опнатото стреме

се готвеше главата му да вземе

и падналия, сякаш че от ада,

помоли натъжено за пощада.

Великодушен бе Сухраб и смел

и тази дребна прошка предпочел —

той нареди да бъде окован

и след това откаран при Хуман.

А в крепостта, щом чуха, че Хаджир

е бил пленен сред боя най-подир,

за своя вожд скърбяха много дни

деца и воини, старци и жени.

Двубой между Сухраб и Гурдафрид

Разбра и дъщерята знатна там,

че от смъртта се бе спасил едвам

Хаджир с позор сред битката последна.

Тя сети силен гняв и стана бледна,

че беше с кръв на героиня славна —

мълвата я прославяше отдавна.

Тя Гурдафрид се казваше и в боя

до днес не беше срещала героя.

И затова от мъка за Хаджир

на камък стана нейния сапфир.

Сърцето й жадуваше за дело.

Приготви тя доспехите си смело,

скри къдрите под румския си шлем

и бронята, пристегната съвсем,

с колан привърза, сякаш беше мъж;

когато литна с коня изведнъж,

над цялата изтръпнала земя

гласът й боен страшно прогърмя:

„Витязи, кой ви води в този час?

И кой е най-безстрашният от вас?

Кой, равен по могъщество на кита,

желае мойта сила да изпита?“

Но никой от войските на Туран

не се обади и не вдигна стан.

Единствено Сухраб потъна в смях,

щом зърна, че наблизо вдигат прах.

И се провикна: „Ето че в капана

пак някоя онагра аз ще хвана!“

По-бърз от огън — скочи той на коня

с китайския си шлем и тежка броня

и като вихър полетя напред;

а тя опъна своя лък проклет

и право към Сухраб прати стрелата —

от туй орел би паднал на земята, —

но той, недосегаем, сам видя

как воините му падат сред беда.

Тогава — слисан, — без да се обажда

за мъст изпепелен от знойна жажда,

обзет от дън душа от яростта —

към своя враг витязът полетя,

издигнал пред стрелите мощен щит.

Но в този миг отпусна Гурдафрид

лъка си и със копие в десница

се втурна като полудяла птица

направо към Сухраб, ала сред дим

витязът се огледа невредим.

Освирепял все пак от бой такъв,

той ревна над полето като лъв

и мигновено своя кон пришпори,

юздата сви и тръгна да се бори,

насочил смъртоносно острието

на непознатия юнак в сърцето.

И нищо, че коланът бе пробит —

от туй не се уплаши Гурдафрид.

При все че долу се видя, защото

подобно топка падна от седлото,

разсечено от неговия меч —

тя пак възседна коня и далеч

върху седлото полетя отново

и вдигна облак прах в степта отново.

Да продължи — не й достигна мощ;

тя в прахоляка влезе като в нощ,

а и героя, разгневен от нея,

сред този тъмен вихър се зарея;

сред този прашен черносив комин

той се понесе като исполин…

Но миг преди да влезе в нова битка,

на рамото й падна тежка плитка

и той разбра, стъписан и немил,

че не със мъж — с жена се беше бил.

Тогава се зачуди: „Щом Иран

от някаква девица има бран,

ако мъжете му пристигнат тук,

не ще ги победя ни аз, ни друг!“

И приласкал къдрицата й гъста,

той я прегърна трепетно през кръста

със думите: „Плених те на война.

Аз дълго търсех твоя лик-луна!

И много лов добих с ръка умела,

но като тебе не видях газела!“

И тя разбра — спасение тук няма,

лице обърна и с тъга голяма

му каза: „Ти сред първите си пръв,

какво край теб е някакъв си лъв!

Но помисли: навред около нас

безброй очи ни гледат в този час.

А видят ли къдриците — тогава

какво ще стане с мъжката ти слава,

щом разберат, че в боя задимен

не си се бил със мъж, а — с мен!

Да се сражаваш, вече няма нужда:

такава битка за мъжа е чужда.

Не е ли по-добре да сключим мир?

Това е предостойно… И подир

за някаква девойка ли героя

ще трябва да напусне смешен боя?

Ще срещнеш ти войската ни покорна;

кълна ти се — от битки тя е морна,

и цялото богатство на Хаджир

ще бъде твое, що е бой пред мир?“

Сухраб погледна нежно Гурдафрид:

с две устни-лал — тя беше свят честит;

и рай-лице, и поглед замечтан,

по-строен от топола — кръшен стан;

два лъка бяха тънките и вежди;

очите й примамваха с надежди.

Той й отвърна тихо: „Ще те пусна!

Но ако всичко е лъжа изкусна,

не ще те скрие вече крепостта —

не е от свода по-висока тя;

аз до земята мога да я срина,

че няма меч, от който да загина!“

Пое от него Гурдафрид юздата,

сбогува се и тръгна към вратата

на крепостта, където Гождахам

й пръв отвори, а след туй със срам

той мигновено ключа превъртя;

все пак спасена се завърна тя.

Как щеше да узнае всичко шаха,

и стар, и млад печално заридаха;

такъв позор сред целия всемир

не беше чувал славният Хаджир.

И той, с коси от мъка побелели,

застана пред бойците онемели.

„Безстрашна героиньо — викна княза

към Гурдафрид, — ти ни показа

как трябва да се брани чест и род,

лъжата даже пуснала във ход.

А бог да почете и твоя враг,

че ти във крепостта се върна пак.“

Лукаво се усмихна Гурдафрид.

Тя вдигна ръст над крепостния зид

и викна към Сухраб със пълен глас:

„Хей, славен и неповторим витяз!

Аз съжалявам, но е вече време

войската ти обратно да поеме!“

„Добре — отвърна той, — по-чер от креп,

кълна се в слънцето, в луната, в теб,

че победител в крепостта ще вляза

и ти ще видиш моята омраза.

И ще си спомниш с твоя клет баща

това, което ти ми обеща.

Но късно ще е там за съвестта ти,

небето гръм-възмездие ще прати

и няма да остане този зид…“

Разсмя се най-високо Гурдафрид

и каза: „Мой витязе великан,

не знаеш ли, че в целия Иран

туранецът не може да се жени?

Прости, че не за вас сме тук родени.

Ала кажи — туранец ли си ти?

Долавям друго в твоите черти

на раменете, ръста и лицето —

подобен мъж не срещнах под небето.

Но ако чуе славният ни шах,

че ти си хвърлил всичко тука в страх —

Рустам ще прати с воини от Систан

и страшен ще е този великан.

До корен той ще те срази тогава

и виж да не изгубиш твойта слава:

че тъжно е под тигър изведнъж

да паднеш ти, макар и славен мъж,

или със страшна сила надарен —

подобно бик да станеш разярен.

Вдигни лице и поглед — слънце златно —

и към Туран се понеси обратно!“

Той сякаш че преглътна ягорида!

Жестока беше нейната обида,

а толкоз близо вече — крепостта,

но нека да настъпи утринта:

ще каже — всичко тук и надалеч

да е под огън и да е под меч.

И продължи, пак извисил осанка:

„Луната вече спусна свойта сянка.

Но утре пак ще пламне оня злъчен

и страшен бой…“ И от умора мъчен,

към шатрата си полетя за миг,

добър в доброто, а в гнева — велик.

Писмо от Гождахам до Кей-Кавус

И щом Сухраб замина, Гождахам

повика писаря и седна сам

до своя шах да съчини писмото —

млад вестоносец беше на седлото.

Започна той към шаха със възхвала,

след туй изплака мъката си цяла:

„Владетелю преславен! От Туран

войска пристигна като ураган.

И води тези огнени дружини

витяз на четиринадесет години,

с топола-тяло, стройно и прекрасно,

с лице — дори от слънцето по-ясно.

Дали е срещан тука великан

тъй силен и с огромен боздуган?

Индийският си меч щом той размята,

снишава се пред него планината,

реките спират, а сред боя славен

на силата си не познава равен.

Наричат го Сухраб; и знай — нехае

пред лъв и дракон, и пред слон; това е,

ще кажеш, просто нашия Рустам

или пък клон велик от Нариман.

Когато славния юнак Хаджир

политна с коня в стихналата шир —

да победи или да спре Сухраб, —

пред бурята той беше полъх слаб.

Видях как в битката, по-бръз от миг

или от мирис розов — но велик,

Хаджир той сякаш стъпка на земята.

От бой такъв се изуми войската.

А нашият боец попадна в плен,

измъчен и до болка уязвен.

Макар че знам туранските витязи,

до днес не чух за сила като тази.

Пропаднал считай всеки, който с меч

пред него промълви ненужна реч.

Макар и великан, той не е злобен,

на планина е конят му подобен;

когато в боя полети без страх —

чак до небето се издига прах.

И ако ти отлагаш тук войната,

ако със бой не защитиш страната —

под робство смятай родния Иран,

жестоко разорен и завладян.

Да беше го видял сега ти сам,

ще кажеш: жив е войнственият Сам.

Най-силните герои да имах даже,

с една ръка той само ще ги смаже

с такава сила и индийски меч!

От зло такова по-добре — далеч!

Ти вече можеш да ни сложиш кръст,

когато той победно вдигне ръст.

И затова, щом падне тихо мрака —

в спасение, — далечен път ни чака,

че не отстъпим ли дори след час,

не ще завариш никой жив от нас.

А той ще влезе тук сред сеч и кръв,

че тръгне ли, не ще го спре и лъв.“

Сложи накрая Гождахам печата,

изпрати сам боеца до вратата

и му прошепна: „Щом припадне мрак —

тръгни на път, но да не срещнеш враг.“

А след това под първите звезди

за таен поход се разпореди.

Сухраб превзема Бяла крепост

Щом слънцето отново се показа,

за битка вече бе готов витяза,

издигнал пред бойците рамене.

Блестяха мечове и цвилеха коне.

Той бе решил, каквото и да стане,

иранците като овце да хване.

Ала мълчеше каменния зид.

Дружините превзеха рид след рид

и с вик победен литнаха в полето,

и като смерч откачиха резето,

но воин не съгледаха, че сам

с бойците бе далече Гождахам.

Под кулата откриха проход таен,

останал за туранците незнаен,

през който всички, и самия княз,

спасение намериха без глас.

Останалите — вече престарели —

пред гордия Сухраб се бяха спрели

и молеха пощада от дете —

със клетва, че ще му слугуват те.

Но той мълчеше бледен и изпит

от мъка, че не вижда Гурдафрид

и цяла нощ повтаряше словата:

„О, скръб, зад облаци се скри луната!

Постигнах тук дори самия бог,

а моя жребий бе така жесток.

Наместо дивната сърна да хвана —

излъган, сам попаднах във капана,

оплетен от магия този ден:

не срещнах меч, а кръв тече от мен.

Тя се яви по-хубава от фея

и ме плени, но ето — вест за нея

не чува моя слух. Тежи скръбта.

Къде ли надалеч изчезна тя,

изгубена като в мъгла голяма…

От мойта участ по-жестока няма!“

Тъгува дълго славният герой,

скрил своята любов от чужд и свой;

но как ще скриеш мъката, когато

сърцето ти от сълзи е залято,

а щом си тъжен — в твоите очи

скръбта не може да не проличи.

И ден след ден увяхваше момчето

от таен огън, пламнал във сърцето.

Дори, от други мисли завладян,

не знаеше що става и Хуман;

но в оня миг, когато забеляза

как нежно чувство пепели витяза,

той се досети, че е бил сразен

Сухраб от нечий поглед и пленен,

сега се мъчи като из долина,

затънал ненадейно в блатна тиня…

За да насочи към война Сухраб,

Хуман се приближи и с шепот слаб

така му каза: „Ни един владетел

не е приел страстта за добродетел,

не е изгарял глупав пред плътта,

до дъно не е пил от любовта.

Лови навред газела след газела,

но се пази от примката умела,

витязе превелик, че на война

пред теб какво е някаква жена!

Десницата ти да е само смела —

небето е достойно за орела!

С нас отначало беше доблестта,

без бой превзехме даже крепостта,

но не завърши битката с това,

едва започва тя сега, едва…

Могъщия Рустам рат силна има,

тя търси славата неповторима,

и тръгнала — помита и земята…

Кой знае как ще протече войната!

Единствен ти — безстрашен и герой

героя можеш да посрещнеш с бой.

И затова — скрий мъката в гърдите,

не са за тебе дадени сълзите.

Щом угасиш безумната си жар,

ще удържиш победата, макар

че с меча в исполинската десница

ти ще дочакаш своята девица.“

Той се събуди от съня лукав и викна:

„О, юнако, ти си прав!

Навек ме излекува твойто слово —

съюзът ни е нерушим отново!“

За всичко бе научил вече шаха

от Гождахам: край трона се събраха,

повикани, най-храбрите герои

да им разкаже за бедата той,

че много битки помнеха отдавна

и водеха без страх войската славна.

Гударз бе там — баща му е Гошвад, —

храбрецът Гив, Горгин, след туй — Фархад,

Бахрам и Тус… Когато властелина

прочете как се бие исполина,

над всички сякаш се надвеси мрак.

„Юнаци — каза шаха, — иде враг

с безмерна сила. И не е далече.

Не виждам радост, сън изгубих вече.

Кой смел иранец ще го победи!

И как да се измъкнем от беди?“

За доблестния Гив решиха там,

че трябва да замине при Рустам.

И да разкаже всичко на юнака

каква опасност от Туран ги чака:

самичък нека да реши тогава

как да спаси иранската държава.

Пристигна писар и самия шах

писмото съчини, обзет от страх.

Писмо от Кей-Кавус до Рустам

То бяха думи като нежен тюл,

които великана от Забул

възнасяха, подобно богоравен.

„Живей — написаха, — юнако славен!

Но знай, че от туранските долини

към нас е тръгнал млад витяз с дружини,

успял да влезе леко в крепостта

и вече е по нашите места.

Разправят, че възседнал своя кон,

на тигър е подобен и на слон.

Аз знам, в часа за всички неспокоен,

единствен твоя меч е най-достоен

над него да се спусне като креп,

защото няма по-велик от теб.

Ти за Иран си вярната опора,

ти си лъвът сред милиони хора.

Ти всички победи в Мазендеран,

ти бе звездата и в Хамаверан.

Ти можеш с палец слънцето да скриеш,

дори и Марс със меча ще затриеш.

Какво е слон, където си се бил!

Прахът под тебе е по-чер от Нил.

Ти лесно хващаш тигъра в капана,

треперят планини пред боздугана.

И твоята дружина се гордее,

че силата ти днес за нас живее

на стража за Иран… Ала отново

аз чакам нападение сурово.

При нас настъпи вече смут голям,

получихме писмо от Гождахам

и заповядах аз на Гив веднага —

към сянката на твоя стан да бяга,

по-скоро да получиш тази вест.

И щом я прочетеш, с юнашка чест —

през нощ дълбока или ден сияен,

не казвай, че това е миг случаен,

а розите, които над светът

разцъфват нежно, — стягай се за път!

Забулските юнаци боен вик

от теб да чуят още в този миг,

че мигар има друг герой чудесен,

за който този момък да е лесен!“

Накрая Кей-Кавус сложи печата,

изпрати Гив достойно до вратата

и тъй му каза: „Коня не жали,

препускай смело в сините мъгли

на този ден, мини през нощ дълбока,

едно-едничко само гледай — в срока

да спреш с последни сили пред Рустам.

И му кажи: «Надвиснал е голям

и градоносен облак над страната;

сега едва ли ще е миг войната.»“

Препусна Гив, пришпори силно коня

и надалече той подгони оня

син небосклон — без сън и без покой,

забързан да не закъснее той.

И щом пред него се яви Забул,

Дастан внезапно беше вече чул:

„О, от Иран лети един боец,

понесен върху бързоног жребец.“

Издигна ръст Рустам, запаса меча,

и други воини стягаха се вече

да срещнат Гив със най-достойна чест,

че може би им носи блага вест!

Щом коня спря и стихнаха копита,

Рустам започна за Иран да пита.

А след това покани тихо Гив

да влезе с него в замъка красив.

И дал писмото важно на Рустам,

разказа Гив, що беше слушал сам

за воина млад. И в чудните палати

раздаде много дарове богати.

Прочел писмото, смях заля Рустам,

но с таен трепет, доловим едвам,

прошепна: „Значи, не е само слух —

на Сам ли е подобен, както чух?

Да е иранец — туй е чест красива;

не срещнах сред туранците такива.

А искал бих да зная откъде е,

чий род в кръвта му пламенна живее,

че някъде и моя син расте,

във Саманган… Но още е дете,

неуко с рат да влезе в тежък бой,

да победи или отстъпи той.

Изпратих му аз скоро дар богат

от злато и рубини. «Той е млад —

отвърна майка му, — но виждам тайно

как неговата мощ расте безкрайно.

Със дъх на мляко още, непорочен,

той пие вино; и е с мерник точен.

И може би денят не е далеч,

когато ще размята боен меч.»

Боецо славен, ти сега ни каза

как сред полето пламнало витяза

е победил Хаджир и повален,

юнакът наш е бил отведен в плен.

Но мойто лъвче за такова дело

е още малко, па макар и смело.

По-бързо с теб, дори и недоспал,

да спрем смирено пред баща ми Зал,

че много е видял и много знае

и може всичко той да разгадае.“

И двамата поеха към двореца,

що на дворците царски бе венеца.

И спрели там сред тишина и мир,

безгрижно се отдадоха на пир…

Обади се, опомнен, Гив тогава:

„Юнако! Ти, чиято горда слава

гърми навред — велик е твоя трон.

Да бъде той за всички небосклон!

Но Кей-Кавус при тебе ме изпрати

не да пирувам в царските палати,

а нареди, ти коня не жали —

че врагове кръжат като орли;

аз мисля, че настана вече време

юнакът своя славен меч да вземе!“

Ала Рустам му рече: „Що за страх!

Та кой от нас не ще е утре прах?

И нека да не мислим днес за шаха.

Да чуем пак певците, що ни пяха

сред смях и вино — и под песента

с веселие да пием радостта.

А утре при Кавус ще идем двама

и в бой ще поведа войска голяма.

Изгрява още моята звезда,

а щом е тъй — навред ще победя.

Сега у мен да пламне океана,

че утре нова битка ще захвана —

пира забравил, — по земята враг

едва ли ще се спре пред моя стяг!

Ако на мен наистина прилича

и враговете с меча си разсича,

ако е силен в боя като Сам —

най-славния юнак и най-голям, —

за миг не ще се втурне в тази степ;

защо да бързаме тогава с теб!“

И още дълго с пълни чаши бяха —

за стария и мъдър Зал, за шаха.

След вино — вино. После звън след звън

от чашите. А съмваше навън,

но великанът сипваше спокойно

и пиеше като юнак достойно.

Дойдоха нови гости. Превали

денят и пак препълнени котли

донесоха със вино, че над всеки

се носеше гласът на струни леки.

Настъпи втора нощ, ала юнака

не мислеше, че дълъг път го чака.

И трети ден, в дома доскоро пуст,

пируваха, забравили Кавус…

Но в следващото утро, мълчалив,

се вдигна смело и продума Гив:

„Ти знаеш за гнева велик на шаха;

безкрайни тези дни ми се видяха.

Замислен за войната близка, той

навярно няма нито миг покой.

И ако тук не стихне вик и песен,

за двама ни светът ще бъде тесен,

подгонени от шаха изумен.

За мъст жестока ще настане ден.“

„Е, стига с този страх! — Рустам изрече. —

Аз нямам равен тук и надалече.“

Да оседлаят Рахш бе даден знак

и екнаха тръби, и гръмна пак

светът от цвилене и боздугани,

що бяха в силните забулски длани.

И тръгнаха дружините — море —

начело със юнака Заваре.

Кей-Кавус се гневи на Рустам

Преди Рустам да приближи двореца,

Гударз и Тус понесоха венеца

на шаха — дар за славния герой.

И много воини бързаха без строй

Рустам да срещнат с вдигнати глави.

От коня слязъл, той ги поздрави.

И всички пред двореца бяха сити

от благи думи и сърца открити.

Но щом пред трона двамата се спряха,

дори и миг не ги погледна шаха,

макар че бе със почести дарен;

свил тъмни вежди, зъл и разгневен,

към Гив настръхна страшно Кей-Кавус

и с вик разтърси той двореца пуст:

„Рустам ли? Кой е — и какво той прави,

че цели дни по пирове се бави?

Сега да бе донесен моя меч —

главата му би литнала далеч!

Махни го ти оттук и на бесило

да се люлее той навън унило!“

Уплашен, Гив стоеше като ням:

как може да посегне на Рустам!

Но още по-ядосан, властелина

напред-назад като вихрушка мина

и взе към Тус — боеца — да крещи:

„И двамата да ги обесиш ти!“

Подобен гняв не бе спохождал шаха;

пожари сякаш над степта горяха.

И в този миг, без дума пак да чака,

Тус взе ръката силна на юнака,

решил да го спаси със хитрина —

но в падналата тежка тишина

Рустам със поглед-меч прониза шаха

и викна: „Що за думи прозвучаха!

Тук все по-черен става твоя страх:

кълна се, ти не си роден за шах!

Да беше спрял туранеца във боя,

а не да искаш тук главата моя!

Аз съм Рустам и помни моя друм

Сегсар и Чин, Мазендеран и Рум,

където славно ехо още скита

на Рахш от искрометните копита.

Не бе ли твоя трон спасен от мен,

че толкоз ти сега си разгневен!“

Събори като слон той Тус на пода,

прекрачи го и полетя към входа

при Рахш, със облачно от гняв чело,

където, седнал в своя трон-седло,

бе сякаш целия потънал в кръв,

и викна разярено: „Мигар лъв

ще има страх от някой си Кавус!

Как за ръката ще ме хване Тус,

когато мойта сила е от бога,

а не от шаха и когато мога

света да имам аз като дворец,

със жезъл-боздуган и шлем-венец.

Дланта ми носи силата, която

е копие и грее като злато,

щом през нощта издигна огнен меч.

Глави засявам сякаш аз сред сеч.

Не роб родих се, а човек свободен,

да ме владее само бог е годен.

О, как ме молеше народът гол

да взема аз иранския престол,

че съм наследник славен и предтеча —

но моя дълг е в блясъка на меча.

И ако бях се спрял на този трон —

от теб не ще се чуеше и стон:

заслужено навярно ми се пада

от шаха най-достойната награда.

На трона аз издигнах Кей-Кубад —

баща ти, — че нападнат и нерад,

той в моя боздуган видя опора.

И ако аз не бях се бил в простора —

какъв ли шах тук щеше да седи,

та глупави слова да ми реди!“

И каза на иранците: „Към нас

Сухраб настъпва и настава час

за своята глава да мисли всеки —

желая ви навред победи леки.

А аз — далеч от вашия престол:

небе щом има — има и сокол!“

Той литна с Рахш, без никой там да слуша —

от шахове му бе дошло до гуша.

Наведоха глави и млад, и стар:

приличаха на стадо без овчар,

що пред Гударз заплака: „Той не лъже —

но скъсаното може да се върже

от тебе само. Затова сега

вземи съдбата в своята ръка.

Изпървом шаха вразуми спокойно;

щом чуе твойто слово той достойно,

сърцето му за миг ще се смекчи

и радост пак у нас ще зазвучи.“

Седяха дълго, водеха беседа,

бойци, родени в не една победа:

храбрецът Гив и смелия Бахрам,

Горгин, Гударз мъдрецът и Рохам —

и техните слова такива бяха:

„Героите не оценява шаха.

С какво Рустам го толкова вбеси;

и не Кавус ли той от смърт спаси?

Аз знам кой може нашата държава

единствен със успех да защищава.

Когато ний напуснахме Иран

и шахът бе пленен в Мазендеран,

не беше ли Рустам, юнакът славен,

пристигнал смело там и богоравен,

уби той Дива и под небосклона

на Кей-Кавус отново даде трона?

А помните ли вий в Хамаверан,

где шахът бе пленен и окован

с вериги — не Рустам ли бе героя,

спасил иранската корона в боя!

И на престола върна шаха пак,

и горд понесе гордия си стяг…

Та щом и той въжето заслужава,

да бягаме — това ни май остава!

Но време е за дело, не за реч,

че младия витяз не е далеч.“

Гударз тогава спря за миг пред шаха

и без да сети някаква уплаха,

попита смело: „Със какво Рустам

заслужи толкоз твоя гняв голям?

Забрави ли кой бе в Хамаверан

и кой превзе за теб Мазендеран,

та искаш да му окачиш въжето?

Не глупав гняв, а трябва ум в сърцето

на властелина, че Рустам сега

не е ли с нас — а вражата войска

налита като глутница свирепа, —

та кой ще ни спаси от смърт нелепа?

А много воини Гождахам познава,

но пише: «Силата му е такава,

че смело тръгне ли напред Сухраб,

дори и слонът би изглеждал слаб.

И само глупав цар в такова време

Рустам за щит на своя гняв ще вземе.»“

Повярва шахът, че Гударз е прав,

чул умните му думи, и без гняв

за своите слова се той разкая

и тези мисли сподели накрая:

„Това е истина и е късмет

на стареца премъдрия съвет.

Със мъдрост само царят побеждава,

а с гняв и страх не се постига слава.

По-бързо да настигнете Рустам,

смирете го и му кажете там,

че думите ми просто глупост бяха,

че все така го благославя шаха.

И убеден, ще се завърне той,

намерил в своята душа покой.“

Гударз напусна своя шах веднага,

възседна коня и видя край прага,

че много воини, свили колене,

го чакаха на огнени коне,

готови да се спуснат там, където

бе отлетял Рустам; и сред полето

щом го видяха — рекоха така:

„Живей, юнако, с радост — не с тъга!

Земята твоя славен трон да бъде!

Корона — този небосклон да бъде!

Ти знаеш, че е глупав Кей-Кавус —

що празни думи знае наизуст, —

ала сега веднага си признава

и прошка моли, и се извинява.

Щом той не знае твоята цена,

в какво се крие нашата вина,

че искаш от Иран да си далече?

И мигар ти ще ни напуснеш вече,

когато даже и самия шах

се е разкаял и те чака плах!“

В ответ най-остри думи прозвучаха:

„Какво ли ме интересува шаха,

седлото щом е моят царски трон!

Венец е шлемът, смелостта — закон

и бронята ми — мантия, която

Кавус не ще я заплати със злото!

От малоумие ме той обиди,

но няма пак добро от мен да види;

защо ли го спасих от плен тогаз

и му възвърнах глупавата власт,

защо в Мазендеран се бих умело,

защо в Хамаверан настъпвах смело,

да го спася от вражата ръка —

а той да ме обижда днес така!…

На всичко сит съм аз и всичко мога,

страхувам се единствено от бога!“

Излял горещата си мъка вече,

Гударз на великана бавно рече:

„Как думите ти да разкажа там?

«От страх далече се е скрил Рустам» —

ще плъзне слух към шаха и войската.

И кой тогава ще спаси страната!

А Гождахам с писмо ни известява,

че за Иран последен час настава!

Ще кажат: «Щом Рустам от страх се крие,

с туранеца какво ще правим ние?»

И не един велможа вече знае,

че ти си ни напуснал, но сега е

пред нас Сухраб — и запомни добре:

от тебе само може да се спре.

Кой свойто име, що навред се слави,

да чезне в неизвестност ще остави!

Нищожен шахът е… Ала Иран

е вековечен. И достойна бран

за него винаги е чест и слава,

такава, що сърцето ти познава.“

Замлъкна, да поеме дъх мъдреца.

Изправен до гърдите на жребеца,

Рустам отвърна: „Ако ме е страх —

под твоите нозе да стана прах!

Ти знаеш как се бия с враговете,

но ме обиди царя на царете.“

И бе му ясно: не сега е време

безгрижно да отпусне бойно стреме,

Иран когато е обзет от страх;

и пак се устреми към своя шах.

Щом го съгледа шаха отдалече,

изправи се зарадван и му рече:

„Прости ми, че изгубих ум и свян,

с различен нрав ни е дарил Яздан.

Когато чуя, че е близо бича,

на лунен сърп сърцето ми прилича.

И тъй, когато бях те призовал,

ти закъсня, а аз — обезумял —

те оскърбих; в устата кал да сложа,

ако със нещо пак те разтревожа!“

Бе отговорът: „Свят е твоят трон.

Ний сме слуги. Властта ти е закон.

Един от многото — аз съм спокоен,

че ти ме считаш вече за достоен,

за верен твой слуга и затова

при теб пак моя дълг ме призова.“

А шахът продължи: „Юнако славен,

бъди все тъй на бога само равен!

Сега за весел пир настана час,

а утре — цял Иран ще бъде с пас.“

И всичко бе приготвено веднага.

Дворецът грейна. Както се полага,

велможи стари и безброй витязи

засипаха с рубини и елмази

за слава шаха. Песен полетя;

девици със неземна красота

танцуваха и сипваха със кани

и нямаше за чашите забрани,

додето всеки мъж сред смях

и шум не затъмни горещия си ум.

Чак през нощта в двореца стародавен

съня усети всеки воин славен.

Кей-Кавус и Рустам тръгват на поход

Когато първите лъчи изгряха,

а слънцето стопи нощта над шаха —

литаври гръмнаха край Кей-Кавус;

войската възглавиха Гив и Тус.

По заповед — хазната бе открита

и всеки бе дарен с ръка честита.

Сто хиляди бойци стояха там

на огнени коне; и прах голям

се извиси внезапно под небето,

щом войните се втурнаха в полето,

подобно вихър, що от стан на стан

се точеше далеч като керван.

От барабани стенеше земята.

И всичко бе по-тъмно от ахата

в прахта, където, сякаш че среднощ,

проблясваше секира или нож,

или пък знаме, вдигнато над щита,

над мрака, над горещите копита:

помислил би за черната мъгла,

че от ахата се струи смола.

Какво бе нощ, какво бе ден — изчезна

светът в една непоносима бездна,

без пясъка и зноя на степта…

Но ето че се мярна Крепостта.

Войската спря. От толкова копита

земята бе наоколо изтрита.

А стражата, щом всичко забеляза,

тревожна вест изпрати на витяза.

И той дойде на кулата за миг,

степта огледа гордо и велик,

без думи на Хуман показа стана,

където бе Рустам с войска избрана.

Погледнал към пълчищата, Хуман

усети, че от страх е обладан.

Но юношата промълви накратко:

„Защо напразно се вълнуваш, братко?

Сред тях, що може би не знаят брой,

не ще откриеш ни един герой

към мен да тръгне, както се полага,

дори и слънцето да му помага.

Камили, слонове — войска голяма, —

но славен воин сред бойците няма.

Да викна само със туранска стръв —

в степта ще потекат реки от кръв.“

Развесели се той. И с дух не слаб

от кулата се спусна горд Сухраб

и чаша вино пресуши героя,

че никак не се плашеше от боя.

А враговете вече близо бяха,

белееше се шатрата на шаха,

до нея — други шатри в строен ред,

опънати далеч без брой и чет.

Рустам убива Жандераз

Щом слънцето се скри в далечината

и се показа тайнствено луната —

пред шатрата на шаха бе Рустам:

душата му бе пълна с боен плам,

когато каза: „Царя на царете,

желая да се спра при враговете,

с очите си да видя всичко аз —

велможите им, техния витяз!“

„Юнако славен — шахът отговори, —

бъди единствен в сините простори!

И да те пази винаги Яздан,

от слава твоя път да е огрян!“

През стражата туранска исполина

от никого незабелязан мина

и тайно се промъкна в Крепостта.

Неспирен пир огласяше нощта.

Бе сякаш тигър сред сърни, когато

безстрашно се прокрадна през вратата

и се загледа, от възторг пиян:

пред него всичко бе като на длан.

Когато още бе Сухраб в дома си,

израсъл сред велможи беловласи,

повика брат си Тахмине за час.

Туй бе юнакът славен Жандераз,

що беше пил и ял с Рустам-героя

и можеше да го познае в боя.

Към Крепостта преди да тръгнат те,

заплака тя: „Пази това дете,

в Иран щом влезе той, за битки жаден!

Съгледаш ли баща му безпощаден

като орел пред строя да кръжи —

на неговия син го покажи!“

И пиеше Сухраб. Ала дошлия

разглеждаше край трона златен тия

юнаци: Жанд, отляво пък — Хуман,

известният със лъвски дух Барман;

но бе Сухраб над тях подобно слон,

заел самичък царствения трон.

Той имаше ръка с такава сила,

в нозете си що няма и камила.

От сто юнаци беше окръжен

и всеки сякаш бе от лъв роден.

А петдесет поднасяха смирени,

туй бяха роби, за слуги родени,

които често със витийна реч

прославяха победния му меч,

без да усетят, че Рустам ги гледа.

И всеки пи за близката победа,

когато ръст изправи Жандераз —

че бе видял зад тъмния атлаз

един юнак, какъвто не познава:

за китката го дръпна той тогава

и викна: „Кой си ти, кажи,

пред светлината я се покажи!“

Ала Рустам за шията го хвана

и върху пода той така остана,

без дъх и звук, внезапно повален,

със богове и пирове — простен…

Сухраб замислен чашата остави

и рече: „Где ли Жандераз се бави!“

Потърсиха го и бе той открит,

издъхнал край колоната, убит,

решил от битки да си отпочине;

ридаеше там всеки, който мине

край трона на Сухраб: „Загина той,

недоживял до своя славен бой!“

От тези думи побледня витяза,

съдбата ли сега го тук наказа!

Той стана, а слугите взеха свещи,

и спрял до Жанд, проля сълзи горещи,

потресен от бедата, изумен.

От воините си беше обкръжен,

когато рече: „Мъки многолики

ни чакат, но бъдете пак велики!

И с копие, и във ръката с нож

прекарайте без сън и тази нощ.

Вълк в стадото муцуна свря проклета,

додето спяха часови и псета.

Внезапно най-големия витяз

коварно беше победен край нас.

Но с помощта всевишна на твореца

и само щом ме понесе жребеца —

кълна се, с ласото ще полетя,

за славния юнак да отмъстя!“

При своя трон се върна той отново

и призова велможите сурово:

„Със вино да полеем Жандераз.

Не съм се още напирувал аз!“

А вече през завесите на мрака

се бе промъкнал тихичко юнака,

далеч от Крепостта, където Гив

за своя меч се хвана мълчалив,

че сянката огромна забеляза —

и като слон се спусна със омраза;

ала Рустам по войнствения вик

безстрашния боец позна за миг

и се разсмя във отговор среднощен.

Гив бързо приближи героя мощен

и го попита: „Хей, юнако славен,

къде по този край се скиташ явен:

ти истината само говори!“

Рустам на Гив със шепот довери,

че в стана на туранците е бил

и как с ръка един боец убил.

Възвеличи го Гив: „Да си навеки

със своя кон и със победи леки!“

Тогаз Рустам се устреми към шаха,

там пиеха и сякаш че уплаха

разляха думите му за Сухраб

и за това, че никак не е слаб.

„Не се е раждал — каза той — в Туран

такъв юнак, подобен на платан.

На него равен и в Иран не зная,

че е възкръснал Сам, реших накрая.“

Разказа след това за Жандераз,

как бе го удушил през оня час…

Но звънна руд — и с песента му тиха

отново много чаши се изпиха.

Сухраб пита Хаджир за имената на иранските юнаци

Зората запламтя над дол и рид.

А слънцето бе като златен щит,

когато, цял в желязната си броня.

Сухраб възседна мигновено коня,

готов за бой с индийския си меч.

Блестеше неговия шлем далеч.

И ласото, и всичко бе готово

да полети, навъсил взор сурово

на хълма близък, откъдето той

видя подробно огнения строй

на враговете. И Хаджир повика

със думите: „Бъди с душа велика,

че кривата стрела не знае цел,

тъй както и човека неумел.

Какво те питам — ти ми разкажи

и не мисли, че вярвам на лъжи.

Щом искаш да се върнеш здрав и жив

и сред витязите да си щастлив —

най-точно ти ме запознай с войската,

с която вече водя аз войната.

А за това с признателност от мен

ще бъдеш най-богато надарен.

Но ако искаш да ме излъжеш ти,

едва ли някой тук ще ти прости.“

Хаджир отвърна: „Щом и ти сега

ме питаш за иранската войска —

ще бъда искрен, мразя аз лъжата,

и точно ще ти обясня нещата,

че свята е за мен искреността —

и ми е чужда, знай, ненавистта.

Нали е правдата навред желана,

а кривдата — ненужна и презряна!“

Сухраб продума пак: „Кои са там

иранските юнаци, що не знам?

Аз искам твоя взор да ми покаже

кой е Гударз или пък Гив и даже

Бахрам, могъщия Рустам и Тус,

ще ми посочиш ти и Кей-Кавус!

Виж шатрите, които бързо вчера

изгряха като кожа на пантера;

и слоновете им виж, и трон един,

що сякаш Нил блести под свода син;

до него прът с луна и знаме — злато

и слънце връз коприната, която

е осветила тук простора цял…

Кой мъж такова знаме е развял?“

„Това е шахът — промълви Хаджир, —

от лъвове се пази той безспир.“

И пак Сухраб попита: „А отдясно,

где слоновете се сивеят ясно,

чернее шатра; във двуреден строй

тъмнеят мечоносци там безброй;

от слонове и тигри защитима,

наоколо и друга шатра има,

ала край нея виждам кон до кон,

за герб на знамето белее слон?“

Хаджир отвърна сякаш наизуст:

„Това е щабът на юнака Тус!“

„А на кого е шатрата червена —

Сухраб попита, — гдето вдъхновена

желязна свита вдига герб такъв:

сред бисери — за бой приготвен лъв?

Там нямат край иранските дружини,

със копия под небесата сини.

Добре ти виж, а след това — кажи,

не си криви душата със лъжи!“

Хаджир поде: „Бди в шатрата-палат

Гударз, синът достоен на Гошвад.

С осемдесет витязи — все могъщи,

във боя — слонове и тигри същи.

В леса е носорог, в степта — пантера

и славата му тук не е от вчера.“

Витязът рече: „В синия простор

зелена шатра вижда моя взор;

до нея — рат безбройна; вътре — трона,

под стяга на Каве, а небосклона

блести от бисери и скъпи кожи;

и обкръжен с иранските велможи,

седи юнак, какъвто сред Иран

не се е раждал друг с подобен стан!

Едва до рамото му стига коня,

с копито-ласо, и щом литне с оня

неудържим и страшен бяг познат —

ще кажеш, че е рукнал водопад.

По слоновете тежка броня има,

а в погледа му — мъст неповторима.

Макар и седнал, той с една глава

стърчи над всички, прави при това.

На стяга — дракон, бълващ черен дим,

а върху пръта — лъв неустрашим.“

Замисли се Хаджир: „Как, мили боже,

да назова баща му, щом той може

да го срази като настръхнал лъв

и цял Иран да потопи във кръв!

Не е ли по-добре, ако пред боя

остане неизвестен там героя?“

И продължи: „Това е исполин,

при Кей-Кавус пристигнал чак от Чин.“

„А как се казва?“ — пак Сухраб му рече

и чу: „Не знам! Бях в Крепостта, далече

от Кей-Кавус, когато в оня миг

за помощ беше той дошъл велик.“

Сухраб помръкна от тъга голяма,

повярвал, че баща му тук го няма;

макар че вече беше го познал

по думите на майка си, той с жал

все чакаше да чуе от Хаджир,

Рустам че се е мярнал най-подир.

Но друго бе решено от съдбата,

а кой до днес я победи в борбата

за въздух? И отново той попита:

„Чия ли шатра стига до зенита?

Пред нея виждам воини, слон до слон,

дочувам тръбен звук подобно тон.

На стяга — лъв, главата му е златна,

коприната се вее необятна,

а пък край трона — млади роби в строй

възнасят господарския покой!“

„Това е Гив — бе отговорът честен, —

син на Гударз, и е от род известен —

през вековете още знаменит,

а днес в степта е вдигнал щит до щит.

Щастливец — за свой зет Рустам прие го.

в Иран не знаят втори като него.“

Прекъсна го Сухраб: „На оня скат

белее чудна шатра от брокат:

виж, конници, навярно над хиляда,

безстрашни, който и да ги напада.

Пехотата е просто като зид,

държи там всеки копие и щит,

а трона от кост слонова изгрява

и от санталово дърво и слава.

От робите си обкръжен — кой там

е заспял в такъв разкош голям?“

„Това е Фернброз — с усмивка плаха

Хаджир отвърна, — той е син на шаха.“

Сухраб прошепна: „Щом е син на вожда,

едничка славата ще му подхожда.“

И пак поде: „Ала на оня бряг

аз виждам скъпоценен слънчев стяг

над шатрата от жълтата коприна;

с луна на богоравната върлина,

той сякаш търси нова висина

с небесни и червени знамена!“

Хаджир отвърна: „Там седи Гораз,

прославен с лъвско мъжество сред нас;

на Гив е син и хич не се страхува,

дори наблизо битката да чува.“

Синът баща си търсеше, но пак

го лъжеше пленения юнак.

Какво да прави, мислеше смутено,

от бога му е предопределено

или така съдбата е решила

и щом е тъй — не съществува сила

да я възпре. А що ще стане с теб,

щом всяка нощ се връща като креп…

И пак Сухраб започна със въпроси

за името, в сърцето си що носи,

за шатрата със коня-ураган,

за бронята на този великан.

Ала Хаджир бе същият до края:

„Не лъжа, господарю, че не зная

как се нарича този исполин,

знам само, че пристигна той от Чин!“

„Ти си лъжец — Сухраб го сряза там, —

кога ли ще ми назовеш Рустам?

Прославен мъж, със име най-достойно —

не би се скрил посред полето бойно:

ти сам ми каза, че е великан,

че има тон огромен боздуган

в защита на Иран… И ако шаха

е вече върху слона и изгряха

там знамената за двубой голям —

не трябва ли пред тях да е Рустам?“

Хаджир възкликна тихо: „Кой го знае!

Той може би в Забулистан витае,

където сред красавици и мир

настана вече пролетния пир.“

„Ти помисли — Сухраб поде полека —

как може да не бъде тук човека,

когато Кей-Кавус успя да събере

на помощ най-великите царе,

а пък Рустам ще седне да пирува!

Такова нещо май не съществува.

И не забравяй, че си ти пленен,

че своята глава дължиш на мен!

О, ако тук — ще бъда вече кратък —

и кажеш истината — по-нататък

ще бъдеш сред велможите и дар

от мене ще получиш като цар.

Но ако скриеш ти от мен юнака,

съдба каква ли може да те чака —

главата ти ще взема, побеснял;

сам избери сега ти своя дял,

че взел на много знания венеца,

така е казал някога мъдреца:

неказаната дума е елмаз,

в хазна или в тъмница скрит от нас,

ала показан в миг на светлина —

блести той силно, няма той цена.“

Хаджир му каза: „Само този княз

или пък цар, преситил се от власт,

срещу Рустам би тръгнал, мили боже;

срещу юнака славен, който може

да смаже слон огромен само с длан

или пък наковалня — с боздуган.

Да е врагът подобно облак черен —

пак е за него нищо, че безмерен

е облакът на неговия прах,

когато с Рахш се понесе без страх.

Той е по-силен и от сто витязи;

по ръст — платан, в миг всеки да се пази,

когато неговия гняв расте.

И лъв, и слон той леко ще смете.“

Но имаше сърце честолюбиво

Сухраб и го прекъсна диво:

„Нещастният Гударз! От чест лишен

бил неговият син — аз съм сломен.

Навярно ти не знаеш, че и други

юнаци има с чест и със заслуги —

та превъзнасяш толкова Рустам!

Не си ли чул какво се казва срам?

Ако го срещна в боя аз случайно,

ще закипи степта — море безкрайно, —

но може ли дори една вълна

да устои пред бялата стена

на моя меч, що като слънце грее

и затова така нощта бледнее!“

От друго се вълнуваше Хаджир:

„Покажа ли му аз Рустам — подир

витязът млад — изправил лъвско рамо

и с царствен вид, — ръка ще вдигне само

и страшната войска ще събере;

ще тръгне неговия кон напред,

където на дружините сред боя

той може да погуби сам героя.

А щом Рустам загине — кой от нас

ще спре непобедимия витяз!

И той, опънал исполинско стреме,

короната на Кей Кавус ще вземе.

Предателството на смъртта е равно:

умри със чест, отколкото безславно

да проживееш своя глупав ден.

Иран какво ли ще загуби с мен!

И кой съм аз? — Един от синовете

на славния Гударз, що с ветровете

на битките се носят: ето Гив —

от много боеве с венец щастлив;

Шейдуш, що лъв убива, и Рохам,

и още там безстрашния Бахрам…

Ще утешат баща ми те, когато

от нас врагът изчезне като ято.

И мога ли да изтърпя — без тях

да е Иран? Аз нямам капка страх

пред меча, който ще срази подлеца!

Така е казал някога мъдреца;

топола щом подпира небесата,

фазанът не мечтае за тревата.

Какъв е — рече — този гняв голям!

Какво ли все ме питаш за Рустам?

Запален от непоносима злоба,

навярно тука сам си търсиш гроба!

Разпитваш, сякаш че въртиш длето

в сърцето ми, туй, що не знам. Защо?

Главата ми ако жадуваш вече,

вземи я — този миг не е далече!

Или мечтаеш в близката борба

да победиш Рустам — каква съдба

да се залъгваш с мисли мълчаливо;

я по-добре си замини щастливо!“

Сухраб напада Кей-Кавус

Щом чу такива думи от Хаджир,

в Сухраб помръкна целия всемир.

И той, извърнал орлов взор сурово,

не му продума вече нито слово —

над тайната замахна със ръка,

иранецът прегази и с тъга

сред шатрата си влезе умълчан…

Велик от сила и от гняв пиян,

сам той си беше през нощта мъдреца,

сне рано от главата си венеца,

облече свойта броня и без шум

положи златния си шлем от Рум.

Взе копието след това, колчана

и тънкия си лък, и боздугана —

Сухраб възседна своя кон със стръв.

По-бърз от огън, по-велик от лъв

изглеждаше, когато без покой

в полето бойно се понесе той.

Лавина страшна сякаш там се свлече,

ей шатрата на шаха стигна вече

и копието извиси без страх;

чак до небето се издигна прах,

но никакъв герой не се показа —

там всеки бе побягнал пред витяза

като сърна пред тигъра свиреп.

Иранец нямаше сред тази степ,

че неговият меч, ръка, осанка

се спускаше като огромна сянка

и бързо над объркания строй

се чу: „От тигър е по-силен той!“

„О, кой пред него би изправил рамо?

Безсилен си, щом го погледнеш само.“

Удари гръм над близката земя —

така Сухраб над шаха се изсмя:

„Хей, властелине, где е твойта слава?

Какво от гордостта ти тук остава?

Мълва е празна, че си като лъв!

Защо се казваш Кей, щом си такъв

страхливец, който мигновено мога

да хвърля със войската му в тревога.

В нощта, когато беше Жанд убит,

аз се заклех, издигнал златен щит,

да няма капка милост в мен, догдето

самият шах не видя на въжето.

И мигар имаш ти юнак, готов

да тръгне срещу моя войнствен зов?“

Замлъкна той, а нито звук отсреща

не долетя след тази реч гореща

и затова, ядосан, шатрата на шаха

удари тъй, че в миг се разпиляха

седемдесет подпори и се свлече тя,

и тръбен рев се чу по тез места.

Но шахът се съвзе и викна с власт:

„За славен бой, мъже, настана час!

По-бързо конник на Рустам да каже,

че този млад туранец ще ни смаже.

Не виждам между нас ирански син,

готов да срещне този исполин.“

Стремително се втурна Тус от прага,

предаде всичко на Рустам веднага,

а той отвърна: „Аз едно разбрах,

че който и в Иран да бъде шах,

за царски пир или пред напаст чужда —

еднакво той от мене има нужда!“

И Рахш да оседлаят нареди.

Изправиха редиците гърди,

а той навъси вежди мълчалив;

до него мигом доблестният Гив

седлото върху Рахш за миг завърза,

че бе подканян от Горгин — да бърза;

когато Тус го с бронята облече,

Рохам държеше копието вече.

Те си повтаряха сами: „По-живо!“

У всеки той видя сърце страхливо

и си помисли: „Този великан

изплаши всички… Май е Ахриман!“

Кафтанът тигров взе Рустам и строен,

по-здраво стегна своя пояс боен,

възседнал Рахш, намести се добре

и тъй поръча той на Заваре:

„Ти думата ми изпълнявай тука,

додето вест дочуеш за сполука!“

Той се понесе като вихър там.

И ето че видя за миг Рустам

витяза горд: ръката му бе мощна.

Гръдта му беше гръд на Сам — разкошна.

И затова му рече: „Само двама

да влезем с тебе в битката голяма!“

Потърка длани момъкът напет,

редиците напусна и отпред

така отвърна: „Сред полето бойно

за двама ни това е най-достойно,

не ни е нужна чужда помощ тук:

за нас какво ли ще направи друг!

Ала напразно си издигнал щита.

От моя удар — никаква защита

не ще те съхрани през този бой,

че твоите години са безброй.“

Изгледа го Рустам и се почуди

на неговия ръст и мисли луди.

Така му каза той: „Момче, по-леко,

ще видим кой ще стигне по-далеко.

Нали е хладна тази земна пръст,

а въздухът е свеж околовръст!

Да, аз съм стар, но паметта ми помни

победи много над войски огромни.

И диви аз съм побеждавал с чест,

но поражение не знам до днес.

Ако останеш жив, все пак накрая

и морското чудовище, аз зная,

не ще те устраши. Едно море

ли помни — с някой хребет — как се мре

под моя боздуган сред кръв и слава!

И моята звезда над мен остава.

Но ти си млад и просто ми е мило

да паднеш тука със сърце унило.

Над теб подобен не видях в Туран;

такъв, кълна се, няма и в Иран!“

Чул думите му, младият витяз

усети нежно чувство и тогаз

отвърна тръпно: „Аз не съм известен,

но все пак чакам отговор най-честен

да ме зарадва в миг под този свод.

Открий ми свойто име, своя род!

Аз мисля, че пред мене е Рустам,

прадядо на когото е Нейрам.“

„Не съм Рустам — чу трепетния момък, —

на славния Нейрам не съм потомък!

Рустам е пръв юнак, аз съм боец,

венец не нося, нямам и дворец.“

И във душата на Сухраб изчезна

надеждата, макар че като в бездна,

взел копието, си припомни той

за майчиния страх. И влезе в бой.

Двубой между Рустам и Сухраб

Полето бойно бе една поляна.

Там копието късо всеки хвана,

но всичко се превърна на трески,

Далеч над изумените войски

индийските им мечове блестяха

и искри като облак полетяха

от ударите. Сякаш сред прахта

бе в миг настанал краят на света.

Ала и те се счупиха веднага.

Дойде редът на бойните тояги,

но — двете се огънаха за миг.

И всеки се опечали без вик,

макар че в бой пак своя кон подгони;

колчани изпопадаха и брони

от набезите до последен дъх —

а никой не успя да вземе връх.

По скулите им капеше потта.

С прах бяха пълни техните уста.

Измъчен бе синът, въздишаше бащата —

и двамата накрая спряха на тревата.

Съдба, как странно твоят кръг лети!

Строиш и разрушаваш всичко ти.

Защо не пламна чувството, което

със радост щеше да ги спре в полето!

И рибата, и степната онагра

потомството си ще познае в багра —

единствено човекът, с корист пак,

не вижда кой е син и кой е враг…

Замисли се Рустам: „Дори сред Нил

не срещнах толкоз страшен крокодил.

Пред Дива Бял не се изплаших в боя,

но нямам просто сили аз за тоя

неопитен и страшен младенец.

Не знае никой друг такъв боец.

Страхувам се — наблизо е позора,

че две войски ни гледат сред простора!“

Отдъхнаха си те. И в миг отново

бе всеки със сърце за бой готово.

Взе своя лък юнакът беловлас —

не се уплаши младият витяз,

че тежката му броня бе корава.

Остана барсовата кожа здрава.

Тогава пламна ръкопашен бой,

и беше страшен, бе невиждан той,

такъв, в какъвто и скалата даже

Рустам спокойно можеше да смаже.

Ръка могъща спусна великана,

за пояса Сухраб внезапно хвана,

но той не трепна в своето седло;

ръката му се сви като крило

и той витяза пусна угнетен,

от неговата сила изумен.

Наситиха се вече те. Но ето

отново пламна битката в полето.

Сухраб усети, че кръвта му пари —

с тоягата си той Рустам удари

и клюмна той, ала дори и стон

не излетя под този небосклон.

„Юнако, хей — надсмя му се Сухраб, —

за удара ми ти изглеждаш слаб!

Макар топола, с твоите години

не си за боеве и за дружини.“

Да продължат, им беше невъзможно.

Един след друг те стихнаха тревожно

над оросените от кръв треви

и с тежки мисли сведоха глави.

Но изведнъж Рустам, подобно тигър,

туранецът нападна сам, че мигар

се бе уплашил вече! И Сухраб

иранците подгони като сляп;

под яростния вой на боздугана

един иранец ли без дъх остана,

че бе витязът в битката свиреп

и нямаше покой сред тази степ.

„Дори и Кей-Кавус — Рустам си каза —

е може би пострадал от витяза,

от този лъв, освирепял съвсем,

облякъл броня и издигнал шлем.“

С такова подозрение голямо

Рустам обърна исполинско рамо

и се уплаши: бе като река

кръвта под разярената ръка

на младия юнак, що безпощадно

разкъсваше сам свойта плячка жадно.

Той се навъси страшно. Стана блед

и като лъв се устреми напред

със думите: „Убиецо, върни се!

Кой тук ти е виновен? Опомни се!

Победа търси твоето сърце,

подобно вълк сред стадото овце!“

Дочу се вик: „А кой те застрашава

от нашите туранци, че с такава

открита ярост ги избиваш в страх,

защо започна да се биеш с тях?“

Рустам отвърна: „Вече се смрачава…

Да се покаже слънцето, тогава

ще почнем пак. И мечът най-добре

ще каже кой ще трябва да умре.

Макар че още си дете, но — браво —

държиш ти смело боздугана здраво

и ще се срещнеш утре пак със мен.

Да те закриля бог през този ден!“

Рустам и Сухраб се връщат в своите станове

И те се разделиха. А росата

се разпиля навред под небесата,

Сухраб що бе ги вече изумил;

то сякаш не от плът се бе родил

витязът, който, уморен от боя,

с железния си кон дойде в покоя

на необгледния турански стан.

С такива думи срещна той Хуман:

„От страх дори небесното светило

над нашите глави се беше скрило.

Видя ли ти иранския герой,

що като лъв жадуваше за бой

и имаше той меч, на моя равен —

как в строя ни се беше спуснал славен?

И много ли юнаци тук уби?

Той не познава милост може би!

Юнак не срещнах аз на шир и длъж,

по-силен и велик от този мъж.“

Така Хуман отвърна на витяза:

„Без теб успях войската да запазя,

тъй както заповяда: беше тя

готова да се понесе в степта —

ала с внезапен набег великана

над нас размаха страшно боздугана

и ни разпръсна, сякаш че — пиян,

а беше само капка в океан.

Но както бе дошъл — той тъй замина

към шатрите на своята дружина.“

„И ни един — Сухраб го спря сърдит —

под неговия бяг не бе убит?

А аз довърших не един и двама,

кръвта им се смеси с прахта голяма,

а той, погледнал само и — назад!

Смелчак не срещнах в оня страшен ад.

Да бях съгледал лъвове свирепи,

бих ги сразил сред пламналите степи!

И птици бих сломил като скала,

от мълния ще изкова стрела.

Щом моя гняв в бой страшен ме подгони

не ще ме спрат ни ризници, ни брони.

Но в утрешния полет многолик

ще видим кой от нас е по-велик.

И всички там — кълна се във твореца —

ще победим — от шаха до боеца,

а тук е време да започнем пир:

за вино е нощта, страстта — за мир.“

Дошъл за отдих в своята дружина,

така на Гив продума исполина:

„Видя ли как се би витяза днес,

той е безстрашен и е воин с чест.“

Отвърна Гив: „Наистина, така е,

такъв герой сърцето ми не знае.

Той като вихър тука долетя,

иранците изтръпнаха в степта,

че ту в седлото бе се хванал смело,

ту до звездите рееше той чело…

Когато зърна Тус, възседнал коня,

със копие и във желязна броня,

така го сви с индийския си меч,

че шлемът му отхвръкна надалеч.

И нашият юнак от страх избяга,

а никой друг не се реши веднага

към неговия кон да полети.

По сила си му равен само ти.

А аз, с войската ни, по обичая

все чаках някой да го спре накрая

в единоборство. Ала ни едни

от нас не се яви под свода син,

поне за час да укроти витяза.

Като стрела той между нас се вряза

и застраши Кавусовия трон,

понесен от крилатия си кон.“

Размислиха се двамата, замряха.

Рустам пое към шатрата на шаха,

почете властелина със поклон

и бе поканен на самия трон,

където думи чудни за витяза

на своя шах с вълнение разказа:

„Едва ли някой може да рече,

че е живял такъв витяз-момче.

На кон ли е — пръстта потъва леко,

главата му се вдига надалеко;

дланта му е широка и навява страх,

щом вдигне той като камила прах.

И боздуган, и меч, дори тояга

опитах аз — но нищо не помага.

Тогава се досетих в миг за оня

мой начин — да го смъкна там от коня —

и златния му пояс хванах аз;

напрегнах всички сили и тогаз

желаех да го грабна от седлото

и да го просна сред прахта, защото

така съм хвърлял други… Но — гранит

бе сякаш във седлото конско впит!

А беше нощ, когато разделени

си тръгнахме към шатрите стъмени,

но утре пак под слънчевия зной

ще влезем ние в ръкопашен бой.

И ще се види в ранната тревога

каква ще бъде волята на бога —

всесилен в радост и мъдрец сред скръб,

понесъл своя странен свят на гръб.“

Така Кавус отвърна на юнака:

„Туранците позорна гибел чака.

Ще падна но очи през тази нощ

и ще се моля до последна мощ

Яздан да се смили — за нас опора, —

да не усетиш нито миг умора,

когато ярко твоята звезда

изгрее пак победно над света.“

„Край тебе само — той поде смирено —

ний можем да живеем вдъхновено.“

И се сбогува късно с Кей-Кавус.

Покровът нощен бе надвиснал пуст,

когато го попита Заваре:

„Премина ли и този ден добре?“

Но той, нехапнал нищичко от вчера,

помоли да му поднесат вечеря,

а след това отвърна откровен:

„Ще бъде труден утрешният ден,

но ти се дръж, когато искрометен

със своя враг започнеш боя сетен.

Щом само зърнеш слънчевия диск,

пред мойта шатра приготви без риск

и стяга, и обувките ми златни —

престолен символ, — и бойците ратни.

Ако в полето победя за час,

без бавене ще се завърна аз.

Но друго ли е писано от бога —

да няма нито миг у теб тревога.

От страшните туранци — настрана.

Избягвайте ненужната война!

С дружината иди в Забулистан,

където е премъдрият Дастан,

и мойта майка утеши със нещо,

че тя ми даде туй сърце горещо,

но предрешено от едно небе.

За нищо да не плаче Рудабе,

че край такъв и на Рустам се пада

като съдбовна радост и награда!

Нали навред прославях аз смъртта

сред лъвове и тигри и в света

превърнах много крепости в руини.

Могъща бе ръката ми с години.

Но който е на кон и води бой,

и сее смърт — ще чака смърт и той.

И хиляди лета да бъдем живи —

пак ще ни видят бледно-мълчаливи.

Великият Джемшид къде е днес?

Кой споменава вече Тахмурес?

Юнаци славни и царе могъщи,

а краят им е все един и същи.

И толкова са минали след тях,

но пак е побеждавал този прах…

Повтарям: да не ме оплаква мама,

Дастан да пази дружбата голяма

със властелина — даже на война

да вее неговите знамена,

че всички тук сме за смъртта родени.

И дните ни са точно преброени.“

До полунощ разказваше героя,

а над бойците чезнеше покоя —

но никой своя пояс не бе снел,

че всеки чакаше да литне смел.

Щом слънцето разкъса сънно мрака —

чер гарван, — в миг очи откри юнака

и се облече с тежкия кафтан:

замислен беше този великан,

когато се понесе върху коня,

навъсил чело и затегнал броня.

Щом иска слава — всеки вдига меч;

от алчността да бъдем ний далеч!

Сухраб поваля Рустам

С красавици пи цяла нощ витяза,

искреше вино и звънеше саза.

А призори продума на Хуман:

„Прилича той на хищник-великан!

Но в неговия ръст аз виждам своя

и като мен напада той във боя;

гърди и рамо — сякаш по конец

ни е създал небесния творец —

еднакви. И видът му ме тревожи;

усещам, че ме пари огън божи,

щом си припомня тъжните слова

на мойта майка или пък това

съмнение: не е ли туй Рустам,

най-доблестният мъж и най-голям?

Навярно утре, воден от измами,

ще вдигна копието над баща ми.“

Хуман веднага се възпротиви:

„Рустам съм срещал неведнъж, уви.

Ти слушал ли си как в Мазендеран

е побеждавал този великан?

Макар на Рахш тоз кон да е подобен,

но той не е тъй силен и огромен.“

И ето вече зазори навън;

бойците се събудиха от сън.

Сухраб спокойно бронята облече,

със мисъл в боя, а с душа далече

от битката. Но пак нададе зов.

Бе неговият боздуган готов

Рустам да порази, ала витяза

така с усмивка на баща си каза:

„Какъв бе твоят сън, какво реши,

дали кръв искат нашите души?

Не е ли по-добре със гръм и трясък

да хвърлим всичко в кървавия пясък

и с пълни чаши — нека всяко зло

се изпари от нашето чело,

а след това да паднем пред твореца

с молба — да ни дари с венеца

на щастието. Да воюва друг,

а ний да вдигнем чашите напук!

Усещам светло чувство в мен родено,

лицето ми от туй гори смутено;

кажи, нали си ти от род велик,

открий ми прадедите си за миг!

Не бива името си тук да криеш

от този, с който искаш да се биеш.

Не си ли внук на Сам, син на Дастан,

Рустам велики от Забулистан?“

„Момче — Рустам го спря, — ти търсиш слава,

но друго ний говорихме тъдява:

приказвахме за ръкопашен бой,

а не за вино и гуляи безброй.

Да, ти си малък, но съвсем не крия:

не на шега със тебе ще се бия.

Започвай пръв. А края ни жесток

да бъде, както е отсъдил бог.

Аз неведнъж съм бил сред битки разни

и ми са чужди приказките празни.“

„Хей, стари дядо — възропта Сухраб, —

напразно ти за радостта си сляп.

Аз мислех само както подобава

да изживееш туй, що ти остава,

и с почести от своя род честит

да бъдеш утре сред пръстта зарит.

Но бой щом искаш — волята на бога

аз ще изпълня точно, както мога!“

И двамата от своите коне

отскочиха и свиха рамене,

облечени във ризници и брони;

в гюлето сякаш лъв лъва подгони

и пламна кървав ръкопашен бой,

където шурна пот като порой.

До пладне те се биха; ту бащата,

ту пък синът надвиваше в борбата,

догдето юношата като слон

се спусна побеснял и вихрогон

и вдигнал исполинските си длани,

така Рустам за пояса подхвана,

че просто го изхвърли на възбог,

а след това го повали жесток —

така лъвът онаграта събаря —

и седна тежко на гръдта му стара.

И повален Рустам, усети страх

от юношата, цял във пот и прах,

че той държеше вече смело ножа

над неговата шия тънкокожа.

И заговори стария юнак:

„Аз всичко ще ти кажа, няма как.

Ще ти разкрия точно обичая

какъвто е у нас и как го зная:

когато някой истински витяз

над своя враг добие пълна власт —

и го притисне както се полага,

не реже той главата му веднага:

а трябва — пак да го събори в кръв —

и вече може да се казва лъв.

Тогава чак главата му ще вземе,

законът е такъв у нас от време.“

И тъй, избрал лъжата изведнъж,

успя да стане доблестния мъж,

че бе Сухраб със чувство доверчиво

и нямаше сърце властолюбиво.

Туй не е чудно: вред е младостта

решителна и пълна с доброта.

Врагът отпуснал — сред степта витяза

се втурна, че далече забеляза газели

и след тях политна той,

забравил за доскорошния бой.

Но неловувал още до насита,

Хуман го спря и за Рустам попита.

И всичко, горд, Сухраб разказа там,

и туй, що бе му доверил Рустам.

„Момче, момче — Хуман му отговори, —

не са за теб небесните простори!

И жалко за огромния ти ръст,

за твоя път, що се оказа къс.

Ти, който имаш ум добър и ясен,

защо сам пусна тигъра опасен?

Страхувам се за теб, че мигар пак

ще видиш паднал славния юнак?

От господаря помня реч такава:

«На враг, дори и слаб, не се прощава».“

Замлъкна той и страх го навести,

че може би Рустам ще победи,

но бързо го успокои витяза:

„Не се страхувай — още сили пазя

и в следващия бой врагът свиреп

за шията ще вържа в тази степ!“

След туй Сухраб замислено замина

към шатрата и своята дружина.

А щом Рустам изправи рамена,

в степта израсна сякаш планина

или мъртвец от гроба се събуди;

той коленичи пред водите луди

и свежестта на близкия поток,

където сам благодари на бог

с молба — да сети пак десница яка:

не знаеше каква съдба го чака

или сляп жребий, предопределен

от слънцето на огнения ден…

Бях слушал аз, че с исполинска сила

небесната ръка го е дарила

и ако само стъпи на гранита,

под него ще останат две корита.

Но казваха, че тази страшна мощ

го е терзала силно ден и нощ.

И той издигнал бил ръце към бога

и на сърцето с тежката тревога

помолил — тази сила, що боли,

наполовина да я намали.

Послушал го Яздан, но оттогава

Рустам изгубил сякаш свойта слава.

И затова сега загрижен той,

за близкия невероятен бой,

помоли пак Яздан: „Смили се, боже,

на твоя раб дай сила, за да може

да бъде както някога юнак

и да надвие своя смъртен враг!“

Молбата му достигна до Яздан

и той отново стана великан,

пристигнал на предишната поляна,

където бледен своя меч пак хвана.

Наблизо и Сухраб направи кръг,

със ласо на гърба, в ръката — с лък.

Отекна вик, юздите бяха къси,

от конски бяг земята се разтърси.

О, страх ли се прокрадна у Сухраб:

не бе юнакът вече толкоз слаб

и как ли щеше да завърши боя?

Предчувствие го мъчеше сред зноя.

Но той не трепна, че юнашка кръв

го караше да се усеща лъв,

макар че викна на Рустам смутен,

от неговата сила поразен:

„Дори освободен си бил жесток ти!

Тук пак ли търсиш лъвските ми нокти!

Защо не си вървиш по пътя лек?

Не знам дали ще разбереш навек.“

Рустам убива Сухраб

Готови за борба, привързаха конете

и двамата бойци, че ветровете

на страшната съдба повяха тук

и те се спуснаха един към друг.

Отново пламна боя ръкопашен,

изглеждаше Сухраб като уплашен,

че сякаш бог го бе лишил сега

от неговата вихрена ръка.

А гневен и с мощта на океана,

Рустам за шията витяза хвана

и го събори, налетял жесток,

че бе изтекъл неговия срок.

Обърна го, а след това отново

го превъртя, че бе Сухраб с готово

сърце за бой, но в миг изгуби мощ,

прободен от Рустамовия нож.

Той се смири и сякаш бе му драго,

забравил вече и за зло, и благо.

Щом сееш смърт и вадиш ножа пръв

и се обагряш ти с човешка кръв —

знай, всеки косъм твой ще бъде ножа,

насочен страшно срещу твойта кожа…

„Злодеят съм си аз! — Сухраб простена. —

От мене твойта орис бе родена.

Не си виновен ти, че този свод

прекъсна рано моя млад живот.

Играят нейде юноши връстници,

но тук угасват моите зеници.

А мама бе ми дала талисман

и ме закле баща си великан

да търся с него до последна сила,

но край — намерих гробната могила.

Как дълго чаках родните черти —

уви, изтляха моите мечти.

Но ти, дори да се превърнеш в риба,

да се укриеш в някоя колиба

или да се явиш като звезда,

разлъчен със земята навсегда —

ще те срази баща ми исполин,

че ти уби едничкия му син.

Все някакъв витяз ще може в срока

да каже на Рустам вестта жестока:

умря Сухраб, но легна сред пръстта

със бащиното име на уста.“

Щом чу докрай за тази страшна мъка,

Рустам се вцепени и се побърка,

а след това се олюля от скръб

и рухна на поляната по гръб.

Опомнил се, със своя дъх последен,

успя бащата да продума бледен:

„Къде е знакът на Рустам, кажи?

Над мен гневът човешки да тежи!

Аз съм Рустам и затова без жал

да ме оплачат и Систан, и Зал!“

И той се хвана за косите ядно,

скръбта се беше впила безпощадно

в сърцето му, че в кървавия трап

издъхваше опечален Сухраб

и шепнеше: „Та ти си бил баща ми!

Кой твоето сърце така измами,

че не послуша моята молба

да си откриеш името? Съдба!

Свали по-бързо тежката ми броня

и наведи очите си над оня

свой талисман, от майка ми дарен,

към теб когато тръгвах устремен.

Тя плачеше горката и през рамо

ме бе прегърнала, и рече само:

— Ти свято талисмана съхрани,

ще ти послужи той през тежки дни —

и ето че със него най-подир

открих баща си и намерих мир.“

Рустам разкъса бронята желязна,

видя рубините си и с напразна

надежда пак заплака: „Сине мой,

от мене ли дочака ти покой!“

Той виеше и стенеше високо,

и ронеше сълзи от кръв жестоко,

когато чу: „О, татко, не тъжи,

това от мойта смърт ми по тежи!

Защо да се затриваш тук без сила —

случи се, що съдбата бе решила.“

А слънцето се скри зад мрака ням,

но в своя стан не идваше Рустам

и двадесет бойци излитнаха от строя,

за да узнаят как завърши боя:

видяха те конете в кал и прах,

ала Рустам го нямаше до тях

и празно бе на Рахш седлото златно,

и някой рече в миг, че вероятно

Иран от своя син се е лишил.

Наведе всеки там глава немил,

а вестоносец шаха наскърби,

че е убит героя може би!

Униние се спусна над бивака,

заплака всеки воин за юнака.

На своя трон застана Кей-Кавус,

пред воините излезе смело Тус

и думите на шаха бяха кратки:

„Прати бойци край вражите палатки,

да идат и да разберат без глас

какво замисля страшния витяз!

Ако Рустам е бил убит в двубоя,

кой друг ще има туй сърце пред строя

с туранеца да влезе в боен спор

или назад да бягаме с позор!“

Сухраб дочу далечната тревога

и на баща си каза с изнемога:

„За храбрите туранци ме е страх,

след мойта смърт какво ще стане с тях!

Аз взех това, което ми се пада,

но Кей-Кавус Туран да не напада:

за моята войска се погрижи,

спасителния път й покажи

назад към нашите полета родни,

че аз я изиграх с мечти безплодни

за слава и за приказни блага

под сянката на моята ръка.

Но кой ли би помислил и в съня си,

че ще загина тука от баща си!…

Един боец ирански е при мен,

от мойто ласо беше той пленен

и аз сред тази степ на шир и длъж

за теб го питах с мъка неведнъж,

но той, подлецът, със лъжливи речи

баща си да намеря ми попречи.

Надеждата от мен открадна той

и мъката дойде като порой.

Но ти не го убивай, а обратно

си го върни с това невероятно

сърце лъжливо да живей, че сам

разглеждах дълго славния Рустам,

но може би съдбата ме омая

да падна от ръката ти накрая.

Живял сред гръм, ще литна като прах

и горе ще се срещнем ний без страх.“

Успя бащата дъх да си поеме,

не беше страдал тъй от дълго време,

в гърдите е огън, а в очите е кръв;

на Рахш се залюля, подобно лъв,

и пламнал в искрометната следа,

пред своите юнаци зарида.

Иранците отпуснаха десници,

блестяха сълзи в техните зеници

и всеки бог прослави мълчалив,

че бе сред тях Рустам отново жив!

Но щом видяха, че е в кръв и рани,

че е с пробити брони и колчани,

попитаха със страх: „Юнако пръв,

защо се връщаш ти при нас такъв?“

Рустам застена, кратко известил

как беше своя роден син убил.

Тогава всичко живо там заплака,

от туй съвсем обезумя юнака,

но вдигна към дружините ръце:

„Душа аз нямам, нямам и сърце.

Юнаци, стига битки и мъст божа,

достатъчно е, що извърших с ножа!“

С раздрани дрехи и с приведен гръб

пред Заваре той спря, обзет от скръб,

и дума подир дума му разказа,

каквото бе научил от витяза.

И продължи: „Какво направих аз!

Тук за възмездие настана час.

Как може аз, бащата, с черна злоба

рождения си син да пратя в гроба,

да спра дъхът на моя исполин;

да го оплаква вечно свода син!“

Той до Хуман написа вест веднага:

„Скръбта ми ножа в ножницата слага.

А ти назад туранската войска

води далеч от моята ръка,

че не е вече време да се бия —

изпепели се моят дух под тия

лъжливи думи, казани от теб

на моя син сред огнената степ!“

А след това на Заваре продума:

„Не закъснявай нито миг по друма

и до Джейхун, далече от беди,

туранските дружини проводи.“

И Заваре дори и не дочака

навред зората да разпръсне мрака

и полетя, но го смути Хуман:

„Напразно аз лъжец съм назован.

Хаджир за всичко тука е виновен,

умишлено той скри в мига върховен

бащата от сина с лъжлива реч.

И злото се надвеси като меч

над силата неземна на витяза,

но не подлеца бог за туй наказа!“

Обратно Заваре препусна пак

и всичко на нещастния юнак

с вълнение и през сълзи разказа,

как бил е мамен от Хаджир витяза.

От скръб Рустам се свлече настрана,

пред неговия поглед притъмня

и той се спусна към Хаджир тогава,

привлече го за миг с ръка корава

и вдигна страшно тежкия си меч,

готов сега единствено за сеч.

Но не един боец в кръга околен

за милост там нададе вик неволен

и той, смутен от думите мъгляви,

към своя син умиращ се отправи.

Гударз след него тръгна тих и ням,

последваха го Тус и Гождахам

и всеки, бил под неговата слава,

мълвеше думи да го утешава:

„Едва ли ще те наскърби Яздан,

ще ти помогне може би Яздан.“

Но, за да млъкне сетния велможа,

към себе си Рустам насочи ножа

и го захвърли, че в стогласен вой

от мъки и сълзи потъна той,

дочул Гударз: „Ще има ли изгода

от скръб, ако подпалиш даже свода?

И с мечове безброй да се сразиш —

ще можеш ли с това да продължиш

живота на Сухраб, затворен в срока,

определен му от съдба жестока.

Ако той своя ден е изживял,

кой може да избегне тоя дял —

да млъкне над пръстта с усмивка плаха!

Бъди ти воин или даже шаха —

все ще поемеш в някой миг отвъд

към страшния и неизвестен съд,

пред който всеки, още жив обаче,

е длъжен поне малко да поплаче.

Ний крачим разделени по света,

а път един ни води към смъртта.“

Рустам моли Кей-Кавус за целебен балсам

Рустам отвърна на Гударз смирено:

„Юнако, твойто име е блажено!

Вземи по-бързо най-добрия кон

и стигнал пред Кавусовия трон,

сина си как убих кажи на шаха…

Сълза да трепне или пък уплаха

в очите му, ако си спомни там

за него колко се е бил Рустам!

Сред мъката така ми е потребен

от неговия скъп балсам целебен,

що е спасявал не един герой —

от него да ми прати с вино той

и щом Сухраб за миг се излекува,

тъй както аз — и той ще му слугува.“

Гударз препусна като ураган…

Изслуша всичко шаха на Иран

и промълви: „Сърцето ми почита

юнакът, който е като защита

на моя трон и шахската ми власт.

В беда не искам да го видя аз,

но ако ти му отнесеш балсама —

ще бъда ли спокоен аз пред двама

бойци, които в някой тежък ден

от трона могат да свалят и мен?

А който милост от врага си чака,

не е ли по-нищожен от глупака?

Рустам ли викна: «Кой е тоз Кавус?

Как за ръката ще ме хване Тус!»

Юнакът горд е толкова огромен,

че в този тесен свят е той бездомен

и може би, ако настане час,

край моя трон ще му слугувам аз!

Нима не помниш как пред вас тогава

със мойто име той се подиграва?

А щом Сухраб запази — само прах

от трона си ще има твоя шах.

Не си ли спомняш цялата омраза,

с която в оня миг се кле витяза:

«Без капка милост ще съм аз,

додето самия шах не видя на въжето!»

И щом той дойде вихрогон и млад —

ще се разбяга беден и богат.

Как от балсама да му дам тогава?

За мене ще остане лоша слава.“

От безсърдечността неутешим,

Гударз назад се върна като дим

и пред Рустам проля сълзи сурови:

„Кавус е вечен извор на отрови

и плод горчив и като всеки шах

не знае що е милост, що е грях.

Навярно, ако идеш ти в двореца,

ще се разсее злобата в подлеца!“

До дън душа бе тази вест жестока.

Поставиха момчето край потока,

целуна го бащата странно плах

и тръгна сам да моли своя шах.

Ала преди юздата да поеме,

един войник го вцепени без време:

„Умря Сухраб, най-славния храбрец!

Сега му трябва гроб, а не дворец!

С последен дъх под маранята синя

баща си той повика и… почина.“

Рустам оплаква Сухраб

Рустам захвърли и юзда, и стреме,

безумен — с прах посипа свойто теме

и запролива сълзи като дъжд,

каквито носи всеки славен мъж:

„О, сине мой, белязан от съдбата,

ти бе венец, достоен за делата

на моя род, но вече шлем и трон

за теб ще бъде тоя небосклон!

Кой бог ме унизи с такава рана —

синеубиец в своя край да стана,

от моя нож тук внука горд на Сам

и син на Тахмине — да легне ням!

А кой юнак би се сравнил със мене,

но ти бе друг и мойта мъка стене —

ръцете ми да отсекат за миг,

на прах да се превърне моят лик!

Ако попита майка ти — каква ли

вест черна ще й пратя сам, да жали,

че най-невинен нейния витяз

със бащинска ръка погубих аз?

Позор! И само в мене е вината:

Кой знае син промушен от бащата

и кой е слушал в тоя свят немил

за някой, своя роден син убил?

Кой цар на дъщерите си красиви

ще каже, че ще бъдат те щастливи

без теб, сразен от мен, когото Сам

ще отрече от своя род голям?

Нима съм мислил някога, че ствола

на корена ми ще роди топола —

витяз, повел дружини към Иран

и мрак над моя ден ще сложи длан!“

Рустам разпореди и с багреница

Сухраб покриха, че бе той с десница

велика и летеше вихрогон,

а гроба стана неговия трон!

Положиха го във ковчега тесен

и в бащината шатра бе отнесен,

а неговата шатра с трона-жар

подпалиха по обичая стар

и огънят обреден с пръсти бавни

изпепели доспехите му славни.

Трептеше дълго стихналата шир.

Рустам бе се опомнил най-подир

сред мъката си: „Сине мой, друг няма

да се роди с такава мощ голяма!

Защо помръкна синия простор,

къде е твойто рамо, твоят взор?

Уви, кой този жребий ти предрече,

от род и от баща да си далече!“

Той дрехите си късаше от скръб

и плачеше покрай ковчега скъп:

„Ще ме проклинат дълго всички хора,

а с мен — и мама ще търпи позора.

Рустам, ще кажат, своя син надви

и го прободе с ножа си, уви!

О, как ще мога да се оправдая?

И кой ще има вяра в мен накрая?

Какво ще кажат в родната страна

витязите пред тази новина,

щом разберат, че просто изведнъж

промуших аз най-доблестния мъж!“

Тогава мечоносците на шаха

покрай юнака тъжен се събраха

и сякаш някакъв надгробен хор

изпълни с мъка степния простор:

„За всички е съдбата невидимка —

венец тя носи, а до него — примка.

И само щом заемеш трон велик,

ще те свлече от него тя за миг.

Защо да чакаш пролетта зелена —

раздялата е предопределена.

И нищо, че си поживял едва —

белее вече твоята глава,

защото тъй е наредил твореца,

безумец най-последен за мъдреца.

Говориш ти, но бог над теб мълчи

и ходиш сляп, макар и със очи…

Защо ли плачеш тъй неутешимо?

Това, що стана, е необяснимо.“

Чул за смъртта на славния витяз,

пристигна шаха и с елеен глас

започна над ковчега му да вика:

„От връх Елбурз до малката тръстика

умира всичко, що е тук било

под тежкото небесно колело.

Светът ни мами, слънце ни огрява,

но всеки по реда си заминава.

Юнако, не плачи, вдигни снага

и чуй какво ще ти река сега:

небето да свалиш върху земята,

да изгориш от край до край полята —

на своя син не ще помогнеш ти!

Душата му е в сините черти

на небесата… Отдалече само

аз забелязах мъжкото му рамо,

че бе решила тъмната съдба

да падне от баща си във борба.

Ти не тъжи, бедата е голяма,

но капка полза от сълзите няма!“

Рустам отвърна: „Той лежи смълчан,

а там в степта с войската е Хуман,

с бойците, що вървяха след витяза,

но против тях ти не таи омраза.

Назад към Чин ще бъде най-добре

да им покаже пътя Заваре.“

„Да, няма вече нужда да се бия —

изрече шаха, — нищо, че ей тия

бойци ни причиниха много зло

и беше мрачно моето чело —

но ти ме нарани с тъга безмерна

и край ще сложа на войната черна!“

Рустам се връща в Забулистан

С войската тръгна към Иран Кавус,

с дружината си, сред простора пуст,

Рустам остана Заваре да чака,

че беше пратен той с добро в бивака

на враговете и се върна пак.

И призори сломеният юнак

поведе всички към Забулистан,

където вече стенеше Дастан.

От край до край Систан се разтревожи.

Ридаеха забулските велможи

и ръсеха главите си със прах;

а пред ковчега крачеха край тях

войниците без мечове юнашки,

от скръб отсекли конските опашки.

Когато доближиха бавно Зал,

той пусна златната юзда без жал

и беловлас се втурна към ковчега.

В гръдта на всички пламна страшна жега

и всеки воин беше без колан,

и всеки безутешно сведе стан,

че не една сълза се в миг показа,

че бе навеки замълчал витяза.

Без сили вече, славният юнак

отвори позлатения капак

и каза: „Тате, гледай моя син.

Не е ли Сам, баща ти — исполин!“

Зал тъжно зарида: „О, сън наяве,

светът за него бе като възглаве

и никъде не съществува друг

витяз, какъвто беше моят внук!“

И сълзите се ронеха, течаха

и всички думи за витяза бяха.

Пред своя дом се озова Рустам

и тежкия ковчег положи там,

а Рудабе, когато го съгледа,

зави от мъка и припадна бледа

със викове: „Мой славен исполин,

вдигни се ти поне за миг един!“

Тя плачеше безумно, без надежда

и дълго над ковчега ням нарежда:

„Мой малък лъв, от славен лъв роден,

от теб, единствен, бе светът лишен!

Във старата ми гръд гори въпроса:

защо увехнал трябва да те нося?

И за какво в съдбовния въртоп

дворец наместо — ти намери гроб!

Баща ти бе лишен от милост божа

и те прободе безсърдечен с ножа.“

Чак до Сатурн летеше този плач,

пред всеки поглед бе припаднал здрач.

Но нямаше ни помен от звездите;

сълзи и прах струяха по страните.

И между всички пак Рустам бе пръв,

не сълзи той проливаше, а кръв.

Човек би казал, че светът умира

и няма капка радост сред всемира.

Тогава безутешният юнак

докрай открехна тежкия капак

и като ясно слънце се показа

лицето безметежно на витяза.

Въздъхна всеки в миг неутешим

и сякаш към небето литна дим.

И никой не отвърна взор унило,

че бе заспало там момчето мило,

и затова — и сетният човек

заплака над студения ковчег:

така че с толкоз мъка край храбреца

приличаше на страшен гроб двореца,

където сякаш Сам след бой велик

си беше легнал да отдъхне миг

под жълтата завивка на броката,

без копие и щит, без меч в ръката.

„Ако направя — шепнеше Рустам —

скъп саркофаг за него, — той едвам

ще преживее мойта смърт, че може

да го ограбят като царско ложе.“

И гробница-копито — от порфир

и от алое вдигнаха подир,

где златните вериги по стените

внезапно ослепяваха очите.

А вече вредом малък и голям

бе чул кого е с нож убил Рустам.

И всеки бе от тази вест потресен —

за мъката светът излезе тесен.

Бащата плачеше неутешим,

ридаеше над своя син любим

и всяка радост бе за него чужда…

Но нова сила взе да го пробужда,

че е трептяла скръб и други път

и смърт такава е видял светът.

Та кой човек — щом не е с ум оскъден —

ще бъде пред съдбата безразсъден,

макар че със скръбта на Тахамтан

от край до край тъгуваше Иран!

А щом Хуман, завърнал се обратно,

разказа за смъртта невероятна —

помръкна мигом цар Афрасиаб,

взел за поука края на Сухраб.

Майката узнава за смъртта на Сухраб

И над Туран бе денонощен воя

за кървавата гибел на героя!

Ридаеше дори самият цар.

А новината пламна като жар

у Тахмине, че тя разбра горката

синът й как е паднал от бащата.

От скръб по своя несравним витяз

разкъса тя красивия атлаз

на своя царствен шал и скъпа дреха;

в гласа й тъжен нямаше утеха —

и кръв наместо сълзи за смъртта

проливаше опечалена тя.

Ту падаше, ту ставаше с вик морен,

ту скубеше косите си из корен

и късаше месата си без страх,

и ръсеше главата си със прах.

Във огъня, край нея в миг накладен,

изгаряше тя с порив безпощаден

къдриците си с вик: „О, мой живот!

Къде сега лежиш под този свод?

С очи открити и със мисъл вечна

очаквах да пристигне вест сърдечна

за тебе и Рустам. И всеки ден

гадаех скришом, с поглед устремен,

и вече виждах как назад с баща си

се връщаш ти най-радостен в дома си…

Отгде да знаех, че внезапно сам

ще те убие сред степта Рустам!

Над твойта гръд и белоснежна кожа

с ръка могъща той насочи ножа,

без да усети нито капка жал

от туй, че той живота ти е дал!

А как изгарях аз по теб тревожна,

бе всяка нощ от хубост невъзможна,

но ти потъна в кървав плащ невям,

наместо да си в плаща на Рустам!

Кого сега с любов да прилаская

и кой ще чуе мойта скръб — не зная.

Кого да чакам в тази пуста степ?

Кой вече ще ме радва — вместо теб?

Звездице моя! Разцъфтял без злоба —

двореца царски ти смени със гроба.

Баща ти бе за теб надежда мила,

но всичко вече е една могила.

С надежда пълен, ти умря унил,

че с гняв — не с ласки, бог те бе дарил.

Защо, преди Рустам да вдигне ножа,

не пламна мигом в теб искрица божа

и ти не му показа, възгордян,

рубините на твоя талисман?

Ти чуваш ли — защо не му показа

рубините — и мен с това наказа?

Отиде си, а ме остави в плен.

И как ли ще завърши моя ден!

О, за какво ли в оня миг съдбовен

до теб не тръгнах с пламъка синовен!

Рустам навярно щеше отдалеч

да ме познае в миг и с блага реч

във ножницата своя нож да скрие

и нямаше сина си да убие!“

Тя плачеше и своята глава

държеше с длани, че не бе това

обикновена мъка поднебесна;

изгря във всеки взор роса злочестна

и от скръбта безкрайна Тахмине

наведе до земята рамене —

безкръвна, неподвижна, побеляла:

навеки сякаш беше тя заспала.

Но щом се посъвзе, със нова мощ

заплака пак над своя жребий лош.

Когато зърна на Сухраб венеца,

сърцето й се сви и тя в двореца

пред трона падна като пред олтар,

ридаейки: „О, строен мой чинар!“

Доведоха й с трепет коня боен,

що в много битки бе летял спокоен,

и тя за шията го приласка,

и всеки в миг припадна от тъга,

че гривата му милваше горката,

че плачеше безумно на земята,

но сили пак намерила едвам,

копитата му да целуне там.

Донесоха й плаща на витяза —

тя сякаш че сина си забеляза.

Донесоха й бронята, колчана,

лъка, юздата, още — боздугана

и бойния му щит — и с него тя

започна да се удря сред скръбта.

Тя ласото му галеше омайно,

в ръцете й то сякаш бе безкрайно,

и шлема след това видяла в миг:

„Мой страшен лъв!“ — проточи жален вик

и взела бързо меча на витяза —

от скръб на коня гривата отряза;

а всички, да я помнят със добро,

обдари тя със злато и сребро;

да разрушат — им заповяда — трона,

докрай да изгорят на клада трона

и всичко да изпепелят подир,

Сухраб където бе пирувал в мир

и откъдето бляскаво героя

се беше устремил безстрашно в боя.

Безмълвна, тя не знаеше утеха:

под траура на синята си дреха

през сълзи ден и нощ Сухраб зова —

една година само след това

по своя син от скръб неимоверна

сама утихна във земята черна.

Така е казал славният Бахрам:

след мъртвия не бързай ти, че сам

не си роден за дълго ма земята —

за път да е готова в теб душата.

Баща ти е отстъпил своя ред,

но идва ден и ти потъваш блед

под сянката огромна на небето —

загадка вековечна за сърцето;

и затова напразно в този свят

не искай и не чакай непознат

да се сдобиеш утре с ключа таен

на битието — миг и сън случаен…

Но нека млъкне мъката у нас.

За Сиявуш настава вече час.

Кого ще радва повест като тази?

Кое сърце Рустам не ще намрази?

Сказание за Сиявуш

Запей сега за други дни, поете,

що носят красота от вековете.

И щом е мъдро сътворен стихът,

певецът ще е горд по своя път.

Но, ако той се в нещо заблуждава

или от празен шум се съблазнява —

дори на кръст да се разпъне — пак

за умния човек ще е глупак.

Но кой съзира в себе си порока?

Страстта е силна, а честта — висока.

Над твоя труд щом разцъфти венеца,

чуй честната оценка на мъдреца

и доловиш ли в нея извор благ —

сред хората ще бъдеш ти най-драг.

За повестта ми нека звънне саза,

на мен един дехканин я разказа.

Предания най-древни пази тя —

и те ще оживеят в песента,

ако почака моята могила.

И щом сред радостта усещам сила,

аз ще създам такива цветове,

що няма да увехнат векове

в градината на дните звездосини.

На петдесет и осем съм години,

но все така съм жаден за живот

и чакам всичко аз от този свод…

Веднъж се вслушах как шепти мобеда:

„Не в старостта е твоята победа!

Твори безсънно, докато си жив,

бъди добър, по ум пък — прозорлив.

За твоите дела ще бъде съд

това, което създадеш на път.

Каквото си посял — ще жънеш, братко.

Щом поздравиш — ще ти отвърнат кратко.

Единствено на мъдреците верен,

ти няма да изпиташ срам най-черен.“

Но да се върна пак към повестта,

послушай за какво разказва тя.

За майката на Сиявуш

И ето го преданието чудно:

щом първия петел сам ранобудно

пропя в съня на Тус, Гударз и Гив —

те тръгнаха и всеки бе щастлив

от своя лов по хълмовете голи,

последван от палаши и соколи

и от войници, що през дол и рид

събираха там дивеча убит.

А той бе толкоз много, че тогаз

за шест недели стигаше в запас.

Изчезнаха туранските предели,

осеяни от шатри избелели.

Наблизо, до граничната земя,

далечен лес внезапно зашумя.

И тъй, с прохлада Гив и Тус привлече,

преди да дойдат другите, и вече

под сенките му всеки бе готов

да полети за по-разкошен лов.

Но в миг… една девица там ги сепна;

плачът й тих в сърцата им потрепна,

че под дървото като цвят красив

тя ги следеше с поглед мълчалив,

по-ясна от луна и по-красива

от кипариса в пролетта щастлива.

„Кажи ни, лунолика — каза Тус, —

кой те захвърли в тоя лес най-пуст?“

А тя: „Напуснах вчера аз дома си,

обидена жестоко от баща си:

от пир се беше върнал той пиян

и щом ме зърна, грабна меча в длан,

готов — не знам защо — да ме убие;

и тъй — бездомна — ме открихте вие.“

„От кой си род?“ — след туй подзе юнака,

а тя отвърна тъжно в гъсталака:

„Роднина близък ми е Герсиваз,

от Фаридуновия род съм аз.“

„Пеша ли тук — отново Тус попита —

пристигна ти и при това — без свита?“

А тя отвърна: „Да, дойдох пеша,

че падна моят кон, не издържа.

А имах и корона от рубини,

блестяха те под небесата сини,

но в моя бяг от всичко се лиших,

изгубена сред тоя лес най-тих,

където, в тази пустош тъй трънлива,

оплаквам аз съдбата си горчива.

Но знам, ще се свести баща ми в миг,

когато падне майка ми със вик

за дъщерята, що от тях избяга…

И подир мен ще литнат те веднага.“

Тя им допадна някак изведнъж,

и тъй продума оня славен мъж:

„За мене е, сега разбрах, сърната,

че пръв я зърнах аз от стремената.“

Но Гив му възрази: „Водачо смел,

и аз пред теб летях като орел?“

А Тус бе упорит и непреклонен:

„Насам от вихър сякаш бях подгонен!“

„Не е така — отвърна Гив тогава, —

в лова аз пръв се озовах тъдява!

И не прилича на такъв юнак

за хубавица да ми стане враг.“

Така достигнаха те в препирнята,

че трябва да й отсекат главата.

Седяха страшни славните велможи,

но в този миг един мъдрец предложи:

„Защо ще вършите ненужен грях?

На съд идете при самия шах.“

Послушаха тогава те мъдреца,

пристигнаха и тримата в двореца

и щом видя прекрасния й лик,

усети властелинът оня миг,

във който той им промълви едвам:

„Напразно вий сте бързали насам.

Дали сърна или кошута плаха —

такава хубавица е за шаха!

Сега да слушам, нямам време аз

кой слънцето е уловил от вас.“

А след това й рече: „Чудна пери,

кой е родът ти, от кои си вери?“

„От царски род е мама — каза тя, —

роднина с Феридун съм по баща,

а Герсиваз е моят дядо славен,

що по богатства не познава равен.“

Той продължи: „Защо ли сред леса

да чезнеш като утринна роса?

Ти си родена за любов в двореца,

да бъдеш сред жените ми венеца.“

Тя каза: „Още във мига най-пръв

аз те харесах, няма друг такъв!“

Тогава шахът двамата велможи

обдари със жребци, венци и кожи,

а с нея спря сред женския покой;

престол сияен й предложи той,

а още и рубинена корона,

що заблестя неземно върху трона,

и дрехите й чудни от брокат,

обкичени с топази и ахат.

На трона тя седеше лъчезарна,

красива и до смърт на шаха вярна.

Рождението на Сиявуш

Летяха дните в пролетта най-чудна

и шахската жена бе вече трудна.

Но след там… деветмесечния срок,

чиято тайна знае само бог,

зарадваха слугите властелина:

„Ликувай, господарю, за рубина,

със който любовта те награди!

Днес чудо, славен син ти се роди.

Подобен младенец светът не знае:

като звезда среднощна той сияе.“

За неговата царска красота

мълвата из двореца полетя,

че предостоен беше за небето.

И Сиявуш нарекоха момчето.

Погледна звездоброец белобрад

нагоре към звездите и нерад

очите си отвърна той смутено,

че много зло му беше предрешено.

И мигом бе от мъка обладан.

Обрече той детето на Яздан,

а след това разказа на бащата

за свода безсърдечен на съдбата…

Година след година там летяха.

Забулският юнак дойде при шаха

и проговори: „Дай ми своя лъв,

сред първите да го направя пръв.

Бавачки тука — цял рояк край трона;

но той при мен ще има небосклона.“

Замисли се дълбоко властелина,

да му откаже — не видя причина.

Сина си млад, със трепет най-голям,

той повери на славния Рустам,

що го отведе в своите чертози

и му издигна бял дворец сред рози.

Научи го да хвърля ласо, с лък

да стреля и да язди с майсторлък

в лова подир гепарди и соколи,

как да пирува, никой да не моли,

войска да води и да управлява,

и злото и доброто да познава —

на всичко тъй го учеше Рустам,

не малко сили той отдаде сам.

И Сиявуш така израсна славен,

че нямаше по сила вече равен.

Дори за него, полетял със стръв,

играчка беше да запримчи лъв.

Веднъж се той обърна към юнака:

„Аз мисля, че баща ми вече чака.

Ти ме научи как да бъда шах,

усърдно се труди, но аз разбрах,

че време е да види и баща ми

пред него как достойно се отсрами.“

Изслуша го юнакът от Забул,

със думите, които беше чул,

изпрати вестоносци из страната —

там всеки мъж да встъпи в стремената,

сребро и злато да се събере —

войската да се облече добре.

Дори и в най-далечните предели

такива вести бяха долетели.

И даровете нямаха там чет.

Когато тръгна момъкът напет —

бе съпроводен от безброй витязи,

да не скърби самотен… и от тази

човешка обич, що от две страни

по пътя го обграждаше със дни.

Обсипваха го с амбра и със злато,

за хората бе той с лице познато

в мига, изпълнен с радости и смях —

самото слънце плуваше над тях.

Вървеше неговия кон юначен

през купища пари. И бе удачен

за всички този божи ден в Иран,

дъхтящ на вино, мускус и шафран.

Сиявуш се завръща в Забулистан

Бе известен и Кей-Кавус тогава,

че Сиявуш, сина му, приближава.

Той нареди на Тус и Гив веднага

да го посрещнат, както се полага,

с литаврен гръм и строй… И ето

към шаха те поведоха момчето

сред викове и шум: — Сторете път! —

и грееше двореца пред синът.

Кадилници с ухание димяха,

а царедворци отстрани стояха,

отправили очи към този същ

топола-момък, хубав и могъщ.

Дивяха му се всички там, когато

се лееше над него дъжд от злато.

Щом зърна той баща си върху трона

сияен и с рубинена корона,

чак до земята се наведе в миг

и сякаш тайна шепнеше велик.

От трона стана и край него мина,

и го прегърна топло властелина.

До себе си го взе с ръка честита,

а след това и за Рустам попита.

Със името могъщо на Яздан

Кавус очи бе вперил замечтан

към своя син прекрасен и в забрава

вещаеше му той световна слава,

че беше умен, млад и прозорлив.

И затова бащата бе щастлив.

Той коленичи, сне за миг венеца

и вдигна своя поглед към твореца:

„Ти, боже, който сътвори небето,

създаде любовта за битието

и всичко най-добро под свода син —

дай щастие на моя славен син!“

Пристигаха във шахските палати

все нови гости с дарове богати

и славеха момчето всеки ден.

От всички беше той благословен.

По заповед пред младия герой

иранската войска премина в строй.

А царската градина бе красива,

събираше тя радостта най-жива

на хората под сладкозвучен руд,

в реки от вино и сред пир нечут,

какъвто не бе виждан дотогава

дори и във иранската държава.

След седем дена тоя пир премина.

След туй по волята на властелина

отвориха хазната за скъп дар

на Сиявуш, че беше син на цар.

Получи пръстен той, оръжие и броня,

престол, печат и шлем, седло за коня,

дирхеми златни в сърмени торбички,

елмази, дрехи от брокат и всички

богатства — не и шахския венец,

че за властта бе още младенец.

Години седем го изпитва шаха,

достойнствата му всички там видяха.

На осмата той беше увенчан

с венец от злато, пояс и колчан,

и мъдрости, извезани с коприна,

що трябва да познава властелина.

Достоен син на славен господар,

получи Кухистан витязът в дар —

земи обширни в неговото време,

Маверанах сега ги ний зовеме.

Сиявуш остава сирак

Беда внезапна Сиявуш наказа,

той мъртва свойта майка забеляза

и в миг, забравил чудния си трон,

към свода светлоок нададе стон.

То беше вик, то бяха думи мъдри —

пръст ръсеше над черните си къдри

и дрехите си късаше от скръб,

че бе умрял човекът му най-скъп.

Усмивката му сякаш че изчезна,

очите му приличаха на бездна

без огън и без капчица покой,

в която вехнеше от мъка той.

Цял месец продължи да се тревожи,

но ето че иранските велможи —

предвождани от Тус, Гударз и Гив —

го посетиха с поглед мълчалив.

И в оня миг, когато ги погледна,

той пак въздъхна със осанка бледна

и зарида пред тях като дете,

обречено без майка да расте.

Видял, че тази мъка е велика,

Гударз пристъпи и пред мъченика

така продума: „Сине мой, стани,

пред тебе има още много дни.

Умира всеки, що е казал — мама,

спасение от тази участ няма.

Ти не плачи, такъв е всеки край:

и майка ти дочака своя рай…“

Юнакът още истини му каза

и сякаш поолекна на витяза.

Судабе се влюбва в Сиявуш

Вървяха дните радостни за шаха,

че има славен син… И те седяха

в благ разговор, когато там,

уви, жена му Судабе се появи.

На прага щом застана удивена,

от Сиявуш тя беше поразена.

И пламна във сърцето й пожар,

и се топеше като лед на жар.

Не закъсня подир това слугата

от нея да му донесе молбата:

„Дворецът на баща ти е и твой —

щастлив ще бъдеш в женския покой!“

Но момъкът се възмути сурово:

„Веднага й предайте мойто слово:

Аз нямам място там… За Сиявуш

порокът е ненавистен и чужд.“

На следващата привечер пред шаха

отново нейните очи трептяха.

„О, царю на царете — каза тя, —

на теб подобен няма по света.

И твоят син е превелик под свода;

навред е благославян от народа,

ала за радости е жаден той —

и нека идва в женския покой.

Сестрите му го чакат там красиви,

той ще изгаря в струните звънливи

на техните души и плам стаен,

със който го очакват нощ и ден.

Щом дойде — ще го почетем с добро,

с поклон и нежност, злато и сребро.“

Отвърна шаха: „О, царице славна!

За него на сто майки ти си равна!“

А след това пред своя син изрече:

„Витязе, кой от своя род далече

е бил щастлив из този свят широк!

И ти си сътворен така от бог.

А тука Судабе ти е роднина —

ти можеш да блестиш като рубина

в покоя на жените, гдето тя

ще ти разкрие друга красота,

в сърцата на неволниците скрита.

И ти ще бъдеш със душа честита.“

Такива думи наговори шаха.

А Сиявуш с тревога и уплаха

изгаряше в съмнение и смут,

че миг такъв за него бе нечут.

Дали не го изпитва властелина

за нещо към красивата царкиня?

Но Сиявуш бе умен, прозорлив,

богат на мисли и красноречив.

Не щастие му предвеща мобеда.

Стоеше той сега с усмивка бледа,

замислен — за какво под туй небе

го мами като пламък Судабе!

„Не ти ли, царю — каза той в двореца, —

ми подари и трона, и венеца?

Навред, където слънцето блести

и в ласката му този свят цъфти,

по доброта и ум ти нямаш равен,

сред всички властелини си най-славен.

Не е ли по-добре за младостта

да й покажеш път към мъдростта,

където с лък и меч и със наука

ще си подготви твоят син сполука

в държавните дела и как сред пир

да слуша песни и да търси мир.

Какво ли мога в женския покой

да придобия умно, татко мой?

Но ако тъй е заповядал шаха —

ще ида аз под тази чудна стряха.“

Кавус му каза: „Сине мой прекрасен,

бъди щастлив и стълб на разум ясен!

О, толкова е топла твойта реч,

че сякаш ми просветна надалеч.

Ала защо стоиш, с душа тревожна,

за теб скръбта да бъде невъзможна!

Иди, иди при своите сестри

и с братската любов ги озари.“

Синът отвърна: „Със сърце готово

аз ще изпълня всяко царско слово.“

Сиявуш пристига при Судабе

Загрижен за покоя на жените,

един слуга, през нощите и дните,

стоеше като часови отпред.

По име той се казваше Хирбед.

И ето що дочу от властелина:

„Когато блесне като меч рубина

на слънцето — при Сиявуш мини,

и всичко що поиска — изпълни!

Кажи на Судабе да го накити

най-щедро с морскосини лазурити,

сестрите и робините тогаз

да го зарадват с мускус и елмаз.“

Когато разцъфтя навън зората,

почете Сиявуш с поклон бащата

и дълго радостният властелин

беседва насаме със своя син.

А след това повика той Хирбед,

припомни му за всичко там подред,

и каза на витяза: „С него, сине,

сега ще видиш своите роднини!“

Отправиха се към сърцата знойни

Хирбед и Сиявуш — съвсем спокойни.

Но още подир първите врати,

витязът мигновено се смути,

че бе посрещнат той с усмивки благи

и думите към него бяха драги,

като към гост най-искрено желан;

ухаеше на амбра и шафран

под блясъка на много изумруди;

дирхемите летяха като луди

пред неговия път, постлан с брокат,

китайски, злато, сърма и ахат.

Звънтяха струни и летяха песни

над младите красавици чудесни,

край Сиявуш извили хоровод,

красив и нежен, мамещ за живот.

А някъде, в средата на покоя,

сияеше на трона златен зноя,

обкичен дивно с бисер светлосин,

що на света навярно бе един.

Седеше там — венец на красотата —

царицата, подобна на луната

и по-сияйна от Сухейл звезда!

Косите й — ръкойка от нощта —

трептяха и достигаха петите;

елмази й огряваха очите.

А чехлите й златни в оня миг

робинята държеше, свела лик.

Напред пристъпи Сиявуш смутено,

но Судабе се спусна мигновено

и го прегърна тъй до своя трон,

че нямаше той време за поклон,

усетил как горещо го целува.

Тя сякаш че започна да бълнува:

„Дали е ден или безкраен мрак —

аз всеки миг Яздан ще славя пак,

че кой е имал по-прекрасен син?

Ти в царското семейство си един.“

Във дългата прегръдка безутешна

усети Сиявуш страстта й грешна —

руменина страните му покри

и тръгна той към своите сестри.

Те също приближиха и тогава

му пожелаха радости и слава.

Не малко време в разговор и смях,

на трона седнал, той прекара с тях

и не една след туй с въздишка каза:

„Да бъдеш цар, но цар като витяза!

Високо чело, ум, в сърцето — чест…

Такъв светът не е познал до днес!“

Спря Сиявуш във шахската палата

и промълви: „О, царю на страната!

Бях в женския покой и в пламък жив

усетих, татко, че си най-щастлив.

Хушепг, Джамшид и Феридун велики

едва горят на твоя ден в светлика.“

Сияеше от радост Кей-Кавус,

че неговият син бе златоуст.

Той нареди сред пир да звънне саза

и дълго пиха двамата с витяза…

Но щом изчезна синьото небе,

пристигна Кей-Кавус при Судабе

и промълви: „Ще бъдеш откровена —

да няма тайна в твойта гръд стаена:

Прекрасен ли е моят роден син?

Достоен ли е той за властелин?

И на ума под тежките въпроси

дали ще може славата да носи?“

Отвърна тя: „До днеска не разбрах

за по-велик и по-достоен шах.

Защо да крия: и сина ти славен

по цялата земя не знае равен?“

„Да бъде мъж! — бащата пожела. —

Да го отминат мъки и тегла!“

А Судабе: „Ако повярва шаха

на туй, което ще му кажа плаха —

за Сиявуш, юнакът най-голям,

една от дъщерите си ще дам,

че тя ще го зарадва със сина си,

красив и превелик като баща си.

Не си ли той хареса ни една

от младите царкини за жена —

на Кей-Ареш да вземе дъщерята

или на Кей-Пешин, друг цар в страната.“

„Съгласен съм — отвърна шаха в миг, —

така и аз ще стана по-велик.“

На сутринта отново при бащата

се появи синът и до земята

се сведе в най-признателен поклон.

Застанал на прославения трон,

продума Кей-Кавус с осанка строга:

„Аз неведнъж до днес съм молил бога

и ти със чест да бъдеш продължен,

а трона — от сина ти озарен;

тъй както ти за мене си отрада,

така и той да е за теб награда.

Разпитвах аз за твоята съдба;

и в отговор на моята молба

мобедите четяха по звездите,

че славен син ще имаш ти след дните,

когато, възмъжал под този свод,

си избереш жена от царски род.

Такава потърси сега, че друга

не ти подхожда, сине, за съпруга.“

В ответ синовни думи прозвучаха:

„За мен са святи думите на шаха.

Която кажеш — ще приема аз,

роб верен на една безкрайна власт!

Навярно, ако Судабе узнае,

друг избор тука ще ми предвещае

и ще започне да се противи,

но за какво й трябвам аз, уви!“

Просветна сякаш на Кавус в душата;

тресавището не видя в тревата

и каза: „По сърце се ожени,

ти всеки смут душевен отмини.

Към тебе Судабе е най-грижовна

и ти й отвърни с любов синовна.“

Чул думите на своя горд баща,

да бъде тъй — витязът обеща.

И пред престола падна благодарен

да слави дълго шаха лъчезарен.

Но взе да чезне синьото небе —

какво ли му кроеше Судабе,

заплела кукувичата си прежда!

За него сякаш нямаше надежда.

Сиявуш за втори път пристига в покоя на Судабе

Отново сводът звездочел изтля

и засияха ширните поля.

Омайната царица върху трона

изгря като рубин на небосклона.

Дойдоха дъщерите й красиви

с венци от злато и очи щастливи.

И други млади хубавици там

се появиха с изумруден плам.

И тя продума на Хирбед предрага:

„Иди, предай на Сиявуш веднага:

О, мъж-топола, в женския покой

ще те съгрея с радости безброй.“

Тя бързаше, пламтеше й душата,

към Сиявуш за миг пое слугата;

ала от тази огнена покана,

объркан, той към бог издигна длани

и го попита как да се спаси

от нейните божествени коси,

които го примамваха навън…

Пое към нея той като насън

и я видя с елмази и с корона.

Опиянена, слезе тя от трона,

почете го с поклон и след това

до нея Сиявуш се озова.

Красиви и неземни — на витяза

тя чудните си дъщери показа.

И рече: „Виж, дали си срещал ти

такива поднебесни красоти,

каквито има само във Тараз,

създадени от прелести и страст.

Избирай ненаситно сред покоя

и ми кажи — коя ще бъде твоя?“

Седеше той, а те му се дивяха,

и всички думи все за него бяха,

изказани наоколо със жар:

„Какво е месецът пред този цар!“

И всяка си мечтаеше, че тя е

вълшебницата, що ще го омае.

Щом двамата останаха сами,

повтори пак царицата: „Вземи,

която искаш, че и аз не мога

да задържа сърцето си пред бога,

готова да те прилаская в миг,

изгаряна от пламък най-велик.

Сърцето си послушай и кажи:

Коя царкиня ще те утеши?“

Не каза нищо в отговор витяза,

че тя с тревожни думи го наказа,

но си помисли: „Нека да умра,

ако жена от друг род избера,

че много мъки е познал Иран

от властелина на Хамаверан —

и аз съм слушал как е мъчил шаха,

и колко наши храбреци умряха

единствено по негова заслуга:

едва ли дъщеря му е по-друга.“

Изгаряше в мълчание витяза,

а тя свали от своя лик атлаза

и каза: „Виж, до чудната луна

и слънцето във образ на жена,

която се прелива в светлината

на пламъка горещ, роден в душата.

Подобен си на бисерна корона,

що ме обагря шеметно на трона —

и към коя сега ще тръгнеш ти?

О, не към тях сърцето ти лети.

Решавай, хайде, закълни се тука,

ела до мен по-близо, че сполука

с най-младата във женския покой

ти обещавам в миг, витязе мой!

Устата си за клетва отвори,

че твоя поглед ще ме изгори.

И шахът ще умре, превит от слава —

за него ще ми спомняш ти тогава,

над мен надвесил пламнало чело,

чак до смъртта ми сигурно крило.

Седя и слушам на сърцето воя,

и нямам сили да не бъда твоя.

Признавам, че потънах в твойта власт

и в пропастта спокойно падам аз.“

Витязът си помисли, че сънува,

но тя започна тъй да го целува,

че той смутен почервеня от срам,

със страст в гърдите, а в очите с плам,

„Това е бяс — досети се момчето, —

но, боже, запази ме под небето!

Баща си мигар аз ще оскверня,

прегръщайки се с шахската жена!

А мога ли да я отблъсна диво?

Тогава тя към мене завистливо

ще хвърли гневно своите ласа,

и много горести ще понеса…

Вдъхни ми, боже, сила във душата,

да се предпазя нежно от бедата.“

Отвърна Сиявуш: „Царице славна,

на тебе по земята няма равна.

Какво е даже светлата луна

пред блясъка на шахската жена!

И затова ще взема за съпруга

една от дъщерите ти, не друга.

Решението донеси на шаха

и му кажи, че със надежда плаха

ще чакам отговор, тук клетва дал:

догдето тя под свода засиял

не стигне до сегашните ми дни —

дори не ще помисля за жени.

Затуй не говори така омайно,

че те изгарят пламъците тайно

на любовта… Ще мине този ден.

Какво да правя, тъй съм сътворен!

И всичко ще остане в мене скрито,

незнайно, съкровено, но честито.

Царица на цариците си ти,

и само майка нежна ми бъди.“

И си отиде Сиявуш в почуда,

а тя от страст пламтеше като луда.

Нощта настъпи. В женския покой

пристигна шахът, воден от безброй

желания за радост и забрава,

и Судабе го срещна с вест такава:

„Днес ни гостува младият витяз,

и дълго, сред рубини и атлаз,

подлунните красавици оглежда —

но никоя не възроди надежда

в сърцето му за щастие и мир:

той мойта дъщеря избра подир.“

Така просветна на Кавус в душата,

че сякаш беше във съюз с луната.

И не един сандък отвори той,

събра венци и пояси безброй,

и стремена, достойни за царете,

и знамена, достойни за царете,

доспехи и съкровища цял връх,

пред който от почуда губиш дъх…

И нареди: „Пази това имане

за Сиявуш, жених когато стане.

Кажи му, че за бъдещето златно

готов съм да го умножа стократно.“

Това бе незапомнен царски дар,

но Судабе си мислеше със жар:

„Ако витяза аз не завладея,

то по-добре ден да не живея!

Открито или тайно — всеки миг

аз ще се готвя за часа велик,

когато ще го милвам без умора —

ако ли не — ще види той позора.“

Сиявуш за трети път пристига при Судабе

И пак с корона върху трона тя

приседна в блясък, с чудна красота:

изпрати да й доведат витяза

и тези трепетни слова му каза:

„За тебе шахът е приготвил дар,

невиждан досега за господар.

И всичко свети с блясък лъчезарен,

от двеста слона беше той докаран.

И мойта дъщеря ще имаш ти,

но виж пожара, който в мен пламти;

не ще ли вземеш нежния подарък,

със взор, дори от пламъка по-ярък?

Видях те и загивам оттогаз,

че не сърце, а огън нося аз.

Така ме твоя лик изпепелява,

че много рано взе да се смрачава

след тези седем пламенни лета,

в които аз усетих любовта.

Огрей ме с тайната на битието

и нова младост дай ми под небето!

И дарове по-скъпи и добри

от мен ще имаш… само озари

с дихание страстта, що се пробужда —

но ако тази мисъл ти е чужда,

от трона звездосин ще те лиша,

че тъй ще мога да се утеша?“

Отвърна Сиявуш: „Царице чудна,

намирам се в минутата най-трудна

на младостта, но мисля, че съм прав:

лишен е от коварство моя нрав!

О, слънце на престола и жена

на шаха славен — ти си сатана!“

Той вярваше, че тъй ще я пропъди,

по тя през зъби с гневен смях отсъди:

„Аз имах смелостта да се разкрия,

а ти ми наговори леко тия

отровни думи — да ме унизиш,

но знай — за всичко ще ми заплатиш!“

Судабе изнудва Кей-Кавус

Лицето си издраска пред витяза,

разкъса на гърдите си атлаза

и вик нададе в женския покой,

където изумен стоеше той.

Внезапен смут изпълни всяка стая,

че сякаш на света дошъл бе края.

Щом чу и шаха този страшен вик,

иранския престол напусна в миг

и тръгна към покоя на жените,

потискан от тревога във гърдите.

Видя кръвта по нейните страни

и всички, що шумяха отстрани…

Но нейното коварство не го трогна.

Миг само… и гнева си превъзмогна.

Ридаеше пред него Судабе

за туй, което беше и не бе.

„О, твоя син — тя викаше горчиво —

така в прегръдка ме заключи диво,

повтаряйки: «Изгарям от любов.

Ти няма ли да чуеш моя зов!

И тъй към тебе се стреми душата,

че вече нямам думи за молбата!»

И той разкъса златния венец

и дрехите ми в царския дворец!“

Внимателно я слушаше там шаха

и други страшни думи прозвучаха,

но той си рече: „Ако туй е вярно

и не замисля нещо тя коварно —

главата му веднага бих отнел,

че иначе как всичко бих разплел?

Какво би казал за това мъдреца?

Наместо пот — кръв капе във двореца.“

Той даде знак и верните слуги

си тръгнаха, обзети от тъги.

А сам, замислен за честта велика,

пред себе си и двамата повика

и след това спокойно продължи:

„Тук всичко точно, сине, разкажи.

Не ти, а аз те пратих към бедата,

защото ме погуби слепотата

да ти покажа женския покой!

И ето как се мъчиш, сине мой.

Разказвай от началото до края,

та истината ясна да узная.“

И шахът чу как славния витяз

е бил примамен от греховна страст,

какво е казал, изумен от тия

прегръдки там, подобни на магия.

А тя отвърна: „Лъже озлобен!

Не дъщеря ми иска той, а мен.

Разказах му за твоя дар и злато,

с които ти го награди богато;

за всеки меч и царския венец,

и дъщеря ми в чудния дворец!

О, не по-малко бих и аз му дала

и всичко с радост бях му обещала,

когато промълви: «Не искам аз

ни дъщеря ти, ни пари и власт.

От теб, царице, само имам нужда,

а всяка друга тук за мен е чужда.»

Пристъпи той, обзет от пламък скрит,

и ме прегърна с две ръце-гранит.

Но аз не се предавах, виках диво,

а той ме мъчеше немилостиво,

и то когато в царския дворец

аз нося твоя бъдещ младенец!

И можеше от страх да го изгубя;

кажи кого тогава щях да любя!“

„Не виждам истината — шахът каза —

ни в тези думи, нито във витяза.

Опасно е да се отсъди бърже

кой е невинен тука и кой лъже.

Ще вникна по-дълбоко в този спор,

за да разкрия срамния позор,

и ще узная кой е прав, кой — грешен

и кой ще бъде утре безутешен.“

От трона слезе Кей-Кавус за миг,

към Сиявуш наведе скръбен лик

и неговите дрехи помириса.

Тогава пред жена си се стъписа,

че само тя, извила кръшен стан,

ухаеше на амбра и шафран,

а юношата бе лишен от тия

ухания за всяка гиздосия!

Със гневни думи той я оскърби,

макар че бе му тъжно може би,

и си помисли: „Трябва на парчета

да се разкъса тази твар проклета!“

Но си припомни за Хамаверан,

где пак ехтеше битката-вулкан,

и още там — объркан от интриги —

как той лежеше окован с вериги;

а само тя тогава нощ и ден

го мислеше, в гърдите с дъх стаен.

Освен това — обичаше я шаха

и сладки с нея нощите им бяха!

За малките деца си спомни той

и нямаше от мисълта покой,

при все че беше той благонамерен:

не е синът му в нищо лицемерен…

И той му каза: „Всичко забрави,

бъди разумен и не се гневи.

И да не плъзне покрай нас мълвата,

ти всичко лошо запази в душата.“

Судабе прибягва до помощта на магьосница

Царицата не опетни витяза,

но пак от своя гняв не се отказа

и тайно тя започна да плете

измамата със своето дете.

Живееше тогава при жените

една коварна фея на злините,

която зъл дух беше оплодил

и зрееше у нея плод немил.

При себе си я Судабе повика,

обдари я със злато и двулика

й каза: „Вярна клетва ти ми дай,

че няма никой нищо да узнай,

ако пометнеш от трева отровна

и ме запазиш в тайната съдбовна.

Така ще се спасиш и ти самата,

а аз пред Кей-Кавус ще спра с лъжата:

«Виж, господарю, твоя младенец,

сега му трябва гроб, а не дворец!»

И ще припадна, изумена уж,

проклинайки сина му Сиявуш…

Ако на туй сега не си готова,

аз ще загина в участта сурова.“

Магьосницата мигом отговори,

че е съгласна чудото да стори.

И щом се спусна тихо вечерта,

изпила биле, в миг пометна тя,

но не едно дете, а две близнета,

заченала ги бе от див тя, клета!

И този плод на зло невероятно

положи Судабе в корито златно,

магьосницата скри в покоя тих

и падна по очи във плач най-лих.

Тя стенеше и викаше до бога,

из стаите се разрази тревога;

робините прииждаха за миг,

изплашени от страшния й вик,

и зърнали децата мълчаливи,

обливаха ги със сълзи горчиви.

И толкоз шум се беше вдигнал вън,

че Кей-Кавус се сепна в своя сън;

какво къде е станало попита —

осведоми го неговата свита

и той се разгневи, но беше ням.

На сутринта дойде в покоя сам

да види на коприненото ложе

как плачеше царицата и — боже —

близнаците във оня златен съд,

унесени в небесния си път.

С реки от сълзи Судабе започна:

„Сега узна ли истината точна

и за какво във оня страшен час

повярва ти на младия витяз?“

Съмнение сърцето му разкъса

и той си тръгна, мислейки навъсен:

„Как този възел зъл да разреша,

когато стене моята душа?“

Кей-Кавус разследва случая с близнаците

Повика много звездобройци шаха

и те пред трона славен се събраха,

посрещнати със думи благодатни.

Той ги покани на скамейки златни,

разказа им за своята жена,

напомни за последната война,

за да отсъдят мъдро и преславно

заслугите й в делото държавно.

И за децата той започна там,

ала с молба — да крият този срам.

Погледнаха те таблиците звездни

и седем дни летяха сякаш в бездни…

Но казаха: „Отровният нектар

понякога е най-добрия цяр

на мъката в препълнените чаши.

И все пак знай — децата не са ваши,

че лесно ний за всеки твой отрок

ще прочетем какво е казал бог,

ала за тези в Кумовата слама

дори една-едничка дума няма.“

А след това на шаха довериха

какво за другата жена откриха.

Но Судабе се спусна, зарида,

повтаряйки за своята беда:

„Не ме е страх от шахската присъда,

че жива или мъртва — аз ще бъда

пак негова жена, но ме боли

за тези два притихнали орли!“

„Млъкни най-сетне! — шахът се ядоса. —

Лъжи ти само сееш по въпроса…“

И той отдаде заповед за миг:

в града да иде не един войник —

да се надникне зад стени и двери

и подлата жена да се намери.

Проникна скоро стражата навред,

огледа всички кътчета подред

И бедната магьосница в уплаха

насила бе довлечена пред шаха.

Започна шахът с думи за пощада,

че може би ще й даде награда, ала —

до дъно слязла в подлостта —

за истината не прошепна тя.

И той тогава нареди веднага

да се постъпи, както се полага:

„Свържете я пред мене и накрая

я разсечете тук — по обичая.“

Палачът вдигна своя ятаган,

но младата магьосница без свян

повтаряше едно и също нещо:

„Невинна съм във делото зловещо!“

Мълчеше шахът в смутния дворец,

отправил взор към славния творец.

И Судабе повикаха отново,

пророците тогаз подзеха слово

за истинската майка на децата,

че техния баща е Сатаната.

Ала царицата повтори с плач:

„О, всяка тяхна дума е палач,

че Сиявуш, сина ти, с реч омайна

им нареди да пазят всичко в тайна!

С кого би могъл той да се сравни?

От своя път — и лъв ще отстрани,

и би сразил за час десетки слона,

дори и Нил би спрял под небосклона.

Сто хиляди бойци за него в бой

са нищо, че непобедим е той.

А аз какво ли можех да направя,

когато толкоз сила притежава.

И на кого, освен на Сиявуш,

е нужен този техен говор чужд?

Мълчиш. И пак си хладен към децата.

Сама ли ги създадох аз горката,

за да останеш равнодушен ти —

но има съд пред божите врати!“

И рукнаха сълзите и горчиви,

дори от нилските вълни по-диви.

Със нея зарида самия цар,

навел очи над мъртвите телца.

А след това я придружи в покоя;

и огорчен до дън душа от воя,

той си помисли тъжен, че комай

ще трябва всичко да реши докрай.

Затуй повика мъдрите мобеди,

разказа всичко — те седяха бледи,

когато най-добрият рече там:

„Спасение от бога аз не знам.

Щом истината търсиш — удари

със меча в камък, плам да заискри!

Душата ти се къса от въпроси:

кой лъже и кой истината носи

към тебе под сияйното небе —

дали сина ти или Судабе!

Не знаеш ли — изпитай ги тогава,

през огън този изпит преминава,

където няма да изчезне в прах

тоз, който не познава що е грях.“

И ето че веднага шаха каза

царицата да дойде и витяза.

„Аз нямам мира — той продума там, —

виновния от двама ви не знам.

Единствен изход само тук остава —

да ви изпитам с огън и жарава.“

Побърза да отвърне Судабе:

„Нали пред тебе истината бе

и сам видя в коритото децата:

по-страшно зло не знаят небесата!

Прати сина си в огъня, че той

ни хвърли грешен в мъките безброй.“

Обърна се към него властелина:

„Какво сега ще отговориш, сине?“

Витязът рече: „Докогато страдам —

готов съм в ада всеки ден да падам!

През огън ще премина аз и дим,

че този срам за мен е нетърпим.“

Сиявуш невредим преминава през огъня

Не стихваше скръбта у властелина

за Сиявуш и чудната царкиня.

„Ако един от тях потъне в срам,

с нечут позор ще се покрия сам,

че тя ми е жена, а той — мой син,

но аз не виждам изход ни един.

И затова от пламналата клада

аз ще очаквам своята отрада.

Така е казал тук мъдрецът стар:

Тоз, който се съмнява — не е цар…“

От трона Кей-Кавус ядосан стана,

да се намерят — каза — сто кервана.

И рижите камили с дар голям

да тръгнат през пустините насам!

Започна да израства сред полето

камара от дървета до небето;

и можеше да се съгледа тя

дори от най-далечните места,

но шаха вече бе лишен от сили

в страданието по сърцата мили.

И затова, мой сине, запомни:

бъди далеч от хитрите жени.

Жени се само в оня миг, когато

намериш с трепет в пясъците злато…

Камара — не, — две планини стояха

пред хората изтръпнали, пред шаха.

А между тях — бял път, попаднал в здрач,

достатъчен да се провре ездач.

По волята на Кей-Кавус с нефт черен

поляха всичко и след знака верен

стотици факли лумнаха отвред.

От дим и огън сводът бе обзет.

Денят изчезна в огнени езици,

които полетяха като птици,

подгонени от воя нетърпим

на всички там, потънали сред дим.

Тогава се яви юнакът млад,

с шлем — чисто злато, и със дух крилат,

във бели дрехи, бодър и чудесен,

с надежди пълен, от мечти понесен.

И всеки в този миг позна скръбта,

че беше той венец на младостта.

Със камфор се посипа тих витяза,

като пред обред — нищо там не каза,

че сякаш не във пламналия зной,

а в рая щеше да замине той.

И конят вран тъй риеше земята,

че облак прах закриваше луната.

Спря Сиявуш до бащиния трон,

направи най-признателен поклон,

а шахът се смути от срам и даже

поиска нещо нежно да му каже.

Но Сиявуш отвърна: „Не тъжи!

Пред всеки път предначертан лежи!

Когато днес над мен плющи позора —

да видим бог какво ще отговори!

Ако съм прав — ще бъда аз спасен,

ако ли не — да прави всичко с мен.

Но аз му вярвам, че — благочестив —

през огъня ще ме запази жив.“

И пред самите пламъци витяза

към бог Яздан такива думи каза:

„О, дай ми да премина жив и здрав,

спаси ме ти от бащиния гняв!“

Юздата златна Сиявуш отпусна

и конят като дим напред се спусна.

Градът изтръпна. Литна вой. Нечут

бе този миг, изпълнен с гняв и смут,

долитнали до Судабе на тропа;

и огъня щом зърна от балкона,

тя — бясна, отмъстителна и зла —

на Сиявуш смърт страшна пожела.

А хората поглеждаха към шаха

и думи най-ненавистни мълвяха.

През огъня летеше вихрогон

сам Сиявуш и неговият кон!

Стена от огън светеше, където

изчезнаха и конят, и момчето.

Замряха всички, беше тежък час:

ще се провре ли младия витяз

през ада? Но подобно цвят в степта,

излезе той с усмивка на уста

сред шепота: „Спаси се от бедата,

преминал пламъците на съдбата!“

И сякаш в този миг бе свеж жасмин

иранският преславен властелин,

загледан в Сиявуш, родил се дважди,

наметнат с влажен плащ, покрит от сажди.

Така, когато заповяда бог,

разцъфва чудно този свят широк.

По-ярко сякаш слънцето засвети.

Иранците ликуваха, обзети

от чувство да го наградят с пари.

И много злато пътя му покри.

Празнуваше там всеки, който може

да падне пред твореца с думи: „Боже,

остана жив сред живите синът,

защото справедлив е твоят съд!“

Ала заплака Судабе отново

и беше ядно тъжното й слово,

но Сиявуш пред Кей-Кавус се спря,

цял, непокътнат, свеж като зора.

От коня слезе мигновено шаха,

дружините зад него замълчаха.

И пред баща си славния витяз

отрони във поклон синовен глас:

„Преминах жив през пламналата клада

и нека моят враг сега да страда!“

Тъй отговори шахът: „Сине мой,

ти си велик и с радости — безброй!

Поклон пред тази, що те е родила

с такава красота и шахска сила!“

Кавус прегърна здраво своя син

през сълзи и с молба да му прости.

А след това във царския дворец

положи кеянидскня венец,

поръча вино, да прозвънне саза

и песни да се пеят за витяза.

Три дена сред красавици и мир

забрави всичко шахът в този пир.

Сиявуш моли баща си да прости на Судабе

Взе шахът своя жезъл бикоглав,

приседна на престола величав,

повика Судабе, присви десница

и рече на коварната царица:

„Пред всички ме изложи ти безсрамно

със своето деяние измамно.

Ала какво преследваше, кажи!

Синът ми да загине във лъжи?

Ти го изпрати в огъня жестоко,

но твойто тъмно дело е безоко!

Дори да молиш — няма да простя.

Иди да се приготвиш за смъртта

след свойто престъпление, с което

единствено заслужи ти въжето!“

А тя му отговори с взор изплашен:

„О, твоят гняв от огън е по-страшен.

За причинената ми мъка с тежък меч

готов си да ме предадеш на сеч.

Добре, веднага ми вземи главата.

Не трябва шаха да е с гняв в душата,

да не гори сред яростта самин,

че всичко вярно каза твоят син;

и ти не бе към него тъй ядосан.

Но знаеш ли? Той май е омагьосан!“

„Ти пак хитруваш! — шахът промълви.

Но докога така да се върви!

Иранци — викна, — кой ще ме научи,

каква присъда трябва да получи

за злото и за черния позор?“

Прославяйки го, екна гърлен хор:

„Да се прости с живота, тя е длъжна,

друг край не знаем за играта тъжна!“

„Да се обеси — той завърши сам —

и да виси пред хората за срам!“

Пристъпи смаян страшният палач.

В покоя се разнесе тъжен плач.

Дори и шахът побледня смутено

от туй, което вече бе решено.

Отидоха си знатните мъже,

далеч от съдбоносното въже.

А Сиявуш помисли: „Зъл и яден

остане ли баща ми безпощаден,

след туй ще се разкае някой ден

и ще потърси отговор от мен.“

И той помоли шаха най-сърдечно:

„Прости й, татко, с чувството предвечно!

Повярвай, че след време най-добре

тя твоето сърце ще разбере!“

Да й прости, желаеше и шаха.

Добре, че тези думи прозвучаха,

за да отвърне: „Щом ме молиш, сине,

царицата не трябва да загине.“

Целуна Сиявуш престола в миг.

Изправи Судабе сияен лик и

тръгна към покоя пред витяза,

че с поглед точно туй им шахът каза.

И радостни, пред чудния й трон

робините се сведоха в поклон.

От нови чувства дните засияха.

Тя пак събуди любовта у шаха.

От нея той не свеждаше очи

и влюбен, не можа да различи

как в нощите на сладостни копнежи

тя го заплете в тъмните си мрежи

на злото към преславния витяз,

опиянена от безумна страст.

Така у него запламтя отново

потайното й, по горчиво слово…

Ако и ти изпаднеш във беда —

спасението е във честността!

Бъди разумен, честен, лъчезарен

и тъй ще победиш врага коварен.

Щом със отрова те посрещат вред,

не ще усетиш сладостния мед,

тъй както да роптаеш е напразно,

ако край тебе всичко е омразно.

Такъв е този своенравен ход

на синия и вековечен свод.

И прав е бил мъдрецът златоуст,

че най-добър е кръвният съюз.

Но пламне ли у теб внезапно чувство,

пази се от измамното изкуство

във любовта, че е добра, но ето —

не мисли като разума сърцето.

Пиран омъжва своята дъщеря Джерире за Сиявуш

Веднъж Пиран и Сиявуш седяха

в благ разговор за дните, що летях.

Юнакът рече: „Освен мене друг

приятел, Сиявуше, нямаш тук,

макар че е щастлив със тебе царя

и твойто име той насън повтаря.

Ти му донесе сякаш пролетта и

го избави лесно от скръбта.

Но ти си син велик на шаха славен,

що под луната не познава равен.

Старее той, синът му тук цъфти:

не трябва да изпуснеш трона ти!

И две страни, витязе млад, след време

ръката твоя трябва да поеме!

Ала не виждам тази, що с любов

ще те окриля с ласка в пътя нов.

Приятели! В Туран дали ще има

такива, с твойта сила несломима!

Без брат, сестри, жена — си ти самин

вън от гората — леторас един.

Затуй си избери жена достойна

и твоята душа ще е спокойна,

когато ти остави шахът трона,

изгрял под кеянидската корона.

Във царския покой от много дни

блестят три хубавици, три луни,

каквито, ако виждаше луната,

неспирно би им търсела лицата.

Със толкоз е богат и Герсиваз,

родът им е по-светъл от елмаз,

със дядо — Феридун, роднина — царя

и всяка с поглед примамлив изгаря.

А четири аз имам дъщери,

поискаш ли — от тях си избери.

Голямата е Джерире — самата

съперница достойна на зората.

Хареса ли ти за жена — до гроб

ще бъде тя най-верния ти роб.“

Отвърна Сиявуш със пламък нов:

„Да бъда син на тебе, съм готов!

Благодаря ти, но не искам друга,

аз Джерире избирам за съпруга.

Така ще мога с теб да се сродя,

огрян от най-красивата звезда,

признателен ще бъда вековечно

за твоето внимание сърдечно.“

И си отиде старият герой;

в миг при Голшех, жена си, влезе той

и каза: „Джерире да е готова

със Сиявуш да чуе благослова.

О, как да не празнувам в този свят,

когато той е внук на Кей-Кубад!“

Голшех в атлази пищни я облече;

сияеше венеца отдалече,

и тя, дори от него по-красива —

в брокат и със рубини, — мълчалива

и слънчева от тежкия елмаз,

свенливо спря пред младия витяз.

И Сиявуш се приближи прекрасен;

по-ярка даже и от месец ясен,

тя седна върху трона златосин

от кост на слон, дирхеми и рубин.

Безкрайно й се радваше витяза

под трепетния шепот на атлаза,

с веселие младежко, ден и нощ.

Забрави сякаш той за шаха лош.

Вървяха дните. Сводът се въртеше

и всеки миг за тях по-сладък беше,

сред знатните велможи увенчан

и възвисен пред царя на Туран.

Пиран разказва на Сиявуш за царската дъщеря Ференгио

Но ето че веднъж, в случаен час,

Пиран поде: „О, доблестен витяз!

Могъщ е царят. Чак до свода син

достига този славен властелин;

и твоята душа му е най-мила;

за него ти си чувство, разум, сила.

Сродиш ли се със него, по закон,

ще стане по-сияен твоят трон.

Макар че Джерире жена ти стана,

аз мисля, че напред върви кервана

на твоя славен ден… И нека тя

да те омайва с чудна красота,

но повече сега ти подобава

звездата на туранската държава,

на царя дъщерята — Ференгис.

Тя е по-стройна и от кипарис,

и ти се вгледай в къдрите й черни —

венец от мускус — с хубости безмерни.

Не зная друга с по-достоен ум,

тя всичко покори по своя друм.

Кашмир, Кабул такава хубавица

не знаят… Само тя е за царица,

но твоя. И сгоди ли се със теб,

ще разцъфти посърналата степ.

Кажи — и ще се спра за миг пред царя,

че знам за сватба как се преговаря.“

Витязът отговори без тревога:

„Кой и с какво ще устои пред бога?

Когато той е заповядал строг,

напразен е и спорът най-жесток.

Какво, че за Иран тъжа унило,

че за баща ми още ми е мило,

че няма утре пак да видя Зал,

великия Рустам, в степта изгрял,

Бахрам и Занг, Шапур, и още — Гив,

с които моят край е най-щастлив.

Раздялата с Иран е предрешена,

Туран приемам аз с душа смирена

и за жена — княгинята омайна,

но засега — да бъде всичко в тайна.“

Въздъхна тежко той, от скръб обзет,

и зарида Пирановият зет.

Пиран отвърна: „Който не е сляп,

ще се смири пред бога като раб,

че всемогъщ над нас се сводът движи;

ту радости ни праща той, ту грижи.

Оставил си приятели в Иран,

какво! — така е наредил Яздан.

От днеска тук е твоят трон и тука

ще чакаш ти под слънцето сполука.“

Пиран говори с Афрасиаб

Узнал желанието на витяза,

Пиран в двореца царски се показа,

и светло бе в душата му тогаз;

но той мълчеше, не издаде глас

пред царя, седнал под звезда честита.

Афрасиаб тогава го попита:

„Защо стоиш с заключена уста,

какво желаеш още от света?

Аз свойто благо виждам в твойто благо.

И всичко тук ти доверих на драго

сърце, взел чуждите богатства в плен,

и нищо, че от тях съм застрашен —

но аз те надарих със свободата.

По твоя воля прекратих войната.

И меч, и трон за теб ще дам без жал.

Поискай още — всичко бих ти дал!“

Пиран отвърна мъдро и сърдечно:

„Със щедрости света да радваш вечно!

По милост царска всичко имам аз:

войска и трон, съкровища и власт.

Но по молба на Сиявуш смирено

стоя пред тебе с нещо съкровено,

което каза той да ти предам:

«Аз съм щастлив сред твоя род голям.

Като баща си ти за мене мил

и с много досега си ме дарил,

но дай ми твойта дъщеря накрая,

че само с нея ще постигна рая.

Тя няма равна по душа и чар;

в двореца би пламтяла като жар

до мен, съпруга, що ще я обича.

Тя Ференгис по име се нарича.»“

Смути се царят, нямаше покой —

със сълзи на очи продума той:

„Разказвах ти, и беше то отдавна,

за някаква си приказка забавна.

Един човек, със разум що блести,

с такива страшни думи ме смути:

О, царю, който възпитаваш лъв,

добро не чакай ти от труд такъв.

Веригата на грижите е къса,

ала внимавай да не те разкъса,

че щом това усети — разярен

към теб ще се нахвърли някой ден…

А помня и гласът на мъдреците,

когато наблюдаваха звездите.

И не за радост беше този глас;

за бъдещите дни дочувах аз,

че ме очакват мъки и беди

от моя внук, когато се роди.

Венецът златен, царската хазна,

дружините и родната страна —

ще станат само спомен скъп от вчера

и няма място аз да си намеря,

изгонен от престола на Туран,

на смърт обречен и навред презрян.

Това, което беше предвещано,

ще стане, виждам, късно или рано!

На две фамилии царски горд потомък,

ще завладее всичко този момък,

а моя край ще екне в плач и стон,

съгледах в прах блестящия си трон.

Как да отглеждам аз дърво, което

с отровен плод ще засени небето,

прикрило дяволите за беда,

различни като огън и вода?

Кой знае, ще остане ли в Туран,

или ще се завърне във Иран?

Ако остане момъкът крилат,

бих го почитал като роден брат.

А тръгне ли към своята родина,

ще има тон и злато, и коприна,

с които ще го върна на бащата,

тъй както са решили небесата!“

Пиран отвърна: „Царю, не тъжи,

за всичко в тоя свят не се грижи,

че стане ли баща витязът славен —

синът му няма да е леконравен.

Та колко звездобройци съгрешиха!

Затуй със радост приеми жениха.

Наследник на два трона — твоят внук

ще се възправи до небето тук,

усетил в своя устрем непознат

кръвта на Феридун и Кей-Кубад.

Ако съдбата друго е решила,

склони глава пред страшната й сила,

че щом е предрешила нещо тя —

ще стане, и това е песента

на твоите постъпки богоравни,

изпълнени с дела и битки славни.“

Тогава царят промълви спокоен:

„Аз виждам, че съветът е достоен.

Съгласен съм и се надявам аз

на твойта мъдра помощ в някой час.“

Пиран в поклон се сведе до земята,

на благодарност промълви словата.

След туй замина и зарадва драг

с вестта чудесна младия юнак.

И с чаша подир чаша цяла нощ

удавиха те всеки спомен лош.

Сватбата на Сиявуш и Ференгис

Щом слънцето под свода необятен

проблесна като щит красив и златен,

потегли в път достойният Пиран

и конят, сякаш степен ураган,

в двореца на витяза го донесе.

Юнакът свойта почит му поднесе

и каза: „Приготви се, княже млад,

за радостта най-чудна в тоя свят,

че тази нощ със трепет във душата

ще дойде тук на царя дъщерята.“

Смути се Сиявуш, почервеня;

нали бе взел наскоро за жена

и дъщерята на Пиран — юнака,

а ето днес каква съдба дочака.

Но рече: „Както смяташ, тъй прави,

че нямам тайни аз пред теб, уви!“

След думите Пиран пое обратно.

И пак премисли всичко той стократно

да бъде обредно, — и затова

Голшех, жена си, мигом призова,

че беше от жените му най-стара

и умна, а в сърцето си — със вяра.

И щом получи ключовете тя,

отвори с радост не една врата:

за хиляди юнаци бе броката,

сапфири украсяваха блюдата;

за тридесет камили скъп товар —

там още съдове искряха с жар;

а ослепителни и дивни сред двореца

сияеха неземно два венеца;

ковьорите — на брой към шестдесет,

три царски мантии — в сърма и безчет

рубини — пламък същ върху атлаза…

И всичко, всичко беше за витяза!

Блестеше слънчев златният престол.

До него, като звезден ореол,

робини двеста виеха стан строен,

в ръцете с чаши, с мускус и алое;

и триста роби — всеки с румски шлем.

А сто мъже от царския едем

с шафран и амбра грееха брокатни;

и те понесоха в носилки златни

Голшех, и още — нейните сестри,

що сееха над хората пари,

тъй както ги зовеше обичая.

И много щедри бяха те докрая.

Прие най-скъпи гости Ференгис,

от всички тя дочу похвали низ,

ала Голшех целуна там земята,

прославяйки на царя дъщерята.

Към момъка пък бързаше Пиран,

поел на път със царя на Туран.

Взел за жена княгинята прекрасна,

подписа Сиявуш със мисъл ясна

на свойта радост утрешния ден;

с най-светъл обред бракът бе скрепен.

Шест конника към царските палати

Пиран веднага радостно изпрати —

княгинята да дойде още днес.

И тя дочу най-трепетната вест:

„Щом мракът над земята се зарее,

луната пред витяза да изгрее.“

Страните й горяха изумрудни.

Цветя изгряха в къдрите й чудни,

когато я поведоха натам,

където той я чакаше със плам

ръката й най-нежно да поеме.

По-силно беше чувството след време.

Наоколо не спаха седем дни,

че нова радост всички осени

сред виното и сладостните песни,

под звън на руд и мигове чудесни.

Афрасиаб дава във владение на Сиявуш част от царството

Изтля една неделя като жар.

Приготви царят за витяза дар:

не малък брой коне, овце, кервани,

блестящи шлемове, ласа, колчани,

и ризници, и дрехи от брокат,

и динари, с които бе богат.

Отдаде му земите чак до Чин,

където бе израсъл не един

град, вдигнал светли кули към небето,

изгубен сред безкрая на полето.

Тогава властелинът нареди

да нанесат най-точните черти

на новите земи върху атласа

и картата да връчат на витяза.

А след това започна славен пир:

пристигаха туранците безспир

и толкоз бе трапезата богата,

че всички там напуснаха палата

и тръгнаха на четири страни

с храна за още седем славни дни.

И царската тъмница той отвори,

че пийнал, за блаженство заговори.

Утихна празненството и тогаз

дойде Пиран със младия витяз.

Наведоха се те с поклон пред царя:

„Да грее този свод за господаря!

За теб да бъдат радостите пак,

а мъка да превие твоя враг!“

Завърнаха се след това в двореца,

прославяйки смирено и твореца.

Така една година отшумя

щастливо по туранската земя.

Но ето че пристигна пред витяза

вестител и такива думи каза:

„Привет ти праща царя на Туран

и пита: «О, юнако увенчан!

Чак до Китай се твоят край простира —

не искаш ли да видиш ти всемира?

Иди и във града най-хубав спри,

за чудна столица го избери

и заживей сред него богоравен,

щастлив сред мир и от победи славен.»“

Усети трепет Сиявуш в сърцето.

Удари по литаврите; и ето

на път потегли с храбрите бойци,

понесли много пръстени, венци,

оръжия и шатри звездосини.

В обоза бяха царските робини,

където под броката Ференгис

сияеше от блясъка златист.

Пристигна вече до Хотан витяза:

велможите, когато се показа,

го срещнаха, във почит свели стан,

че беше управлявал тук Пиран.

И както бе решено отначало,

цял месец пиха те със зажъдняло

сърце за радост, песни и любов

или за най-невероятен лов.

Но пак запяха призори петлите

и екнаха за поход нов тръбите.

Пристигна в своя край витязът млад,

войските му вървяха по-назад.

Да го посрещнат първенците местни

излязоха със музика и песни,

избликнали от радостната вест;

започна празник, невидян до днес.

И толкова бе весело в страната,

че сякаш сводът се преля в земята.

Шум, звън на руд, на саз — и току-виж,

увлечен, без сърце ще полетиш

в коприните безбрежни на небето;

далече се сияеше морето,

а по-наляво — чудни планини,

изпълнени с елени и сърни,

край изворите сенчести и пили,

где всеки старец би усетил сили.

Той пред Пиран изрече: „Този край

влече сърцето ми подобно рай.

Ще построя такъв дворец просторен,

че щом пристигна в залите му морен —

да си почивам радостен и млад;

наоколо ще вдигна чуден град,

сред който нощем царските палати

с върха си ще подпират небесата.“

„Умнико мой — Пиран поде тогава, —

върши това, което подобава.

Щом заповядаш — до луната чак

дворецът ти ще се изправи як,

че няма да пожаля аз за царя

пари и сили — ти си господаря.“

Отвърна Сиявуш: „За моя ден

единствено на теб съм задължен!

И само ти с труда си ме обдари

с пари и власт, със радост и другари.

Такава столица ще построим,

че с нея ний света ще удивим.“

Сиявуш строи своята столица, град Канг, който израства като неповторим райски кът. Обграден с две крепостни стени, той диша под свода с дивни дворци и зелени градини. Шумят потоци. Теменуги и рози, нарциси и лалета разливат вълшебен аромат.

По-добре ела в Туран, казва Фирдоуси, сам да се убедиш. Иначе може да не повярваш на поета.

Но при една разходка с Пиран най-мъдрият от звездобройците предвещава на Сиявуш, че няма да бъде щастлив в гози град. Витязът е опечален. Той предчувствува, че в двореца му ще властвува туранският цар Афрасиаб, по волята на когото ще загине невинен, както му е предсказало небето. Напразно се мъчи да го утеши Пиран. Сиявуш си представя как Пиран, воден от съдбовна ненавист, се опълчва срещу Туран и го подлага на огън и меч.

Разкаянието на Афрасиаб няма да може да върне изгорените села и градове. По заповед на Афрасиаб Пиран се отправя към морето на Чин и по-далече — към Индия, в подвластните на туранския цар държави, за да събере данъците. В същото време Сиявуш получава вест от Афрасиаб. Царят, измъчен от раздялата, му предлага още по-достойна земя.

Керванът на Сиявуш, натоварен с неизброими богатства, тръгва на път, последван от десет хиляди ирански и турански бойци. Хиляда камили носят денковете и шатрите, сто — дирхемите, а четиридесет — динарите.

Когато пристигат на определеното от царя място, витязът издига нова неповторима столица, която наричат Сиявушград. Завръщайки се от похода, Пиран посещава Сиявушград, където по-рано са се простирали пясъците на пустинята. Той е удивен от новите красоти, създадени от творческия дух на витяза. До Сиявуш, като луна до слънцето, блести върху своя трон Ференгис, дъщерята на Афрасиаб. Пиран се радва, че могъщото дърво на древните царски родове е родило сладостни плодове.

Научавайки за всичко това, цар Афрасиаб изпраща брат си Герсиваз да окаже почит на Сиявуш. Витязът го посреща с прегръдка и царствено минава с него по улиците на града.

Рождението на Форуд, сина на Сиявуш

Дойде вестител и побърза с чест

пред Сиявуш да каже тази вест:

„От дъщерята на юнака славен,

царю, ти син дочака богоравен.

Форуд на име беше назован.

И щом научи за това Пиран,

със други вестоносци той веднага

ни изпроводи радостен от прага

на своя дом, където Джерире

сияела от месец по-добре.

По волята й майчина — слугите

отрязали скъп кичур от косите

на твоя син… И ти го праща тя.

Пиран ми каза: «Донеси вестта

на моя зет и му предай, че бог

най-после и към мен не е жесток.»“

Отвърна Сиявуш: „От трон прочут

навеки да е озарен Форуд!“

И толкова бе златото от царя,

че с мъка го донесе сам ключаря.

Но Герсиваз си каза с яд и страх:

„Пиран ликува, сякаш той е шах!“

Към Ференгис поеха те — и нея

да възвисят на радостта с елея.

Сияеше вълшебния престол,

царицата седеше в ореол

от лунни тюркоази и рубини,

в кръга щастлив на младите робини.

Тя слезе от престола златожълт,

попита за изминатия път;

пръв отговори Герсиваз, но тайно

коварство го разяждаше безкрайно,

че бе помислил: „След най-кратък срок

ще има Сиявуш света широк.

Нали сега държи една страна,

войска и трон, и царската хазна.“

От завистта той тръпнеше в омраза,

ала лукаво рече на витяза:

„Бъди щастлив сега от своя труд,

плодът на любовта ти е Форуд!“

Под купола на сенки благодатни

те седнаха на троновете златни

с отворени сърца за радостта.

Дойдоха гости, литна песента,

понесена от струните звънливи.

И всички бяха във пира щастливи.

Сиявуш се състезава

Щом слънцето отново се надвеси,

разкъсало среднощните завеси,

на коня Сиявуш изправи стан,

решил да поиграе на човган.

Пръв топката захвърли Герсиваз,

политна бързо младият витяз

и топката така добре удари,

че мигом Герсиваз слана попари.

И тъй нагоре прати я ръката,

че сякаш се изгуби в небесата.

Тогава Сиявуш продума там:

„Играйте, братя, в този кръг голям.“

Иранските войници се сдружиха

и своя стар противник победиха.

Изправи се доволен той, златист,

по-строен даже и от кипарис.

Бе ред да мятат копия бойците.

Престолът златен грееше с лъчите

на слънцето. И двамата герои

следяха величавия двубой.

Подобно вихър воините летяха

и много точни ударите бяха.

Тогава Герсиваз поде притворен:

„От слънчев ствол се вие твоя корен,

но всички ти надмина като вожд;

и може тук да видим твойта мощ,

ако със лък и копие зловещо

ни удиви сърцето ти горещо.“

Витязът, в свойта сила убеден,

възседна коня, в подвизи кален.

Пет ризници блестяха на земята;

дори една бе тежка за ръката.

Но свързани — те бяха канара

и всеки тази истина разбра.

Взе копието Сиявуш спокойно —

то беше на баща му, що достойно

в Мазандеран не се покри със прах

и в много тигри бе посяло страх —

и се понесе като слон разсърден;

летеше конят като безразсъден,

когато с удар, опнал стремена,

той броните разкъса до една;

със копието ги промуши леко

и все така ги метна надалеко.

На славните туранци беше ред,

със копия те литнаха напред,

ала все пак не им достигна сила

да вдигнат тежкобронната могила.

Той сложи четири гилянски щита,

с две ризници от броня знаменита

и хвана лъка и стрелите с чест:

в ръката — три, на пояса му — шест.

Витязът тъй опъна тетивата,

че беше изумена там войската:

през броните и щитовете — в миг

стрелата изсвистя като камшик.

А след това и другите изпрати

под ехото на възгласи крилати:

„Велики боже, този млад юнак

дори и от стомана е по-як!“

„Витязе славен — Герсиваз извика, —

над всички твойта сянка е велика!

Но мисля, че е време в пряк двубой

да видим кой е по-голям герой.

Тук да започнем боя ръкопашен,

какъвто за юнаци не е страшен.

В Туран не зная като мене втори,

и моя кон непобедим се бори,

а ти между иранците си пръв,

решителен и силен като лъв.

Успея ли сега със сила чудна

да те съборя във борбата трудна —

ти ще признаеш плах и неумел,

че аз съм по-изкусен и по-смел.

А видиш ли ме в прах превил гръбнак —

не съм аз вече никакъв юнак.“

„Не говори така — витязът рече, —

ти си преславен тук и надалече!

Свещено твоя шлем блести над мен,

и моя кон от теб е подарен.

С туранци други нека да се срещна,

но дружески, а не във схватка грешна!“

„О, Сиявуше — каза Герсиваз, —

какво е туй за славния витяз!

За поясите да се хванем в миг

и да узнаем кой е по-велик.“

„Не е така — витязът отговори, —

юнак с юнак не трябва да се бори,

че не е схватка туй, а страшен бой,

във който трябва да умре герой.

Ти — царски брат — с копитата на коня

луната ще свалиш от небосклона.

На всичко съм готов, но не така

един към друг да вдигаме ръка.

Щом искаш да изпиташ мойта сила

и колко воини тя би разгромила —

от свойта свита призови боец

и му отдай най-бързия жребец.

Повярвай ми, че няма лицемерно

пред тебе да го унизя безмерно.“

Замлъкна многодоблестният княз.

Хареса се това на Герсиваз

и викна към туранците тогава:

„Юнаци, кой от вас желае слава,

да тръгне към иранеца самин?

Кой ще надвие този властелин?“

Мълчание. Усети всеки срам.

Горай единствен се обади там.

„Аз — каза той — ще вляза смело в боя,

когато няма друг юнак от строя.“

Намръщи се витязът, вежди сви —

не бе противник равен туй, уви.

Той чу от Герсиваз: „Витязе, знай,

от всички най-достоен е Горай.“

Но рече: „Друг, велик или пък малък,

за мене, все едно, ще бъде жалък.

И затова под тези небосклони

да дойдат двама с шлемове и брони.“

Излезе и Демур — същ великан,

такъв до днеска нямаше в Туран,

и се понесе като дим в полето,

готов да покори дори небето.

И спряха двамата пред Сиявуш,

навъсени, а той потръпна уж —

но в миг Горай за пояса подхвана,

ръцете му изви и великана,

без да е впримчен с ласо, в смут и страх

се свлече на земята в облак прах.

След туй витязът към Демур се спусна,

обгърна го за миг с ръка изкусна

и от седлото страшния герой

изхвръкна пред уплашения строй;

пак го подхвана Сиявуш с десница,

под мишница го сложи като птица,

а след това, оставил шлем и кон,

безгрижен седна върху своя трон.

Посърна Герсиваз и пожълтя;

бе искрометна в него завистта.

С витяза те пристигнаха в двореца,

где сякаш ги посрещна сам твореца.

И седем дни пируваха сред песни

и танци на робините чудесни.

Но трябваше да тръгва Герсиваз…

Писмо до царя младият витяз

написа с благодарности сърдечни

и думи — дните му да бъдат вечни.

И дарове богати — цял керван —

изпрати той за царя на Туран.

Войниците из пътя се дивяха

от Сиявуш, от този син на шаха.

А все така бе гневен Герсиваз,

повтаряйки: „Какъв позор за нас!

Иранец — толкоз почести да види —

и тъй жестоко той да ни обиди.

Най-славните юнаци на Туран,

що всеки е същински великан,

с ненавистна и зла ръка омая

и страшно ги опозори накрая.

Но утре, ако друго той реши,

кой нашите сърца ще утеши!“

Герсиваз се завръща и клевети Сиявуш

Без сън и без покой, пришпорил коня,

пристигна бързо Герсиваз пред трона

на своя брат, що в трепетния час

бе драг от думите за славния витяз.

Когато той писмото му прочете,

в миг сякаш се преляха цветовете

на свода върху царското лице,

но беше Герсиваз със зло сърце.

Досадата го мъчеше сурово.

И щом потъна слънцето отново,

не мигна ни минута през нощта;

така остана чак до сутринта,

която мрака звездосин запали.

Тогава той през приказните зали

се втурна пак към своя славен брат

и ето как му заговори с яд:

„Внимавай в туй, което ще ти кажа

за Сиявуш, за истината вража,

и в туй, което аз разбрах добре:

държи той връзка с другите царе

от Рум и Чин и този славен мъж

за шаха пи до дъно неведнъж.

С юнаци той се обкръжава вещо:

страхувам се да не замисля нещо.

За Тур да си припомниш май е ред

и как невинен бе убит Иред.

Не знаеш ли, че няма на земята

покой за огъня и за вълната,

и няма никога да се сдружат

ни върху тоя, ни на оня свят.

Ако това не бих с теб споделил —

с позора само бих се примирил.“

Афрасиаб усети тежка мъка;

в сърцето му се втурна тя сторъка,

когато каза: „Братко, родна кръв

при мен те е довела в час такъв.

Три дни ми трябват, за да проумея

дали съм приютил в Туран злодея!

И ако в туй се убедя подред,

ще ми потрябва твоя скъп съвет.“

Три дни изминаха, и Герсиваз

при своя брат намери сгоден час

да се покаже уж за друго нещо,

но царя всичко продължи горещо:

„Юнако, от Пешенг велик филиз,

над мене твоя поглед свети чист.

И затова сърцето ми е твое;

но нямам мир от тежкото алое

на мъката — от оня смутен сън,

гърдите ми разкъсал като звън;

и все пак дадох царство на витяза,

защото той достойно се отказа

от трона на баща си и презря

на шаха недостойната игра.

Не ме подведе с нищо тук момчето,

и тъй го надарих, че под небето

сам да царува радостно и славно,

забравил с мен за злото стародавно.

Съюзът кръвен беше тъй скрепен,

че няма да настъпи черен ден,

защото с него поделих дома си,

а за жена му дадох дъщеря си.

И питам тук: след дарове такива —

пари, земи, любов, съдба щастлива —

за злото как да си помисля аз?

Не е достойно туй за мойта власт.

Нищожен повод, братко, не намирам;

а разбере ли, че го подозирам,

към мене ще отправи взор суров,

с презрение ще влезе в спора нов.

Нападна ли го аз невинен — даже

великият творец ще ме накаже.

Дори лъвът за малкото си лъвче,

обиден, би се разярил такъв, че

за своето безпомощно дете

като безумен всичко ще смете.

И затова ще свърши тъй бедата:

синът да се завърне при бащата.

И нека утре той да стане шах,

но днес Туран да не изпитва страх.“

„Велики боже — каза Герсиваз, —

какво от царя наш дочувам аз?

Завърне ли се Сиявуш в Иран,

не ще остане нищо от Туран —

че, като зет, държавните ни тайни

му довери в беседите безкрайни.

Съвет съм чувал: вятърът дори

в кафеза на стените затвори,

ако навънка може изведнъж

да те засипе с градоносен дъжд.

Нима ако отгледаш ти пантера —

ще бъде утре туй, що беше вчера.“

Замисли се Афрасиаб дълбоко,

това, що чу, изглеждаше жестоко;

за всичко сторено се той разкая

и тъй продума угнетен накрая:

„Не виждам, братко, вече път достоен

към радостите и света спокоен.

Да мине малко време, пък тогаз

ще снема аз привидния атлаз

от истината или от лъжата;

да ме събужда всеки ден зората,

за да узная със сърце ранено

какво от свода ми е предрешено.

Най-първо ще повикам моя зет

и всичко ще разкрия тук подред.

Щом разбера какво крои витяза,

ще мога по-добре да се предпазя.

Узная ли за заговор нелеп,

ще се надигне моят дух свиреп;

и няма да ме трогне дума блага

на злото вековечно върху прага.“

Но с мъст в душата каза Герсиваз:

„Ти, който над страната имаш власт

и си могъщ, правдив и благодатен,

а твоя жезъл ни огрява златен —

не смяташ ли, че иде вече ред

да те нападне твоят славен зет?

Нали ти казах: не е туй момчето,

което ти прие с любов в сърцето.

И няма да познаеш Ференгис,

приседнала на своя трон златист.

Ще тръгнат: всички след момчето младо,

а ти, какво — ще си пастир без стадо!

Съзряла мъдрост в неговата власт,

войската ще ти измени завчас

пред трона на могъщата му сила,

оставила за теб една могила.

И мигар вярваш ти, че щом узнай

за твоята покана, своя край

вълшебен… ще напусне в миг юнака,

да си превие тук пред теб гръбнака!

Дружат ли лъв и слон! В кои гори?

В кой край водата може да гори!

Вземи ти лъвчето новородено,

отгледай го, учи го вдъхновено,

със мляко и със захар го храни

и чакай после да настъпят дни,

когато ще направи лъвски скок

и слона да срази в двубой жесток.“

Смути се царят от речта лукава,

но да обмисли той реши тогава,

че е достоен само този мъж,

що не решава нищо изведнъж.

Напразно май разумността се хули.

Дали от някой старец сте дочули,

тъй както мен, че всеки ураган

не е от здраво чувство обладан.

И ако някой чака мир, разтуха,

ще ги намери в този, дето духа.

Сбогуваха се братята, но всеки

изгаряше от помисли не леки.

Пристигаше пак Герсиваз лукав

и все така твърдеше, че бил прав.

Стараеше се с думи безподобни

да изплете веригите злокобни

на старата вражда, и бавно дните

посяха тихо кълна на злините.

Повика брат си той веднъж отново,

освободи слугите и сурово

поведе с него разговор дълбок —

как да избягнат жребия жесток!

След туй продума: „Трябва на витяза

писмо да занесеш, но не с омраза.“

Написа той: „Забрави ти, уви,

тоз, който с всичко те ощастливи.

За вас се затъжих, сложи венеца

и с Ференгис ме навести в двореца,

че толкоз време в пирове и лов

не ме обгражда вашата любов.

И в нашите гори пасат кошути,

от чашите искрят вина прочути;

ела и пий, ловувай, поживей.

А спомниш ли си родния елей —

в обратен път се отправи доволен.

Нима при мен не ще се видиш волен!

Стани, за дълъг път бъди готов,

чул шепота горещ на моя зов.“

Герсиваз отново се отправя към Сиявуш

Понесе се отново Герсиваз,

изпълнен с гняв към младия витяз.

И щом градът на Сиявуш се мярна,

на конник бръз той нареди коварно:

„Иди и на витяза доложи:

«Ти, с чийто образ свода син кръжи —

във името на царя на Туран,

във името на шаха на Иран, —

не ставай зарад мен от трона златен,

че аз съм воин прост, при теб изпратен,

а ти си превелик и славен мъж,

от род благословен на шир и длъж,

и затова не трябва като лист

при всеки повей да летиш златист.»“

Боецът спря пред княжеския трон,

направи най-признателен поклон

и дума подир дума всичко каза.

Но не очакваше това витяза.

И дълго той седя замислен там.

„Тук нещо се крои“ — си рече сам.

В миг Герсиваз се появи тогава;

витязът стана, както подобава,

посрещна го и го попита драг

за своя тъст, как е пътувал пак!

А щом дочу за царската покана,

зарадван Сиявуш от трона стана

и продължи: „За царя на Туран

готов съм да умра във мир и бран.

Щом той ни вика — ще опънем стреме

при него да пристигнем ний навреме.

Но най-напред с три славни дни в двореца

да почетем и него, и твореца,

че вездесъщ се движи този свод,

изпълнил с грижи тленния живот!“

Смути се Герсиваз от този благ

и горд ответ на младия юнак.

Започна той на ум да разговаря:

„Ако пристигне Сиявуш пред царя,

такъв сияен, доблестен и смел —

ще трябва да се свия неумел,

защото той ще разбере велик

как съм го лъгал аз до този миг.

Ще се помъча да измисля нещо,

за да успея в делото зловещо.“

Навъси вежди и със взор свадлив

пред Сиявуш застана мълчалив.

Ала след малко той така заплака,

че му повярва изведнъж юнака,

видял не сълзи там, а два потока

от извора на мъката жестока.

„Приятелю — започна той, — кажи,

каква тъга в сърцето ти лежи?

Навярно царят те е наскърбил

и се усети ти сега немил?

Ако е тъй — ще полетя веднага

и с укор ще започна аз от прага:

как може най-достойния герой

с ненужни думи да обиди той!

Но ако има друг за туй вина

и трябва да се заплати с война —

дори тогава, знай, ще бъда с теб,

развел над всеки враг надгробен креп.

А може би пък някакъв хитрец

е наговорил в царския дворец

за тебе думи, пълни с гняв и злост,

стремейки се да вземе твоя пост!

Клеветника ми назови веднага,

за да се срещна с този юначага

и с помощта, щом трябва, и на бог

ще разплета в миг възела жесток.“

„О, славен момък — Герсиваз простена,

гръдта ми не от царя е ранена.

До днеска не познах на тоя свят

от мене по-могъщ и по-богат.

Но си припомних миналото време

и злото, що ни мъчи като бреме.

Във всичко Тур дълбоко се е свил,

Изед от разум беше го лишил.

И ти сам знаеш как Иред загина

от черната ръка на властелина.

От Менучер в Афрасиаб враждата

премина като пламък над страната.

И векове не знае мир Туран.

И векове воюва пак Иран.

Но знай, че твоят тъст от Тур стократно

е по-жесток и скоро, вероятно,

ще разбереш горчивия му нрав,

дали съм бил със тези думи прав!

Спомни си Агрирес как без вина

бе умъртвен във нашата страна

от брат си, жаден за пари и власт.

И колко там след чудния витяз —

мъже прочути — той с постъпки груби

завинаги от тоя свят погуби.

Нали разбираш за какво скърбя,

замислен тук за твоята съдба.

Когато ти пристигна, най-подир

в Туран настъпи благодатен мир;

и сякаш ти събуди всичко живо

за светла радост под небе щастливо.

Но злобно те очерни Ахриман

със клевети пред царя на Туран.

И той се готви да ти отмъщава.

Кой може царя да възпре тогава?

Ти знаеш колко много те ценя,

за тебе даже бих повел война.

И затова се доверих безкрайно

пред теб, за да не плача тайно.

И бих извършил аз най-тежък грях,

ако пред теб за всичко си мълчах.“

„Не се измъчвай — промълви витяза,

с твореца само аз ще се запазя.

Все още вярвам на Афрасиаб

и мисля, няма бог да бъде сляп.

Ако със нещо съм го разтревожил,

едва ли царство би ми той възложил,

не би ми дал ни трон, венец, хазна,

ни дъщеря си чудна за жена.

Към него ний сега ще полетим

и с нова радост ще го озарим.

Щом правдата живителна изгрява,

лъжата чезне, мракът оредява.

Сърцето си ще му разкрия аз,

че то пред него е като елмаз.

Ти запази спокойствие в душата,

далеч ще отлети от мен бедата!

Било е тъй, откакто свят светува:

тоз, който се страхува, не ловува.“

„Витязе, вярвай — Герсиваз изрече,

по-друг Афрасиаб е станал вече.

И ако сводът е решил така

над теб да вдигне тайнствена ръка,

не ще намериш сили на земята,

които да те съхранят в бедата.

И как ти, толкоз умен и велик,

помисли, че те лъжа в този миг?

Да се опомниш имаш още време,

по този път смъртта ще те отнеме,

че с думи тайни той те е оплел

и до самия бряг те е довел.

С това, че си му станал зет най-мил,

той просто хитро те е заслепил,

отдавайки ти трон, земя и злато,

с които ще живееш най-богато.

Наричаше се брат му Агрирес

и бе му близък, ала где е днес!

На две със своя меч го той разсече,

за да се помни тук и надалече.

Такъв е той, не крия, със зъл нрав,

и ти ще видиш утре, че съм прав!

Внимавай, сякаш сводът ми подсказа

за всичко туй сега да ти разкажа,

макар да ми е тъжно и ужасно,

но като слънце злото грее ясно.

Отрече се от Кей-Кавус и трона,

два града построи под небосклона;

и лековерно ти повярва с жар

на този изменчив и подъл цар,

но знай — от всички твои цветове

ще се родят отровни плодове.“

Така мълвеше, плачеше горчиво,

въздишайки с това коварство живо,

и Сиявуш, подведен, се обърка,

сълзи горещи той проля от мъка

и си помисли: вече този свод

едва ли ще го радва за живот.

На младини ли му е предрешено

да се сбогува с всичко натъжено!

Усети болка, побледня за миг,

въздъхна сам и със сподавен вик

поде пред Герсиваз за господаря:

„Не зная със какво разсърдих царя!

Ни укор, ни зло дело той от мен

не е видял и чул до този ден

и сам към мене бе добър и щедър:

боли ме, че линее като кедър.

Ще понеса присъдата му строга,

но няма да обидя с нищо бога.

Затуй сами пред неговия трон

да паднем в сълзи, с милости и стон.“

„Витязе славен — Герсиваз продума, —

опасен е към трона царски друма.

Кой сам би влязъл в лумналия пламък?

Коя вълна би се сдружила с камък?

С бедата искаш да се срещнеш ти,

но тоя път към мрака син лети.

Готов съм аз с възторг стократен

със твоето писмо във път обратен

да тръгна огъня да угася;

ще видим там какво ще понеса.

Щом разбера, че неговият гняв

е стихнал върху трона величав,

ще ти изпратя аз писмо веднага

и твоята душа ще стане драга.

Надявам се във всичко аз на бог,

що от небето гледа мъдроок

и може всяка скръб да излекува,

и в нищо нито миг не се преструва.

А мъчи ли го още яростта —

аз също мигом ще те известя.

Тогава се стегни, стъпи на стреме,

от злото черно се спаси навреме,

наблизо, във съседните държави,

където твоя славен стяг се слави.

Иран е твой, та ти си негов син,

ще те посрещнат радостно и в Чин,

где сред красавици, царе, велможи

едва ли някой ще те разтревожи.

В Иран тъгува вече Кей-Кавус,

без теб двореца му изглежда пуст.

Прати на всеки ти сърдечно слово.

Прощавай и очаквай вест отново!“

Попиха в него думите изкусни,

той, сякаш заслепен, прехапа устни

и каза: „О, юнако превисок!

Чрез твоите уста говори бог.

Застъпник ми бъди и от бедата

спаси и мен, и царя на страната.“

Писмо на Сиявуш до Афрасиаб

Повика своя писар той и бавно

му продиктува сам писмото славно.

Творецът бе възхвален най-напред,

що над сърцата тъжни бди навред,

за разума последваха словата,

а след това за царя на страната:

„О, царю-победител и всеблаг!

Край твоя трон да не пристъпи враг.

Царувай вечно горд и справедлив!

И аз от твойта милост съм щастлив:

до мене Ференгис седи в двореца

на бащината обич със венеца.

Но се измъчва, че е трудна тя;

не пие, не яде, не спи в нощта.

Това ме спира до леглото брачно,

обзет понякога от чувство мрачно.

Ала ще дойда скоро, не греша,

при тебе само ще се утеша.

И Ференгис ще те зарадва нежна,

когато я посрещнеш безметежна.

Но как да тръгна днеска, нямам сила

да я оставя трудна тук и мила.“

Витязът подпечата сам писмото,

подаде го на Герсиваз, защото

вън вече бе приготвил троен впряг

със него Герсиваз да литне пак.

Три денонощия пътува той,

и ето, влезе в царския покой,

със злоба във сърцето си коварно.

Афрасиаб го срещна лъчезарно:

„Защо тъй рано се завърна ти?

И как премина тези широти?“

А той: „Щом нещо лошо доловиш,

едва ли в своя път ще се щадиш.

Витязът твоя воин не почете,

дори писмото твое не прочете,

не ме посрещна и на своя трон

не ме покани с радостен поклон.

С ирански пратеници той пирува

и повече за нас не съществува,

че аз дочух в полето боен шум,

видях дружини там от Чин и Рум.

Ако ти пръв не обявиш войната,

ще обречеш на гибел зла страната.

Той най-напред ще тръгне към Туран,

а след това ще влезе и в Иран

и щом на шаха поведе войските,

ще трябва ний да се простим със дните,

Сега разбра ли истината свята,

спасението, брате, е в борбата.“

Афрасиаб обявява война на Сиявуш

Кипеше царят от словата ядни,

възвръщаха се дните безпощадни.

Той толкова се беше разгневил,

че не погледна своя брат немил,

а заповяда да тръбят тръбите,

литаврите да съберат войските.

Изведоха от Канг безброй дружини

и пак страха заля гори, долини…

А щом изчезна в пътя Герсиваз

сред облак прах, спря тъжният витяз

в покоя на царицата неволна,

душата му бе сякаш тежко болна.

Царицата продума: „О, безстрашен лъв,

какво ти е, защо си днес такъв?“

„Прекрасна моя — Сиявуш й каза, —

тук не почитат повече витяза.

Измъчвам се, гадае моят ум,

пред себе си не виждам светъл друм.

Ако е прав туранецът — аз зная,

че е настъпил безвъзвратно края.“

Царицата се хвана за косите,

в лицето си впи нокти и очите

бадемови проляха сълзи рой

над жребия на славния герой.

И то не бяха сълзи в жар и плам,

а сякаш бисери струеха там

и укори към трона на бащата,

приел така безропотно съдбата.

Тя каза, плачейки: „Витязе славен,

какво ще правиш тука изоставен?

От гняв към теб бе шахът обладан;

не можеш да се върнеш във Иран.

Далеч е Рум, а да потърсиш Чин,

Не е достойно туй за властелин.

Къде ще идеш с тази участ строга?

Спасението виждам само в бога“.

Отвърна той: „Ще дойде Герсиваз

и радостта ще възцари у нас,

успял да потуши гнева на царя

велик и чист пред свода на олтаря.“

Такива думи Сиявуш изрече и

на Яздан безмълвно се обрече.

Сънят на Сиявуш

Три дни прекара Сиявуш във плач,

а щом отново се посипа здрач

и едрите звезди изгряха вън —

той легна и сънува страшен сън.

Събуди се в съня си невъзможен:

приличаше в нощта на слон тревожен.

Прегърна го царицата в уплаха.

„Сънуваш ли?“ — две думи прозвучаха.

Във мрака непрогледен лумна свещ,

бе с дъх на амбра пламъкът горещ.

И ласкаво тя своя мъж попита:

„Какво смути душата ти честита?“

Отвърна той: „Ще ти разкажа аз,

но да остане всичко между нас.

Река, о кипарис, ми се присъни,

стоях край нея сам като на тръни,

че вражи войни стичаха се там

и пламна огън страшен и голям.

Растеше безподобната стихия,

в града едва успях да се укрия,

що, разрушен, лежеше глух и сляп

пред войните на цар Афрасиаб.

Щом ме съгледа царят разярен,

море от огън тръгна срещу мен.“

„Бъди спокоен — каза тя, — навярно

това е сън за нещо лъчезарно.

По-скоро Герсиваз ще е убит

на Рум от някой воин знаменит.“

Събра войската Сиявуш тогава,

в града и край двореца я разстави.

Към Кант изпрати съгледвачи рой,

нахлупи шлема, меча грабна той.

На сутринта един боец се върна,

то сякаш че светът се преобърна,

когато каза: „Зърна твоят раб

дружините на цар Афрасиаб.“

Дойде и вест от Герсиваз-лъжеца:

„Добро не чакай, остави двореца,

че властелинът е неумолим.

Навсякъде аз виждам само дим.

Спасявай се, да тръгне с теб войската,

и потърси защита от бедата!“

Повярва Сиявуш на тази вест,

лъжата скверна той прие за чест.

Жена му каза: „Скъпи, остани ни,

наблизо са туранските дружини!

Прости се с твоя Канг, мигът е къс.

Кажи да ти приготвят коня бръз

и замини, закрилян от твореца,

че само тъй ще видя мир в двореца.“

Сиявуш се прощава с Ференгис

„Сънят се сбъдва — каза Сиявуш, —

угасва моят свод във края чужд,

определил ми да изпия тука

докрай горчивата си несполука.

Дворецът горд небето озари,

а то с отрова ми благодари.

Век даже да е отреден на роба,

спасение ще види само в гроба.

И все едно как ще завърша тук —

от звяр, от птица или от юмрук!

Да се роптае, е съвсем ненужно:

не грее вечно сводът теменужно.

Макар че в шести месец влезе ти,

една безкрайна мъка ни гнети.

Но знам, че от дървото на мечтата

със чуден цар ще наградиш страната.

И Кей-Хосров го наречи, че той

ще стане шахиншах и смел герой.

Това, което виждаме ний ясно,

единствено на бога е подвластно —

крилцата малки, слонът-планина,

поточето и нилската вълна.

В земята родна няма да изтлея,

обречен да умра далеч от нея.

Така се движи звездния покров,

че и двореца вече не е нов.

Ще падна аз на злото от ръката,

ще спре да свети на властта звездата

и със савана кървав някой ден

ще ме покрият тук обезглавен.

Но кой туранец ще оплаче роба,

когато няма да лежа във гроба

на своя шахски род или дворец,

загинал като беден пришелец!

И тебе ще обиди злата стража.

Ще те помъкне тя със злоба вража,

но ще се втурне в този час Пиран

към властелина страшен на Туран

и той ще се смили над дъщеря си.

Пиран ще те укрие във дома си,

където със небесен богослов

ще се роди синът ни Кей-Хосров.

Тогаз спасител от Иран ще дойде,

по волята на бог Яздан ще дойде;

и с него ще преплувате Джейхун,

понякога жесток като тайфун.

И след мига, когато върху трона

го озари иранската корона —

той ще разпъне тоя край на кръст,

обзет от жажда за достойна мъст.

Това от свода син е предрешено,

и то ще стане, предопределено,

защото в бой иранските юнаци

ще полетят, развели лъвски знаци.

Светът ще трепне, щом и Кей-Хосров

пред войните се понесе суров.

Отново върху Рахш, могъщ и славен,

Рустам ще се изправи богоравен.

Със меч и шлем, във броня и колчан —

за мен ще вдигне всеки боздуган…

Но време е за път, прощавай, мила,

така съдбата ни е отредила.

Очаквай от небето черен пир,

забравила за щастие и мир.“

Ридаейки, припадна Ференгис,

проливайки сълзи — поток лъчист,

и струйки кръв от впитите й пръсти

в страните нежни и косите гъсти.

Затуй ли ни създаваш ти, съдба,

да ни убиваш в скръб и веселба?

Излял пред Ференгис душата своя,

с тъга напусна Сиявуш покоя,

дори без капка сила във гръдта

под тежкото небе на горестта.

Към царската конюшня се забърза,

где конят вран опечален отвърза:

Бехзад му беше името и той

бе кон неповторим във мир и бой.

Изведе го, прегърна го, заплака,

хамута му свали за миг юнака

и каза на ухото му със скръб:

„О, враг да не възседне твоя гръб!

На Кей-Хосров да служиш ти си длъжен,

за мъст когато той потегли тъжен.

Тогаз, понесъл златната юзда,

ти ще забравиш днешната беда,

и в дните идни светли и сурови,

тъпчи безумно всеки враг с подкови!“

Останалите си коне със меч

подложи Сиявуш на страшна сеч.

Захвърли шлема, бронята и щита;

ръката му разкъса ядовита

броката сърмен, царския венец.

И сам подпали чудния дворец.

Сиявуш в плен у цар Афрасиаб

Напусна след това града витяза,

преследван от съдбовната омраза.

С дружината потегли към Иран;

от кървави сълзи бе той облян.

Но не след много време в пътя прашен

се появи зад тях и царят страшен.

Огледа там железния им строй

и си помисли съкровено той:

„Да, прав е бил юнакът, който каза,

че ми замисля черно зло витяза.“

А Сиявуш когато го видя,

усети смут пред близката беда.

Изтръпнаха и верните му воини:

отвред войските бяха многобройни,

застанали гърди срещу гърди.

Кой мислеше доскоро за вражди!

Ала за миг туранците се спряха,

страхувайки се от сина на шаха.

Иранците тогава с боен плам

му казаха: „Юнако най-голям,

нима ще позволиш да ни сразят

и след конете да ни повлекат!

Не е ли по-добре да тръгнем първи

и техните тела да видим в кърви!“

Отвърна той: „Това е лош съвет,

не съм от бойно чувство аз обзет!

Със срам рода си царски ще покрия,

ако сега започна да се бия.

И нека да остана тук без мощ,

да ме срази туранският им нож —

но няма да издигне меч ръката

в напразен спор със меча на съдбата!

Един мъдрец ли ни е завещал,

че няма небосводът капка жал.“

Ридаейки, към царя той извика:

„О ти, чиято слава е велика!

Защо си тук с безбройната войска?

Ще ме срази ли твоята ръка?

Враждата стара пламне ли отново,

ще чуеш ти проклятие сурово.“

Гласът на Герсиваз се чу тогава:

„Не ще ни подведеш със реч лукава!

Защо ли, щом си тъй невинен ти,

пред царя твоят славен меч блести?

И носиш лък, със сноп стрели отровни,

наместо скъпи дарове синовни.“

Чул тези думи, младият храбрец

извика силно: „Ти си бил подлец!

И твоята ненавист ме погуби;

не е сънувал царят мисли груби.

Но твоята лъжа ще причини

смъртта на много воини и злини.

И в нея най-дълбоко ще затънеш:

каквото си посял, това ще жънеш!“

А след това към царя викна там:

„Не си играй със огъня голям!

Шега ли е невинен да убиеш

и толкова юнаци да затриеш.

Повярвал на лъжеца самозван,

ще паднеш сам, погубил и Туран.“

Едва дочул словата на витяза,

коварният пред царя се показа.

И викна: „Опомни се, царю драг,

пред боя разговаря ли се с враг!“

Повярва царят пак на брат си. Чудно

блестеше вече сводът изумрудно.

Но той изрече да извадят меч

и всички да се понесат за сеч.

Потръпна Сиявуш, усети жал,

да се не бие беше обещал.

Той нареди на своята дружина

спокойно да дочака властелина.

А царят се зададе безпощаден,

гласът му към бойците беше яден:

„След удара да следва удар пак,

че е далеч спасителният бряг!“

Иранците хиляда воини бяха

и до един за Сиявуш умряха;

отнесе ги безмилостно смъртта,

земята се изгуби под кръвта.

О, мъка — сред беда съдбовна вече

витязът в миг от коня вран се свлече.

Пронизан бе от нечия стрела

и на земята той се олюля;

политна, сякаш беше на гуляй.

Тук го настигна злобният Горай,

пристегна шията му в примка двойна,

ръцете му завърза с неспокойна

душа за мъст и го поведе той,

че в злобата си нямаше покой!

Сълзи от кръв струяха по лицето;

по-страшен ден не знаеше небето!

Сам, беззащитен, сред сганта нерад,

докараха го в чудния му град.

И царят страшно на бойците рече:

„Откарайте го нейде по-далече

в пустинята и на това момче

главата мигом да се отсече:

кръвта му в прахоляка да попие,

че можеше и той да ме убие!“

„О царю — викнаха бойците там, —

какъв е неговият грях голям?

Какво е той направил, че такъв

жадуваш ти за буйната му кръв?

Или пък се страхуваш ти от княза?

Ще бъде страшна хорската омраза.

Сега дърво посаждаш, чийто плод

ще ни лиши от земния живот!“

Но Герсиваз се мъчеше отново

да трогне царя с подлото си слово

и шепнеше да се убие в миг

най-славния и тъжен мъченик.

Но имаше Пиран достоен брат,

по-млад на възраст, с мъдрости богат.

Приличаха си двамата съвсем,

и младият се казваше Пилеем.

Така продума той на господаря:

„Това убийство не е чест за царя.

От мъж премъдър някога разбрах

куп истини и благодарен бях:

владей се, ако можеш, при бедата.

Щастлив е, който има ум в главата.

На злобата си щом се поддадеш —

отровен плод след време ще ядеш.

Умът, когато в тебе заговори,

готов е с всяко зло да се пребори.

Не е ли по-добре с верига яка

да оковеш изпърво ти юнака?

И много мъдреци повикай тук.

Опитай с ум, а след това с юмрук.

Ако гневът ти сляп не се разпръсне,

да го убиеш — няма да е късно,

макар че не е умно при това

да се отсича царската глава!

Загине ли витязът млад — тогава

какво ще стане с нашата държава?

Нали е шахски син, със дар голям,

възпитан от могъщия Рустам!

Във смъртен знак издигнеш ли ръката,

не ще избегнеш черната разплата.

Забрави ли за мечовете страшни,

които в боевете ръкопашни

проблясваха в иранските ръце!

Те изумиха не едно сърце.

И Фериборз, синът на Кей-Кавус —

що без война животът му е пуст

и вдигнал рамене, на слон прилича,

а всичко с меча си на смърт обрича;

и Тус, Гударз, Горгин, Фархад за бой

с литаврите ще вдигнат страшен вой

и тук за мъст ще долетят велики,

издигнали в степта гора от пики.

Не можем ние да ги победим —

ни аз, ни друг юнак неустрашим.

Пиран ще дойде утре със зората

и чул на стария мъдрец словата,

присъдата ще отмениш ти сам.

Побързай да изтриеш този срам

на думите, от твоя гняв родени —

или ще бъдем смъртно разорени.“

Смекчи се сякаш цар Афрасиаб,

но Герсиваз бе в злобата си сляп

и каза пак: „О, царю с власт предрага,

безумен път младежът ти предлага!

Не виждаш ли ти гарвана далеч:

как смееш да не хванеш своя меч,

когато се смрачава свода син!

Очаква помощ той от Рум и Чин.

И тя ще дойде с мечове и брони

и ще изтръпнат тези небосклони.

Забрави ли ти име, трон и чест?

Или е време за съвети днес!

Убий я, щом се подаде змията,

а ти май с много милост си в душата!

Ако простиш сега на моя враг,

ще си замина аз от теб недраг,

все някой земен ъгъл ще открия,

където до смъртта си да се свия!“

Обади се Демур, поде Горай,

обхванати от злобата докрай:

„О, нека тая смърт не те тревожи!

Зад теб стоят туранските велможи.

На Герсиваз съвета изпълни

и пресечи опасните злини.

Той е пленен, закрита е вратата —

убий го, приеми със чест съдбата,

че само за смъртта е той достоен.

Убий го и бъди от туй спокоен.

Нали към тебе вдигна той ръка,

ти няма ли да отмъстиш сега!

И няма никак да е в теб вината:

витязът пръв ти нарани душата.

Не, по-добре на смърт го осъди,

врагът с ненужна милост не щади!“

Афрасиаб отвърна притеснено:

„Не е сърцето ми сега ранено,

но зло очаквам от сина на шаха —

тъй звездобройците ми предвещаха.

Реша ли се да го накажа аз,

ще легне над Туран съдбовен час,

закрил небето с прах и ратен шум,

и всеки ще изгуби своя ум.

Той в моя край дойде да ме погуби,

от този ден съдбата ме разлюби.

Простя ли му, аз ще извърша грях —

смъртта следите ми ще скрие в прах.“

Хитрец, лъжец или светец прекрасен —

не е ли все едно за свода ясен!

Ференгис моли Афрасиаб за пощада

Когато всичко Ференгис научи,

какво с мъжа й може да се случи,

главата си посипа тя със прах

и зарида, измъчена от страх;

със кървав ремък своя стан препаса,

в двореца спря и падна пред баща си.

„О, татко — рече тя, — какво таиш!

Ти мен ли искаш да изпепелиш?

Злодеят с хитри мрежи те оплете,

но мигар ти не чуваш гласовете

на нашите сърца и свят желан!

Не се ли ти страхуваш от Яздан?

Оставил своя край, дойде витяза

и свойта вярност той към теб показа.

Зарад кого баща си разгневи

и се отрече от Иран, уви!

И ти прие изгнаника, но ето

лъжа коварна помрачи небето

на неговия нов и свят олтар:

къде си чувал да убиват цар?

Дори към мен ли нямаш капка жал?

Светът какво е — радост и печал!

Един достоен слиза от престола,

а друг с лъжа приема ореола

на славата, но краят е един:

трева и прах под небосвода син.

На Герсиваз не вярвай, той жадува

за власт и тази мисъл го вълнува.

Но мигар ти забрави как Зохак

от Феридун бе смазан като враг;

как Селм и Тур изпитаха ръката

на Менучер, жадуващ за разплата?

Днес Кей-Кавус царува във Иран,

с Рустам велики, с мъдрия Дастан,

с Бахрам и Занг, юнаците могъщи,

що в боя влизат като тигри същи,

и славният Гударзов син е там —

пред Гив земята тръпне в страх голям.

От гняв ще закипи морето ядно,

небето ще се спусне безпощадно

над теб, приел жестоката съдба.

И ще си спомниш моята молба.

Ти не онагри гониш любопитно

и не сърни настигаш ненаситно —

от трона искаш да премахнеш цар.

Ще те посипе небосвода с жар!

Владетелю, туранската държава

спаси от гибел и позорна слава.“

Тя Сиявуш съгледа в тоя миг

и пламнала от скръб, нададе вик:

„О цар и вожд, о воин и мъдрец,

о лъв достоен, о могъщ храбрец!

Отказвайки се от Иран и трона,

на моя край прие ти небосклона —

почете царя наш като баща!

Но где е туй, що той ти обеща?

Къде е клетвата, която свода

дочу от него някога в угода!

О, ако знаеше сега Кавус —

със своите бойци Рустам и Тус,

Дастан и Фарамарз, и Гив юнака —

каква присъда във Туран дочака:

ще пламне пак безоблачната шир

и няма да живеем вече в мир!

Но има бог и нека с висша власт

срази Горай, Демур и Герсиваз!

Тоз, който нож държи за теб в ръката,

възмездие да види от съдбата!

Да ти помогне в тоя миг Яздан,

а твоя враг навред да е презрян!

Да ослепея аз, за да не плача,

щом към смъртта те повлече палача!

Отне баща ми слънцето от мен,

как доживях до този страшен ден?“

Чул думите, бащата побледня,

светът пред него мигом притъмня.

„Я стига вече — викна господаря, —

не си дорасла ти да учиш царя!“

Без ум бе сякаш той, ожесточен,

макар че го болеше, натъжен.

Бе близо на тъмницата вратата,

не знаеше за нея дъщерята.

Нататък я повлякоха за миг,

не го смути горчивия й вик;

и много скоро тъмната килия

видя жестоката й орисия.

Смъртта на Сиявуш от ръката на Горай

Злодеят Герсиваз Горай погледна

и той към Сиявуш с десница ледна

се спусна разярен, същински див,

забравил чест и съвест, завистлив.

С ръка го хвана злобно за косата

и го повлече, боже, по земята!

Заплака Сиявуш, нададе стон:

„Ти, който имаш този небосклон,

в достоен син ме възроди отново,

за да успее някой ден сурово

на моя смъртен враг да отмъсти

и като чудно слънце да блести

сред кръг от славни войни и витязи,

велик и смел, далече от омрази!“

В сълзи, неутешим, снел своя шлем,

над него се склони с тъга Пилеем.

„Прощавай, братко — Сиявуш изрече,

да грее твойта слава надалече!

Привет с добро предай и на Пиран;

кажи му, че останах изигран.

От думите-съвети бях понесен

подобно лист, когато падне есен.

А той се кле: сто хиляди бойци,

облечени във брони храбреци,

ще ти изпратя, щом усетиш нужда —

но где са те сред тази пустош чужда!

Уви, в ръцете зли на Герсиваз

опозорен се мятам скръбно аз

и тук не виждам никой, който може

да ми възвърне княжеското ложе.“

Превлякоха го през града жестоко.

Навлезли вече във степта дълбоко,

Горай извади своя нож-елмаз,

що бе му подарен от Герсиваз,

подхвана за къдриците витяза

и го помъкна, пламнал от омраза,

към мястото, где Сиявуш преди

във спортния двубой ги победи.

И пред мишената, где той, ездачът,

бе стрелял с Герсиваз, сега палачът

го повали със удар най-голям —

такъв не знае нито страх, ни срам!

За него сякаш бе овца витяза

и мигом той главата му отряза;

кръвта избликна, нямаше тя край,

подложи бързо златен съд Горай —

а Сиявуш, обезглавен, остана

безмълвен на небето под савана.

Палачът лисна алената кръв,

и там, където тя попи — такъв

червенобагрен цвят израсна ясен,

че аз не знам от него по-прекрасен.

„Кръвта на Сиявуш“ се той зове

и все така цъфти от векове,

от оня ден, когато там чинара

затихна бавно от враждата стара

и засънува своя сън най-драг,

но няма той да се събуди пак…

Злодейството завърши… Изведнъж

зъл вихър се изви нашир и длъж.

Изтръпнаха бойците, падна здрача

и всеки в себе си прокле палача.

Тъй Сиявуш намери своя край…

Над мен все още слънцето сияй,

но с първите лъчи на светлината

отправям тежък укор към съдбата.

Злодеят, вижте, е щастлив и сит,

родът му е почитан и честит,

а праведния, мислейки за рая,

едва завързва с мъка двата края.

Затуй ти всяко бреме захвърли,

за нищо вече да не те боли!

И повече не вярвай на съдбата,

че тя от векове таи лъжата.

Каквото дойде — приеми го днес,

че утре друг ще има тази чест…

Ридаеха за Сиявуш навред

и Герсиваз проклинаха подред.

От денонощна мъка за витяза

царицата косите си отряза

и — с черна лента — своя стан уви,

без дума към света да промълви;

единствено с потока на сълзите

баща си тя проклинаше през дните,

а с него — и злодея Герсиваз.

Далеч ехтеше тъжният и глас.

Когато той достигна и до царя,

от унес сякаш трепна господаря

и нареди на Герсиваз със яд:

„Да се измъкне тя от оня ад

и на палача я предай веднага;

щом и разкъса дрехите, с тояга

да я наложи най-жестоко там,

догдето не изпита черен срам

и с болката не се роди без време

отрокът зъл на вражеското семе.

Аз ще прекърша неговия клон

и няма утре той да има трон!“

Тогава мечоносците турански

проклеха царя и завиха кански:

„Не е видял небесният простор

от цар или везир такъв позор.“

Пилеем наблизо плачеше горчиво,

сълзите му се стичаха най-живо.

Пред двама войни той се спря завчас

и те дочуха неговия глас:

„От царството по-близък ми е ада!

Без сън и без покой, като пред клада,

по-скоро ний Пиран да известим

и да помислим как да я спасим!“

Конете оседлаха, полетяха

и с хоризонта на степта се сляха.

Три конника в двореца на Пиран

пристигнаха и всеки — в него взрян —

разказваше що става надалече —

потокът на сълзите пак потече.

Пиран се изуми и в тоя час

припадна на земята във несвяст.

А след това се укори, захлипа

и с пепел своята глава посипа,

извивайки: „О, слънцето се скри,

друг няма трона тъй да озари!“

Той се обърна към Леххак: „Веднага

да тръгваме, че тя стои недрага

в тъмницата, с нерадостна съдба,

и може би трепти като върба.

Предаде я баща й на палача

и нямам сили аз да я оплача.“

Пиран освобождава Ференгис

Напусна своя стар дворец Пиран;

от мъката бе той като пиян.

Така дойде пред близката конюшня,

на коня вихрогон за миг се люшна

и литна в път с Руин и Фершидвер —

зад тях от прах се вдигна облак чер.

За два дни и две нощи отлетяха

в града и пред палача зъл се спряха

в мига, когато бе издигнал меч

да я подложи на безумна сеч.

То сякаш краят земен бе дошел:

кой стенеше, кой в плач се бе навел,

но всички като в хор кълняха царя,

и тъй говореха за господаря:

„Ако главата той й отсече —

на гибел себе си ще обрече.

Ще рухне тронът царствен и народа

не ще го спомене под небосвода.“

Да й помогне бързаше Пиран,

за всеки поглед беше той желан,

а Ференгис щом отдалеч го зърна,

със мъка към баща си се обърна:

„Защо към мене беше тъй жесток

и ме захвърли в адския поток!“

Потресен, той от своя кон се свлече,

разкъса дрехите си и изрече

да се почака със смъртта й там.

Прибра палачът своя меч голям.

В сълзи и цял пронизан от тревога,

юнакът се понесе към чертога

на царя и поде: „О, властелине,

най-страшната беда да те отмине!

Но по чие внушение така

жадува меча твоята ръка?

Изглеждаш ти, забравил срам и свян,

от нечестива сила завладян?

Защо невинният витяз наказа

и си спечели хорската омраза?

За Сиявуш в Иран щом литне воя,

ще се простим ний кърваво с покоя,

че техните бойци със гняв и жар

ще тръгнат да мъстят за своя цар.

Отдъхнала си бе земята родна

от боеве и дишаше свободна;

но мигом те обхвана злият дух

и ти за разума остана глух.

Да бъде Ахриман проклет навеки,

че той те тласна в пътища не леки,

где цял живот над теб като крило

ще те засенчва стореното зло!

Не зная кой с лъжи те омагьоса;

не ще отвърне сводът на въпроса.

Ала убил витяза свят и чист,

сега ти вдигаш меч над Ференгис!

Като безумец, воден от яда си,

на смърт обричаш даже дъщеря си.

Свести се, царю! Тя не се нуждае

от трона, пред богатството нехае;

но ако — трудна — я обезглавиш,

ти свойто име ще опозориш.

И ще живееш сам под клетви люти,

а в ада — сред мъчения нечути.

Смили се и над твоя стар боец,

да дойде тя във моя бял дворец,

а щом се ти страхуваш от детето —

прави каквото казва ти сърцето.

Роди ли се — властта е твоя тук:

ти можеш да убиеш своя внук.“

„Така да бъде! — каза царят блед. —

Сега приемам твоя благ съвет.“

Просветна във душата на юнака,

въздъхна той и нито миг не чака;

а с Ференгис, понесен от крила,

Пиран се спусна, сякаш бе стрела.

Във град Хотан царицата представи;

ридаейки, народът я прослави.

След туй продума на жена си той:

„В двореца да намери тя покой,

пази от зло сърцето й ранено!

Ще разберем какво е предрешено.“

И заживя красавицата чудна,

но с месеците ставаше по-трудна.

Рождението на Кей-Хосров

Зад облаци се скри среднощ луната,

заспаха всички твари в тъмнината.

Тогаз Пиран сънува чуден сън:

сияеше на своя трон навън

като звезда витязът, с меча ратен,

и каза: „О, стани, юнако знатен!

Не се поддавай на мечти случайни,

а проникни във утрешните тайни.

Денят ще бъде радостен и нов,

че в тази нощ се ражда Кей-Хосров!“

Пиран се сепна плах, изправи рамо,

очи отвори с трепет и жена му.

„По-бързо — рече той — се събуди,

във стаята на Ференгис иди,

че току-що видях насън витяза,

той като ясно слънце се показа.

«Събуждай се! — дочух от него вик. —

Дойде часът на шаха най-велик.»“

Голшех се спря при чудната царица

и зърна бъдещия шах-зорница,

а щом се върна — всички извести,

че с нова радост сводът се върти.

Тя каза: „Младенецът е прекрасен,

сияе той подобно месец ясен.

Иди и ти, Пиране, във двореца

и оцени делата на твореца.

За шахски трон роден е Кей-Хосров,

за меч и броня, и за бой суров.“

Забърза и юнакът към момчето,

видял го, той благослови небето,

че този юначина озарен

преди година сякаш бе роден.

За Сиявуш заплака с болка стара,

а след това прокле жестоко царя.

И каза пред бойците с яд в гласа:

„Готов съм всичко аз да понеса —

да ме разкъса някой звяр в несвяст,

но няма да предам детето аз!“

Щом слънцето със своя меч златист

разкъса нощно-сребърната вис,

с надежда и с една сърдечна рана

пред цар Афрасиаб Пиран застана.

Отидоха си всички там и той

така продума в царския покой:

„О, царю звездочел и всемогъщ,

сияе твоят трон нашир и длъж!

Нощес под неговата славна сянка

нов раб изгря, с пленителна осанка.

Такъв не съм видял до днешен ден;

той сякаш от луната е роден.

Дори и Тур, чудесният стрелец,

би спрял в захлас пред този младенец,

с лице от всички други по-красиво,

на древен род — диханието живо.

Ако го видиш как пред теб блести,

че туй е Феридун, ще кажеш ти!

Смекчи гнева си, забрави тъгата

и само с радостта бъди в душата!“

Усети царят сякаш трепет нов

и взорът му не бе така суров,

когато пак го заболя сърцето;

въздъхна той, погледна към небето

и си припомни стореното зло

с навъсено от мъката чело.

Той каза на Пиран: „Пристига вече

това, що звездоброецът предрече.

Аз думите запомних до една,

че ще започне кървава война,

когато се роди на тоя свят

наследникът на Тур и Кей-Кубад.

Народът от любов ще има нужда,

но в две страни ще мре с ненавист чужда.

Какво да правим! Всичко знае бог;

не ще избегнем жребия жесток.

Друг край за Кей-Хосров да се подири,

отдай го на планинските пастири.

И нека да живее той сред тях,

не знаейки, че е роден за шах.

Така едва ли утре ще узнае

от кой е род и майка му коя е.“

Мълвеше царят, вече предрешил,

че своя нрав светът е променил.

Това е сън или мечта най-лека,

светът не е подвластен на човека.

Но даже и от случая жесток

умей да извлечеш добър урок…

Пиран се втурна към Хосров обратно,

сърцето му туптеше благодатно.

Прославяше той гордия творец,

родения наскоро младенец.

Посял любов, наяве и насъне,

той мислеше: какво ли ще пожъне?

Пиран поверява Кей-Хосров на пастирите

Пиран събра пастирите добри,

синът на Сиявуш им повери,

прославяйки го с думи лъчезарни.

Той каза: „Да са грижите ви харни.

От вашия живот да е по-скъп,

да не изпита под звездите скръб.

Угаждайте му с всичко денонощно,

та утре той да разцъфти разкошно.“

С най-светъл хор отвърнаха му те:

„Бъди спокоен за това дете!“

Намери и кърмачка той и щедро

обдари всички със лице най-ведро.

Благодариха те за сетен път

и с младенеца тръгнаха на път.

Растеше Кей-Хосров във планината

под щедрата любов на небесата.

Седемгодишен — беше чудо той,

достоен за рода си млад герой,

със лък — собственоръчен — на велможа;

събра той тетивата с овча кожа,

завърза ги, сви техните крила,

и с още недовършена стрела

изглеждаше, че вече е готов

в просторите да полети на лов.

Десетгодишен — вълци и глигани

той гонеше, препасан със колчани;

и лъвове и тигри, златорък,

обричаше на смърт със своя лък.

Вървяха дните, в младостта прекрасна

учителят си Кей-Хосров надрасна.

Един пастир, пресичайки степта,

донесе смутен на Пирап вестта

и промълви: „От лъвчето чудесно

да се оплача никак не е лесно —

той най-напред ловуваше сърни,

след туй с жестоки тигри ги смени,

а днес дори и лъв ако подгони,

ще изуми самите небосклони.

Но ако той пострада в някой час,

ще обвиниш пастирите тогаз!“

Усмихвайки се, рече тъй юнака:

„Той по природа е с десница яка!“

И двамата потеглиха веднага

към този ненагледен юначага.

Посрещна ги витязът лъчезарен,

Пиран се взря и беше благодарен,

когато, като някой вихрогон,

целуна той ръката му с поклон.

Пиран съзря лицето му красиво,

усети във гръдта си чувство живо

и го държа в прегръдка дълга той,

отправяйки към бог молби безброй.

„Юнако смел — Хосров поде тогава, —

цял век да озарява твойта слава!

О, всеки, който те познава тук,

повтаря твойто име като звук

пресвят и чист, че ти без срам в сърцето

прегърна на пастирите момчето!“

Във този миг юнакът се обърка,

лицето му почервеня от мъка.

Той викна: „Моя радост, сине благ,

на славен род ти си наследник драг!

И никой в него не е бил пастир,

но всичко ще ти доверя подир.“

Два коня мигновено оседлаха,

плащ златоткан за Кей-Хосров развяха.

И в път, повели най-сърдечно слово,

оплакан беше Сиявуш отново.

Пиран момчето учеше с любов;

по-скъп му беше всеки ден Хосров,

ала за всичко бе го страх от царя

и нямаше покой душата стара.

На небосвода пак като преди

изгряваха ту слънце, ту звезди.

Пиран довежда Кей-Хосров при Афрасиаб

Веднъж в мига, когато падна здрач,

в двореца на Пиран дойде ездач

и каза, че Афрасиаб го чака.

И ето що от царя чу юнака:

„Теша напразно своята душа,

но все не мога да се утеша.

И сякаш над деня ми хвърля сянка

на юношата царската осанка.

Кой гледа Феридуновия внук?

Пастирите? Туй е противно тук!

О, щом съдбата нещо е решила,

да се възпре — не съществува сила!

Ако е чужд на старата вражда —

момчето да гори като звезда.

Но пламне ли в злонравие голямо,

ще се разправя както със баща му.“

„О, царю превелик — се чу в двореца, —

не се нуждае от съвет мъдреца.

Но миналото как ще знае то,

когато просто е едно листо

в гората сред пастирите случайни

и чужди са за него всички тайни.

Чух вчера от наставника му аз,

че — пролетен — растял като витяз

и всеки го поглеждал удивен,

но само… той от разум бил лишен.

Тревогата си забрави веднага

и си спомни ти мъдростта предрага:

Наставникът е над бащата. Тук

на майка си прилича твоят внук.

Щом ти издумаш царската си дума,

със Кей-Хосров ще полетя из друма.

Но моя смут разкъсай като дим:

Кълна се — той ще бъде невредим!

Кълна се — туй през времето просветва,

дори и Феридун е давал клетва

и към измяната е бил жесток.

Тур винаги се е кълнял пред бог.

Задшем на меча си е давал слово

и към небето е шептял сурово.“

От всичко туй тревогата отмина,

утихна и гнева на властелина.

И пред твореца свят той обеща:

„Кълна се в светлината аз, в нощта,

кълна се в този, що създаде свода,

човекът и безкрайната природа —

че няма да убия Кей-Хосров,

ако не трепне тука пламък нов.“

Пиран отвърна: „О, бъди щастлив,

избра ти с право пътя справедлив!

Най-светъл разум да те води вечно,

да бъде твое — близко и далечно!“

Пиран се втурна към Хосров веднага

и тъй му каза със усмивка драга:

„Щом ти пред царя стигнеш най-подир,

за бой ли пита — говори за пир.

Пристъпвайки, прави се, че не знаеш

какъв е той и затова нехаеш.

Като безумен ти да се държиш

и може би така ще се спасиш.“

Корона царска му сложи Пиран,

по царски стегна неговия стан,

за кон — същ пламък — той отдаде слово.

И двамата потеглиха отново.

Те към двореца царски полетяха

и всички през сълзи му се дивяха.

„Сторете път! — се чуваше тогаз. —

Към царя приближава млад витяз!“

В чертога влезе Кей-Хосров напето,

пред царя спря с Пиран за миг и ето —

пот заблестя на царското чело,

припомняйки си стореното зло.

Като върба Пиран трептеше свит,

че момъкът ще бъде тук убит.

Ту гняв, ту милост пламваше у царя…

Бледнееше ликът на господаря

пред този млад и славен великан,

доведен ненадейно от Пиран.

Но за усмивка той намери сили,

че небесата бяха се смилили.

„Пастире млад — пръв царя прошептя, —

що знаеш за деня и за нощта?

До днеска как живя сред планината,

кажи ми, как пасеше ти стадата?“

А той отвърна: „Няма дивеч там,

какво е лък, стрели, колчан — не знам!“

Попита го Афрасиаб тогава

какво е учил, що е зло и слава!

И чу: „Дори пантери не видях,

че в миши дупки те лежат от страх.“

Попитаха го за Иран и само

каква е майка му и кой — баща му.

Отвърна: „Та за кой ли лъв е чест

да влиза във борба с ловджийски пес!“

Поде пак царят: „Може би в Иран

ти си готов да вдигнеш боен стан?“

А той отвърна: „Да, добре живея,

в гората вчера срещнах лесничея.“

Разсмя се царят, сякаш разцъфтя,

и пак към него с нежност прошептя:

„Навярно за наука ти си жаден

или да влезеш в боя безпощаден?“

„Без масло млякото е — каза той, —

козарите-лъжци май нямат брой!“

Бе смешен този разговор, забавен,

и царят рече: „О, юнако славен,

наистина — от ум е той лишен:

не разпознава що е нощ, що ден.

Навярно в други светове пътува —

за мъст такъв безумец не жадува!

На Ференгис върни го, нека млад

да поживее в своя бащин град.

Наставник мъдър зорко да го пази

от зли съвети или от омрази.

По царски да издигне рамене,

богат с дирхеми, роби и коне.“

Кей-Хосров заминава за Сиявушград

„По-скоро!“ — на Хосров Пиран продума,

и двамата поеха пак по друма.

С веселие, с надежди, мълчешком —

пристигнаха в Пирановия дом,

прославяйки горещо божеството,

че бе родило на властта дървото!

Пиран отвори скринове, хазни

и взе да трупа сякаш планини.

Не малко дрехи, приказни елмази,

оръжия, венци, коне, атлази,

килими чудни, сърмени торби

и златни съдове за веселби

отдаде на Хосров, и най-сърдечно

съвет му даде да добрува вечно.

Той ги изпрати с Ференгис на път,

натам, где бе на Сиявуш градът,

позапустял, притихнал като птица…

Но да посрещнат царската вдовица

и Кей-Хосров — мъже, деца, жени

се струпаха от всичките страни,

ликувайки, че падналият ствол

с могъщ филиз небето е пробол.

И всеки със добро и със прослава

за Сиявуш си мислеше тогава.

Над тръните разцъфнаха цветя,

нов кипарис израсна в пролетта.

А там, където бе убит витяза,

една смокиня чудна се показа,

ухаеща на мускус и шафран,

тъй както Сиявушовия стан.

Тя беше и през зимата зелена,

че от сълзите сякаш бе родена…

Да, ето как постъпва с нас съдбата!

Кърмачето тя взема от гърдата.

Едва родил се, любил, поживял —

ще те захвърли в бездната без жал.

И затова не вярвай на небето,

за път да е готово в теб сърцето.

Бедняк или с корона ненагледна —

ще дойде пак минутата последна,

затуй от радостта вкуси докрай

и слънцето над тебе да сияй.

Безгрижен, поживей до късна доба,

че твой е вековечно само гроба.

Изпитай всичко, не пести пари,

надявай се, че бог ще те дари.

Най-весело мини на дните брода!

Към никого не знае милост свода.

Възнесен до луната чудна чак,

след миг ще паднеш и отново — мрак.

Така е от съдбата предрешено:

изчезва туй, което е родено.

Но чуй за отмъщението зло

и туй, което е в Иран било.

Когато в Иран пристига вестта за смъртта на Сиявуш, Рустам се втурва в двореца на Кей-Кавус, извлича за косите жена му Судабе и я обезглавява. След това, начело на иранската войска, той нахлува в Туран, подлага страната на огън и меч, прогонва Афрасиаб и известно време сам управлява Туран.

Но когато Рустам се завръща в Иран, Афрасиаб отново завладява своята държава.

Знатният ирански юнак Гударз сънува чуден сън. От него той разбира, че в Туран се измъчва в плен синът на Сиявуш Кей-Хосров. Гударз отправя в Туран своя храбър син Гив и последният извежда от вражеската страна Кей-Хосров и неговата майка Ференгис.

Кей-Кавус, със съгласието на Гударз, отстъпва престола на своя внук Кей-Хосров, лишавайки от него сина си Фериборз, чиито претенции за престола били поддържани от Тус. Заемайки престола, Кей-Хосров изпраща в Туран под водителството на Тус, иранските дружини — да отмъстят на Афрасиаб за смъртта на Сиявуш.

Фирдоуси се оплаква от старостта

На шестдесет съм… Небесата сини

надвесват меч над моите години.

С бастун, а не с юзда, с прегърбен стан:

и без да пия — вече съм пиян.

Угасва моят взор, подобно дните,

не може той да различи бойците,

да ми подскаже: „Коня извърни!“,

дори врагът да е от две страни.

Отказват да ми служат и нозете,

навярно ги задържат часовете.

Пресипна моят глас, до днеска пял —

лъв, славей ли съм, ти не би разбрал.

Щом петдесет и осмата… налея,

ще сетя — няма дълго да живея.

А где сте вие тридесет лета?

Тъгувам аз за вашите цветя!

О, гълъбът не се стреми в трънака,

на кипариса търси той клонака…

Едно аз само моля небесата,

да не отпускат още тетивата,

догдето не успея в стих и плам

далечните легенди да предам.

И нека всеки майстор на перото

да си припомни утре за доброто,

създадено от мен, а в оня свят

на правоверните да стана брат.

Звучи неспирно струната горчива

през радост или мъка мълчалива…

Но да потъна, праведен и чист,

отново в тази древна летопис.

Сказание Форуд, сина на Сиявуш

Не трябва шаха, осенен от слава,

войските си на враг да поверява.

Нали след туй ще лее сълзи той,

от чужд неизлекуван и от свой.

Надменният, без шахската корона,

усеща бяс и ненавижда трона.

Не му е по сърцето чужда реч

и царството да пази той със меч.

Щом шахът мисли и за свойта кожа —

не вярва на съперника-велможа.

Безвластният по волята на бог

към царя на царете е жесток,

омраза тайна носи той и ядно

се бори срещу него безпощадно.

Тоз, който в своите дела е лек —

мъдрецът ще му каже ли човек!

Послушай мойта повест и тогава

ще разбереш на злото черно нрава.

Тус се отправя в Туран

Щом слънцето надмина хоризонта

и като конник полетя през фронта

от изгреви в съзвездие Овен —

светът засвети виненочервен.

Пред шатрата на Тус тръба засвири,

под звън литаврен всеки кон подири.

И сякаш всичко се възпламени —

така се вдигат морските вълни.

Шум, конско цвилене, прах поднебесен —

и сводът за луната стана тесен.

След меча меч, а подир слона слон —

то сякаш Нил нададе бурен стон.

Проблясваше денят златист и ален,

от стяга славен на Иран запален.

Под знамето кавейско — куп бойци,

потомци на Гударз и храбреци.

А със корона, с жезъл — знак достоен,

горд вдигна ръст пред всички вожда боен,

Тус, в злато цял облечен и обут,

огрян от стяга, с подвизи прочут.

Наоколо — Новзаровото племе,

с корона всеки, с ризница и стреме.

И ето, като вихър полетяха

витязите към портите на шаха.

Закри небето Тус със своя стяг,

на стяга — слон, извезан в боен бяг.

И Менучеровия род тогава,

на Тус привикнал почит да отдава,

след него тръгна, като черна бран,

закрила слънце и луна със длан.

Бе всеки воин с шлем и тежка броня.

Дойдоха пред двореца кон до коня.

А шахът Тус повика с други там,

юнаци славни, непознали срам.

И тъй им каза гръмоглас пред строя:

„Иранци, Тус ще ви предвожда в боя.

Под знамето велико на Каве

вървете, гдето той ви позове.“

Предавайки му пръстена на вожда,

продума шахът: „Той на теб подхожда,

дружините разумно поведи

и няма никой да те победи!

Навред си спомняй моята поръка:

на никого не причинявай мъка,

пастир ли срещнеш или пък орач,

що се съсипват от зори до здрач,

не ги измъчвай… Продължи отново.

Но непокорните ги бий сурово.

Невинни не обиждай, не ругай,

че е еднакъв земният ни край…

Не преминавай край Келат, защото

направиш ли това — очаквай злото.

Да бъде слънце Сиявуш сред рая,

по-праведен от него да не зная.

Роден от дъщерята на Пиран,

Форуд, синът му, е с подобен стан;

и тъй на мен прилича в тоя свят,

че всички знаят родния ми брат.

Живее той в Келат със свойта майка,

царува там и може би се вайка,

че не познава никого от нас.

Затуй далече — заповядвам аз!

Нали и той дружини възглавява,

а път планински край града минава;

самият момък е витяз най-славен,

що не познава в боевете равен.

Войските през пустинята води,

но край лъва не приближавай ти.“

Така отвърна Тус без мисъл плаха:

„Дори съдбата не спори със шаха.

Ще избера указания път,

че всяка твоя дума — туй е съд.“

Отдалечи се след това храбреца,

а Кей-Хосров с Рустам дойде в двореца.

Там по зова на шаха за съвет

пристигна и най-мъдрия мобед.

И властелина беше завладян

от спомена за свойта скръб в Туран.

А Тус летеше горд пред строя боен,

но ето — пътят вече стана двоен:

единият — с пустинен прах богат,

в Черем зовеше другия, в Келат.

Замлъкнаха литаврите, тръбите,

и слоновете спряха, и бойците,

готови да се понесат напред

по пътя, който Тус ще избере.

И реч подхвана в тоя миг юнака —

какво пред тях в пустинята ги чака.

Той каза на Гударз: „Сред пек и жар,

да бъде амбра пясъка и дар

целебен — без вода съм уверен,

че няма да изтраем даже ден.

Не е ли по-добре към планината

да тръгнем и да стигнем до реката,

потънала в дървета и треви?

Та кой в пустиня иска да върви?

Да, пътят за Черем е много тесен,

но той за мене е познат и лесен.

Води ни Гождахам веднъж дотам,

а пътища и по-жестоки знам.

Ще минем ние през места познати,

далеч от зноя, с радости богати.“

Гударз отвърна: „Ти си вождът тука,

на тебе шаха пожела сполука.

Прави, което той ти нареди,

в опасен път бойците не води,

че нарушиш ли неговата дума —

ще бъде за бойците страшен друма?“

„О ти — изрече Тус, — преславен мъж,

не бързай тук да плачеш изведнъж.

Какво за шаха е една заръка,

повярвай ми и се спаси от мъка!“

Тъй каза Тус и сложил своя шлем,

поведе всички право към Черем,

забравил волята на властелина —

и слушай кой и за какво загина!

Форуд узнава за пристигането на Тус

Вестител при Форуд дойде с тревога:

„Помръкна всичко от пръстта до бога,

до слона — слон, коне и прах немил;

ще кажеш, че се е надигнал Нил.

А то — войска могъща към Туран

изпраща брат ти роден от Иран

и пред Келат се вижда вече строя —

кой знае где ли ще започне боя?“

Вестта печална наскърби витяза,

пазете пътя! — той веднага каза;

и спуснал се от крепостния зид,

пое към близкия планински рид;

съзря Форуд войските в долината,

обгърна с поглед след това стадата

с табуните сред трепетния злак —

да се прикрият той отдаде знак.

Пастирите сред смут и шепот глух

животните прибраха в Сепидкух.

На крепостта затвориха вратите

и момъкът в седлото взе юздите.

А там — далече — край река Майем,

пълзеше тъмен облак към Черем.

Форудовата майка Джерире

от кулата желязното море

поглеждаше, със мъка на сърце

на Сиявуш за светлото лице.

Дойде Форуд и със тъга незрима

така продума: „Майчице любима!

Със слонове и знамена към нас

иранците се движат в тоя час.

Война ли е замислил Тус отново?

Какво да правя — чакам твойто слово!“

„Витязе млад! — отвърна Джерире. —

Повярва ли, че трябва да се мре!

Начело на иранската държава

е брат ти, Кей-Хосров, огрян от слава.

Добре той знае на кого си син,

че Сиявуш е ваш баща едни,

тоз, който в мир и много боеве

постигна всички земни върхове.

Не бе решил да вземе той туранка,

ала такава — станах вярна сянка

на този светъл и победен мъж —

и ти си, сине, като него същ.

Щом брат ти е обзет от гняв и сила

да отмъсти за черната могила

на вашия баща… И ти тогаз

си длъжен да издигнеш в боя глас,

пристегнал своя шлем и румска броня,

та всеки враг да видиш в прах под коня!

Разплата е замислил Кей-Хосров —

да отмъстиш и ти бъди готов!

В степта да стенат леопарди вече,

чудовища да плачат надалече.

Да се надигне всичко с жребий сляп!

Навред проклинат цар Афрасиаб.

Като баща ти где ще се намери?

Той няма равен във страни и ери —

и бе герой, от смелост обладан,

със страст дълбока и най-точна длан!

Ти по баща и майка, сине славен,

растеш от царски род най-стародавен.

Затуй в борбата смело влез и там

си длъжен да ни отървеш от срам!

Срещни се със иранските витязи,

че няма друга слава като тази,

която носят те… Да дойдат тук.

Зарадвай ги със вино, с нежен звук.

Да видят, че за тях е кон до коня,

на всеки дай по меч и шлем, и броня.

Да имаш брат — това е злато, слава,

не позволявай чужд да отмъщава.

Сам поведи войските на Хосров!

Шах нов е той, а ти — мъстител нов.“

Форуд попита: „Майчице велика,

кого най-пръв сърцето ми да вика?

Та кой от тях, калени на война,

до мене да издигне рамена?

Приятел как се търси в непознати?

И на кого писмо да се изпрати?“

Тъй на Форуд отвърна Джерире:

„На хълма спреш ли — ще съзреш добре

от най-прославените двама там:

храбреца Занг и страшния Бахрам;

опора ще откриеш в тях, съдбата

и — трябва да им вярваме в борбата.

Духът на Сиявуш през вечността

над теб да свети с твоята звезда!

Стояха те до него неотлъчно

и днес, навярно, още им е мъчно.

Вземи Тохар и без войска и меч

при тях иди, продумай блага реч,

че той единствен сред войските може

да ти покаже знатните велможи

на славния Иран — по ранг и чин, —

кой там какъв е, на кого е син.“

„Премъдра майко — той подзе, — и род

гордее се със теб, и цял народ.“

До тях вестител приближи тогава

и пак започна той със вест такава:

„До меча меч, до слона слон стаен —

ще кажеш: сякаш слънцето е в плен! —

Догдето планината се синее,

се виждат войни, стяг до стяг се вее.“

Форуд и Тохар разглеждат иранската войска

С Тохар Форуд излезе от града,

и неговото щастие — звезда —

угасна тука, че не знае бог

във любовта си поднебесна срок.

Когато юношата е обречен,

той няма да измине път далечен…

И взряха се от върховете сини

витязите в иранските дружини.

Пред взора на Форуд и на Тохар

войски вървяха с шлемове от жар.

Форуд изрече: „Слушай, всяка тайна

открий ми за войската им безкрайна.

Кой е начело на мъжете ратни,

кой носи знаме, кой — обувки златни,

бойците, славна гордост на Иран,

по име назови и стяг развян!“

Прииждаше желязната лавина

през пролома — дружина след дружина.

Ту златен шлем, ту брадва с бляскав вид,

тук — златно копие, там — златен щит;

земята ли бе вече бедна дрипа,

или пък златен облак се изсипа!

Бой барабанен. Стъпки. Шум и прах.

Орелът в полет падаше от тях.

Те бяха трийсет хиляди бойци,

юнаци в брони и добри стрелци.

Тохар отвърна: „Гледай надалеч,

ще ти разкрие всичко мойта реч.

Под стяга, вдигнал образа на слона,

вървят бойци, най-храбрите на трона.

Тус ги предвожда, страшният юнак,

що в кървав бой съсича враг след враг.

Стяг нов се вее, слънце свети там,

обхванато от лъчезарен плам.

На чичо ти това е стягът славен,

на Фериборз, юнакът богоравен.

А по-натам — с луна извезан стяг,

бойците нямат брой, пред тях — юнак:

синът на Гождахам — Густах — това е,

от никого той в боя страх не знае.

Съзираш ли на оня стяг онагра,

що над войските свети като багра?

Страх всява тоя сърмен флаг развян,

понесен от дружината на Занг.

Виж стяг с девица чудна над бойците,

устата й — рубин, смола — косите,

развял го е Бижан, синът на Гив,

що много вража кръв проля щастлив.

А ето, знаме с образ на пантера,

дори и лъв би се смалил пред звера,

готов да скочи с кръвожаден бяс…

Шейдуш се казва техния витяз.

Виж стяг с глиган и зъби най-зловещи,

небето могат те да хванат в клещи!

Под тях е предводителят Гораз;

и бой със лъв той счел би за игра!

И по-нататък — бивол върху стяга,

от неговите войни всеки бяга,

защото се предвождат от Фархад,

с небето само равен в тоя свят.

А оня стяг, на който вълк белее,

над вожда Гив победно се ветрее.

След него е Гударз, със стяг — лъва,

на мечоносците е той глава.

Вървят под стяга с тигъра ужасен

бойците на Ривниз, герой прекрасен.

Под стяга там със степната сърна

Нестух пристъпва, на Гударз сина.

Синът му, другият, е пък с елена,

Бахрам се казва, със ръка блажена.

Бойци безброй… Но малък е деня

да ти представя всички имена.“

Украса за царете, без омраза

за храбреците слушаше витяза,

златист и светъл като шенбелид.

За него всеки беше знаменит.

И той продума на Тохар тогава:

„За мъст синовна вече час настава!

В земите бранни на Мачин и Чин

не ще остане жив боец един.

Ще се сражавам, докато в полята

не отсека на дракона главата!“

Иранците дойдоха и видяха

Форуд с Тохар: и мълчаливо спряха.

Пред тях излезе Тус, от гняв обзет.

Преди да тръгнат в своя път напред,

той нареди: „От моите витязи

един да мине стръмните оврази

и там стремглаво до последен дъх

да спре със коня на самия връх.

От нашата войска ли са велика —

там двеста пъти да плющи камшика.

А тукашни витязи ли са — в плен

да бъдат оковани и — при мен!

Сражават ли се — да ги съсече

и мъртви тука да ги довлече.

Но ако те са някакви шпиони,

загледани към моите колони —

на място да ги разсече на две

и тук отново да се озове.“

Бахрам се изкачва на върха при Форуд

Гударзовият син — Бахрам — бе харен:

„Ще разгадая плана им коварен.

Аз тръгвам в миг през тези канари,

че планина пред теб ще се смири.“

С камшик удари коня, сви юздата

и се понесе сякаш в небесата.

Форуд тогава на Тохар продума:

„На коня дорест кой смелчак по друма

стремително се носи навъзбог?

Диви му се от този хълм висок!

Там, зад седлото, ласо се развява,

и ето — великана приближава.“

Това дочу във отговор витяза:

„Внимавай да не пламне той в омраза!

Не свети още името му в мен,

но — да — в рода Гударзов е роден.

Когато от Туран избяга шаха,

по този път юздите му свистяха.

И помня, че го зърнах отдалеч

с подобен шлем и със подобен меч.

Син на Гударз ще да е той, но нека

ти сам попиташ за това човека.“

То сякаш че премина гръм и плам,

когато исполинът викна там:

„Хей, кой си ти над канарите сини,

не виждаш ли иранските дружини?

Не чуваш ли каква съдба те чака,

или не се боиш от Тус юнака?“

И ето как Форуд героя слиса:

„Бъди добър, щом и със теб добри са.

Гърмът победен аз дочух за миг,

но ти не ме плаши с такъв език!

Не си ти лъв, а аз — онагра степна,

и затова гласът ти не ме сепна.

С какво, все пак, ме превъзхождаш ти:

и твоя като моя меч блести.

Ръце и разум, и нозе, и дух,

език развързан, зрение и слух

аз също имам като теб — тогава

защо започваш с тази реч лукава?

Ти радост във сърцето разгори:

какво те питам ми отговори.“

„Добре — подзе Бахрам от канарата, —

ти си в небето, аз пък — на земята.“

Витязът рече: „Кой ви води там?

Кажи ми всеки ваш юнак голям!“

Бахрам отвърна: „Тус войските води:

под стяга на Каве той вред преброди.

Юнаците са Гив, Гударз, Горгин,

Рохам, Шейдуш и оня исполин

Фархад, Гостах, що всичко в миг сразява,

а още и Гораз, за всички — слава.“

Форуд изрече: „Славни имена —

ала защо Бахрам не спомена?

Той — в този строй, прославен и победен

в Гударзовия род не е последен.“

Потръпна оня: „О, витязе лъв —

къде си слушал за юнак такъв?“

А юношата: „Само преди малко

за него ми разказа мойта майка.

Тя рече: щом пред теб пристигнат там,

веднага ги попитай за Бахрам.

И още за един ездач прославен —

юнака Занг, на всички скъп и равен.

Те като братя бяха за баща ти

и затова с добро си дай ръката.“

„Как — трепна вожда от най-славен род,

от туй дърво велико ли си плод?

Форуд ли те зоват, витязе чуден?

Над теб да свети свода изумруден!“

Той каза: „Да, изсъхна ствола вниз,

ала от царски корен съм филиз.“

„Я дай ръката си неизтощима,

там бащин знак би трябвало да има?“ —

Бахрам помоли. И проблесна знак:

то сякаш мускус разцъфтя сред мрак.

С пергел и черен туш от Чин едва ли

такава бенка биха очертали.

Разбра юнакът — този знак показа,

че е от древен царски род витяза,

горещо го похвали и с поклон

отиде горе на самия склон.

От коня слязъл, срещна го момчето,

и седнали, със радост във сърцето

му рече: „О, какъв си ти храбрец,

с душа открита и по ум — мъдрец!

Когато ме възнагради с венеца

на думите добри — повя ветреца

на свежия и благ човешки глас,

баща ти сякаш в теб съгледах аз.

Пристигнах на върха, за да посрещна

иранските войски и с безутешна

душа да видя техния глава

и другите бойци, обгърнати с мълва.

Желая да погледна Тус — героя,

с юнаците, обезсмъртени в боя,

да поседя, устроил славен пир.

И дал им много дарове подир,

да тръгна към Туран аз пред войската,

решен за мъст и жаден за разплата,

че като огън вече пламенея

да отмъстя за всичко на злодея!

Иди при Тус и му предай благат:

да дойдат в моя замък пребогат.

И — седем дни — сред песни и напитки

да преосмислим утрешните битки.

Щом осмия огрее тоя склон,

юнакът да възседне своя кон,

разбрал, че в боя ще съм му потребен.

За мойта скръб ще търся цяр вълшебен!

Тъй звяра ще убия, че когато

над него мине ястребното ято,

с крилете си да извести на кръст:

«Светът не е видял такава мъст!»“

„Витязе чуден — промълви Бахрам, —

молбата ти веднага ще предам,

целувайки му с почит там ръката.

Но знаеш ли, той няма ум в бедата,

щом изпълнява царския съвет!

Сам царски син, той сам върви напред,

понякога и шаха не зачита:

могъщ и славен — никого не пита.

Предлагаше той царската корона

на Фериборз и спорейки за трона,

той заяви на Гив: «Син на Новзар —

не е ли време сам да стана цар!»

Ако молбата ти му се зловиди —

ще ме обсипе с хули и обиди.

И друг юнак ще прати той насам —

тогава ти, витязе, бягай сам,

че Тус това жестоко заповяда:

«Виж кой стои на стръмната грамада!

И вместо да мълвиш ненужна реч,

ти поприказвай само с щит и меч!»

Щом видя, че не крие гняв в гърдите,

ний двамата ще идем при бойците.

Но ако той изпрати някой друг —

не вярвай, че за радост иде тук.

И при това — един ездач от строя

е длъжен да започне смело боя.

Затуй, щом разбереш опасността,

веднага се затваряй в крепостта.“

Форуд сне своя жезъл изумруден

и го поднесе на юнака чуден

със думите: „Пази го ден и нощ,

ще ти потрябва неговата мощ.

А бъде ли и Тус мой гост достоен,

със вино ще скрепим съюза боен.

И много дарове, коне, хамути

ще има за бойците му прочути.“

Бахрам се връща при Тус

Завърнал се, Бахрам пред Тус изрече:

„Да свети твоя разум надалече!

Стои пред нас на хълма исполин,

на Сиявуш най-доблестния син.

Блести върху ръката на юнака

на кеянидската корона знака.“

Но Тус така отвърна разгневен:

„На мене ли бе строя поверен!

Та на кого, тъй както се полага,

аз наредих да бъде тук веднага!

Щом той е властелин, какво съм аз?

И щом е царски син, какво съм аз?

Роден в чужд край, подобно гарван черен

върху скалата той стои неверен

и пътя ни прегражда. О, за зло

е вашето безкрайно потекло!

Застанал там такъв и онакъв —

ти се уплаши вече, че е лъв

и ми приказваш слово най-омразно;

на хълма те изпратих аз напразно!“

И викна Тус тогава: „Хей, бойци,

най-славните от всички храбреци!

Къде е най-безстрашният герой,

към хълма стръмен да се втурне той

и вдигнал меча — на туранеца главата

пред мен да се търкулне на земята?“

Напред Ривниз излезе: може би

бе време Тус за него да скърби.

„Юнако славен — рече му Бахрам, —

ти ще потънеш в черна скръб и срам,

ако със меч посегнеш към витяза!

Един ли като тебе бог наказа?

Нали на Кей-Хосров е брат Форуд,

най-смел боец, от царски род прочут.

Дори да тръгнеш към върха с дружина,

не ще изплашиш този юначина,

че тигър — той ще те срази за час.

За твойта участ съжалявам аз!“

Ала за този повик най-човечен

бе сякаш глух Ривниз и безсърдечен.

На храбреците заповяда той

да тръгнат и с Форуд да влязат в бой.

И всеки меч извади, грабна щита,

в пръстта се впиха конските копита,

но пак Бахрам за миг ги призова:

„Юнаци, ще тъжите след това!

Една ресница там на исполина

за шаха е по-скъпа от дружина.

И който Сиявуш не е видял,

ще спре пред този момък разцъфтял.“

Дочули за Форуд такива думи,

бойците се стъписаха на друма.

Форуд убива Ривниз

Но пламна гневен Тусовия зет,

дошел бе сякаш неговия ред.

Готов за бой, Ривниз опъна стреме

и се понесе към Черем без време

по пътя, гдето го видя Форуд.

Той вдигна лък и към Тохар със смут

изрече: „Тус навярно не желае

от думите ми нищо да узнае.

Виж оня конник как лети насам —

не, не прилича никак на Бахрам.

Каква ли мисъл към върха той гони,

защо се е облякъл в тежки брони!“

Отвърна на словата му Тохар:

„Ривниз се казва този ратник стар.

На Тус е зет, и няма той задръжки

в коварството и боевете мъжки.

Единствен син — съзвездие гори

край него от четирдесет сестри.“

„Пред боя ли — Форуд подзе накрая

за хубавици трябва да мечтая?

Не е ли по-добре, познали страх,

да бъде той оплакан тук от тях!

Ако стрелата ми не го убие —

изтрийте ме от паметта си вие!

Но коня или него — кой за миг

от мен пронизан да издъхне с вик?“

Тохар го посъветва: „Във ездача

цели се, та и Тус дори да плаче!

И нека съжаляват, отклонили

на твоето сърце словата мили!

Нали към тебе той лети със яд,

за срам на шаха, твоя славен брат!“

И щом Ривниз се мярна с меч в ръката,

Форуд отпусна мигом тетивата

и острата стрела прозвънна в миг

през шлема на безумния войник.

Той рухна мълчалив, невероятен,

а коня се понесе в път обратен…

От тази гледка притъмня на Тус,

мъгла скри сякаш хоризонта пуст.

Но за възмездието на съдбата

това е случка предобре позната.

Форуд убива Зерасп

Тус заповяда на Зерасп: „Напред!

Гняв-мълния да пламне в теб в ответ!

Облечен в брони и със меч в ръката,

ти като вихър полети в борбата!

Не победи ли твоя гняв — тогаз

с доспехи бойни ще се спусна аз!“

То сякаш огън в миг Зерасп обхвана;

нахлупи шлема си и взе колчана

и за възмездие усетил дух,

се втурна като лъв към Сепидкух;

безстрашен и за славна битка жаден,

той към върха летеше безпощаден.

Форуд продума на Тохар тогава:

„Към нас отново някой приближава,

за мъст понесен във неистов бяг —

дали си виждал този горд юнак?“

Познал героя още отдалече,

ей тези думи там Тохар изрече:

„Зерасп това е, син на Тус,

и слон би хукнал в страх пред неговия кон…

Оженен за сестрата на Ривниз —

за мъст е устремен към тази вис.

Затуй, щом блесне неговата броня,

стрелата насочи добре над коня,

убий Зерасп: на другите за страх

да го прегърне само черен прах!

И да заплаче Тус с вик поднебесен,

посърнал, жълт, подобно лист наесен.

А тръгне ли към нас, присвил юмрук,

ще види, че не сме случайно тук!“

Иранците се взираха далече:

върхът турански беше близо вече.

Но своя кон Форуд пришпори пак

и през гръдта на славния юнак

стрелата му премина мигновено,

че може би така бе предрешено.

Умря Зерасп. А неговият кон

обратно се понесе вихрогон.

Двубой между Тус и Форуд

От скръб и сълзи нямаха утеха

и шлем след шлем бойците тъжно снеха.

Пред погледа на Тус припадна мрак,

че бе убит такъв голям юнак.

Ридаеше зад щита си притулен

и се тресеше като лист отбрулен.

Но в миг той рипна върху своя кон.

Бих казал, канара възседна слон.

И към Форуд се спусна устремено,

обзет от мъст и със сърце ранено.

„Да бягаме — подзе Тохар, — че на,

към планината иде планина:

Тус приближава бързо и едва ли

на хълма двама бихте се разбрали.

Мандалото да спуснем на вратата!

И в крепостта ще разберем съдбата.

Уби Ривниз, срази Зерасп подир,

от никого сега не чакай мир.“

А разгневен, Форуд отвърна бавно:

„Щом е настъпил час за битка славна,

какво че иде Тус или пък слон,

или, да кажем, хищник ветрогон!

Наместо да разпалиш в мен искрата,

ти я гасиш със думи за бедата!“

„Все пак ти виж — обади се Тохар, —

съветът е добър за всеки цар.

Дори да си железен исполин,

да сриваш планина — ти си един.

Когато трийсет хиляди юнаци

към нас потеглят с лъвските си знаци —

какво ли ще остане в крепостта,

освен на мъката ни пепелта!

А падне ли и Тус, с усмивка плаха

пред твойта сила — ще помръкне шаха.

И за баща ти кой ще отмъсти,

или за туй сега не мислиш ти!

Не влизай в боя като лъв свирепо,

че всичко, що направи, е нелепо.“

Но беше късно за такъв съвет!

Защо не го издума по-напред?

А към смъртта го тласкаше неверен

и тъй Форуд дочака жребий черен…

От замъка осемдесет робини

с вълнение под висините сини

следяха как той побеждава сам.

И трябваше ли даже капка срам

върху лицето му да се докосне,

когато те го чакаха разкошни!

Над стремето се извиси лъва

и пак опъна двете тетива.

Ала сега съветът бе обратен:

„Щом пак желаеш бой, витязе знатен,

не стреляй в Тус, а неговият кон

да се препъне върху оня склон.

Дори беда сурова да те чака,

пеша не тръгвай ти срещу юнака,

че даже от стрела настигнат, той

едва ли лесно би замрял в покой.

А още и иранската войска

след него би дошла като река.

И как тогава ти с ръка достойна

би срещнал тази сила многобройна?“

Витязът бе съгласен със Тохар.

Той вдигна своя страшен лък и с жар

отпрати мигновено пак стрелата.

Тя прелетя внезапно небесата

и коня чуден рухна в пепелта.

А вождът Тус, обхванат от скръбта,

понесе своя златен щит обратно.

И беше по-нещастен той стократно,

преследван от Форудовия смях:

„Юнако горд, защо избяга в страх?

Без сили да спечелиш сам борбата,

навярно ще пристигнеш тук с войската?

От замъка летеше вик след вик,

не спираха робините за миг:

«О, вижте, благодарни небосклони,

витязът наш как стареца подгони!»“

Но тези думи палеха юнака.

Пешком и гневен, той дойде в бивака,

където го посрещна хор стоглас:

„О, славен воин, ти си пак при нас!

Добре, че жив те виждаме отново

и няма нужда да скърбиш сурово!“

Но друго бе на Гив в гръдта могъща:

щом той видя, че Тус пеша се връща

и всичко чул, потръпна като бор:

„Нима ще изтърпим такъв позор!

Макар да е от царски род витяза,

защо така жестоко ни наказа?

С това, което прави в тоя час,

кой може да се примири от нас?

И нека да не се владее в боя,

но как от него да утихне воя!

За Сиявуш ний тук ще отмъстим,

ала за злото няма да простим.

Зерасп издъхна край скалите бледен,

той бе герой от царски род победен;

и славния Ривниз пронизан бе…

та кой ще му прости под туй небе!

На Кей-Кубад и на Джамшид потомък,

избрал е път измамен този момък.

Но хванал меча, полетял със стръв,

аз ще пролея неговата кръв.“

Форуд се бие с Гив

Замлъкна Гив, взе бронята изкусна

и сякаш че елен напред препусна.

Щом го съгледа младия витяз,

въздъхна тежко и поде на глас:

„Безстрашни са иранските дружини!

Вървят през планини и през долини —

след воина воин — те като скала.

Проблясват брони, вдигат се чела,

но безразсъден Тус пред тях е, боже!

А плът без дух и вожд без ум не може.

Страхувам се кого ще победи:

навярно сам Хосров ще долети —

ръка в ръка ще сложим ние братски

и ще подгоним враговете адски!

Познай кой е ездачът по-добре;

след миг и той ще трябва да умре.“

Тохар веднага зърна исполина и

проговори: „Виждам аз лавина,

същ дракон, а с уста щом духне смел,

от свода пада даже и орел.

На дядо ти той оскверни живота

и сам разпръсна две турански роти.

През степи минал и през планини,

един ли дом остави в съсипни

и плачещи сираци в кръв гореща,

че бе на зъл лъв в лапата зловеща!

Когато брат ти тук спаси от срам,

Джейхун без лодка той преплува сам.

И Гив се казва; в боя е немил,

подобно слон и разбушуван Нил.

Стрела да пуснеш, да подгониш коня,

не ще пробиеш неговата броня,

че тя на Сиявуш била е щит,

и как, и от кого ще е убит!

Ти право в коня изпрати стрелата

и може би ще дойде в миг бедата.

Последвал Тус, тогаз обратно Гив

пеша ще се завърне мълчалив.“

Стрела Форуд извади от колчана;

за бой отново тетивата хвана,

направо в коня се прицели той —

и върна в пътя славния герой.

От крепостта долитна смях позорен,

че беше Гив опечален и морен.

Посрещнаха го ратните велможи:

„Живей и нищо да не те тревожи!

Ранен е конят, невредим си ти

и твоят меч отново ще блести!“

Но тук Бижан — синът му — се обади,

че бе изпълнен той от сили млади:

„О, татко, ти си славен и велик,

пред теб дори и лъв отстъпва в миг.

Сърце и ум си ти, ала защо

с юздата тук трептиш като листо,

подплашен от стрелата на витяза?

Защо от страх гърба си му показа!“

А Гив: „Видях аз своя кон ранен,

тревога от кръвта му пламна в мен.“

Бижан започна той да укорява,

но оня се обърна и тогава

бащата оскърбен нададе вик,

впил в рамото му тежкия камшик:

„Дали все още имаш ум в главата

да помниш на наставника словата,

че тръгнал в бой, за да останеш жив,

е нужно да си малко предпазлив?“

Бижан припламна и с една надежда

започна пред двореца да нарежда:

„Със меч в ръка на коня да летя,

догдето за Зерасп не отмъстя!“

Той пред Гостах пристигна меланхолен

и тъй започна да мълви неволен:

„О, дай ми кон от твоите коне,

що бързоног, прелитнал би поне

през теснината, где врагът бушува;

за него моят тежък меч жадува.

Издига там туранецът снага

и страх изпълва нашата войска.

Но аз пред нея смело ще се нося,

че със делата си ме той ядоса!“

Гостах отвърна: „Опомни се, момко,

напразно за Форуд приказваш громко!

И не тъй лесно ще пристигнеш с кон

до неговия стръмен небосклон.

Два славни коня имам във табуна.

Ако един го отнесе тайфуна

на боевете — като него друг

едва ли ще намеря вече тук.

Изкусният Зерасп какво направи?

Бе смел Ривниз, но свойта кръв остави.

А Гив — баща ти — този страшен тигър,

що даже свода ще събори, — мигар

не бе обърнат в бягство от Форуд?

Та кой ще срине там гранита лют

и ще издигне в крепостта глава!

Криле на ястреб трябват за това.“

А юношата: „Мъката ми стига!

Аз сякаш съм опасан от верига!

Кълна се пред небесния творец,

в луната и държавния венец:

напред ще гоня коня, докогато

не се търкулна мъртъв на земята.“

„Момче — отвърна тъй Гостах без шум, —

за злото не е нужен много ум.“

Бижан се разяри: „Не искам нищо!

Дори без кон витяза ще разнищя!“

„Виж — чу той скоро в отговор словата, —

да те запазя искам от бедата.

Сто хиляди коне да имам аз,

със гривни, що блестят като елмаз,

на тебе до един ги бих отдал,

че кой за дар такъв ще има жал!

Иди в табуна пъстроцвет веднага

и коня, който страшно ти приляга,

огледай, оседлай, сложи юзда;

и нищо, ако падне той в беда.“

Бижан намери кон широкогръден,

такъв друг няма и в света отвъден.

Поставиха му брони — две крила,

че тъй витязът чуден пожела.

А спомнил си за славата велика

на младия туранец, Гив извика

при себе си за скъп съвет Гостах,

че за Бижан — сина му — бе го страх.

Той нареди да облекат момчето

на Сиявуш с доспехите… И ето,

опънал стреме, полетя Бижан

към планината като ураган.

Двубой между Бижан и Форуд

Форуд на хълма пак Тохар попита:

„Кой нов герой към нас е вдигнал щита?

Ти неговото име назови

и кой ще го оплаче тук, уви!“

Съветникът отвърна с реч такава:

„На Гив е син. И — осенен от слава —

в Иран от него няма по-могъщ,

щом влезе в тежък бой, е тигър същ.

Единствено дете, той е имане

за Гив и где каквото хване,

блести. Но право в коня се цели,

че даже шаха ще го заболи,

ако пронижеш ти за зла сполука

в миг броните, що Гив е носил тука.

Но за стрела такава май греша,

той може да се бие и пеша!

Едва ли сам ще го сразиш омразен,

че меча му сече като елмазен!“

Стрелата излетя и падна в прах

Бижановия кон за срам и смях.

Седлото опустя, увисна стреме,

че шлем проблесна към върха без време.

„Хей, коннико — гърмеше ураган, —

сега ще видиш тигър в черна бран!

Ще разбереш какво умея с меча,

макар че моят кон издъхна вече.

А имаш ли в главата малко ум,

не би се застоял на моя друм!“

Тъй викаше Бижан и смел летеше.

А във гърдите на Форуд кипеше.

За втори път изпрати той стрела

и тя премина — сякаш бе игла —

през щита, ала бронята остана

и по-жестока битка се захвана.

С индийския си меч и сетен дъх

Бижан достигна каменния връх

и в шлема на Форуд така удари,

че мигом крепостта слана попари.

Дочу се вой, Форуд обърна коня,

но беше тънка неговата броня

за меча на Бижан: той падна там,

Форуд се втурна към вратата сам.

И още дълго тичаше, догдето

дочу зад своя прашен гръб резето.

А от стените камъни летяха,

Бижан се спря, но викна без уплаха:

„Къде изчезна ти, витязе млад?

Пред пешия се скри като от ад!

Защо не виждам вече аз героя?

Обидно е назад да бягаш в боя!“

При Тус се върна той и му разкри,

що бе видял сред тези канари:

„На тигър този смел витяз прилича;

на смърт в двубоя всеки той обрича

и вледенява чуждото сърце,

а тежкия гранит ломи с ръце!

Не се учудвай ти, не крий омраза,

че няма воин друг като витяза!“

Но към твореца вдигна Тус ръка:

„Ще срине всичко моята войска!

За моя син Зерасп, за мойта мъка

в гърдите ми кипи мъстта сторъка!

И само със кръвта си, в бой нечут,

за всичко ще ми заплати Форуд!“

Смъртта на Форуд

Щом слънцето се скри зад планината

и спусна се като войска тъмата,

да защитят Форудовия град,

стотици войни спряха във Келат.

Отново здраво спуснаха резето

и зов литаврен огласи небето.

Нощта бе ад, но в ада Джерире

при своя син успя да разбере,

че иде нещо страшно и тревожно

и да заспи й беше невъзможно.

Но призори сънува сън зловещ:

гореше крепостта като във пещ

и сред огньове, сълзи и руини

лежаха мъртви чудните робини.

Видяла в прах и пепел Сепидкух,

тя се събуди от тътнежа глух

на идещия враг… И забеляза,

че приближава краят на витяза.

От кулата се върна тя за миг

и беше тъжен майчиния вик:

„Форуде, сине мой, стани веднага!

Над нас саванът вековечен ляга.

Край крепостта и пътя надалеч

се виждат щит до щит и меч до меч.“

А юношата каза: „Майко славна,

защо проливаш сълзи тъй безславно!

Ще продължиш ли с нещо моя ден,

ако е той отгоре предрешен?

През младостта си бе убит баща ми,

навярно и за мен друг избор няма.

Той падна от Гораевата длан,

мен може би ще ме срази Бижан.

Но ще се бия с дух могъщ и воля,

за милост няма никого да моля!“

Раздадоха там щитове и брони,

Форуд сам свойта ризница прогони,

нахлупи румския си шлем и кръг

описа с кеянидския си лък.

Когато всекидневното светило

от край до край степта бе озарило,

тръба тревожна проехтя навън,

с литаврен гръм и със камбанен звън;

юнашки вик излитна нависоко,

това, що предстоеше, бе жестоко…

И ето че туранския герой

пред крепостта поведе своя строй.

Изви се прах и глъч неимоверна;

то сякаш че смола се спусна черна

над планината, в чийто зъл пролом

звъняха меч до меч и кон до кон.

Напред! — се чу от две страни и страшно

започна боят под небето прашно.

Ядосан пред войската, с прах покрит,

пеша вървеше Тус със меч и щит.

И другите юнаци след юнака

вървяха гневно със десница яка

до оня миг, когато се видя,

че строя там турански оредя

и краят близък вече се показа.

Без щастие бе този ден витяза!

А те му се дивяха: като лъв

се биеше Форуд сред прах и кръв

и пусто от ръката му без време

остана не едно и друго стреме.

Но в миг, уплашен сякаш от смъртта,

назад със своя кон той полетя

и забеляза, сред дола натясно,

Бижан отляво и Рохам отдясно.

Бе явно, че настъпваше беда;

Форуд отпусна потната юзда

и към Бижан се устреми свирепо,

останалото просто бе нелепо.

Ръка той вдигна и разби съвсем

на късове Бижановия шлем.

Иранецът обезумен заплака,

не знаейки каква съдба го чака.

Но тук изникна изведнъж Рохам,

иззад гърба му той се втурна сам

и озверен от загубите, нямо

заби си меча в младото му рамо.

Витязът изрева, потръпна блед,

и пак на коня полетя напред.

Но в миг Бижан с усмивка го догони,

удари коня той и падна коня.

Ала все пак, понесен от бойците,

витязът се намери зад вратите

на крепостта с последен дъх и стон…

А как навън летеше вихрогон!

Робините и майка му най-нежно

на трона го положиха. Метежно

се разридаха в мъката-пожар,

че нямаше Форуд да стане цар.

Те късаха косите си от мъка,

дворецът се тресеше като пъкъл,

а той лежеше побледнял и ням;

но ето че намери сили сам

очите си красиви да отвори

и пред сълзите им да заговори,

едва-едва отваряйки уста:

„Не току-тъй вий чезнете в скръбта!

Иранската войска е безпощадна,

щом дойде тя, с душа за кърви жадна,

ще ви затворят до една във плен;

и моят край ще бъде разорен.

Но този, който тук за мене жали,

сам свойта родна къща да подпали,

на крепостния зид след туй да спре

и литнал, край стената да умре.

Жив никого Бижан да не намери.

А аз към други времена и ери

ще се запътя, че злодея-враг

ме стъпка, като незавързал злак.“

Той се помъчи дъх да си поеме,

но отлетя душата му без време.

За нас съдбата е един факир,

що ни премята през скръбта безспир:

ту праща вятър, ту гърми със бури,

ту ни отнема сините лазури,

сложила меч във вражата ръка,

ту ни избавя после от тъга,

дарява ни със злато, трон, корона,

а след това ни блъска пак от склона

надолу… Затова живей докрай

тук на земята — няма горе рай.

И само нероденият не може

да знае що е смях и скръбно ложе;

а всеки, който е от кръв и плът,

върви весден по своя тъжен път

до края на човешката омраза…

Но жалко! Толкоз млад умря витяза!

Джерире се самоубива

Щом стихна блед синът на Сиявуш

и тоя свят му стана вече чужд,

робините от крепостта висока

се хвърлиха със свойта скръб жестока.

Огромен огън стъкна Джерире,

та всичко скъпо той да събере,

намери меч, във мъката се люшна,

нахлу тревожно в близката конюшня,

където, водена от порив див,

и кон едничък не остави жив.

Но пак при своя мъртъв син застана,

там неговия нож внезапно хвана,

целуна бледото лице и в миг

сърцето си прониза тя без вик.

Пристигаха иранските дружини

и крепостта превръщаха в руини.

А ето че през входа тих и ням

премина и печалния Бахрам.

Той приближи Форуд: и кръв гореща

в гърдите му нахлу от тази среща.

Ала го чуха: „В своята зора

по-скръбно от баща си той умря!

Не бе роден на други да слугува

и затова и майка му отплува

след него, пред ръцете на врага,

що всичко разрушава с гняв сега —

но нищо небосвода не прощава

и за злодея край жесток остава.

Не ще ли се срамува Кей-Хосров,

че повери войските на суров

и безразсъден вожд, без ум в главата,

за Сиявуш да търси тук отплата?

Щом разбере, че брат му е убит,

ще посивее той като гранит,

че от Рохам и от Бижан кой може

да види добрина и радост, боже!“

Отново екна барабанен град

и Тус напето влезе във Келат,

след него — Гив, Гударз и други войни,

сърцата им туптяха неспокойни.

Ликуваше там неговия дух,

че беше победител в Сепидкух.

Но изведнъж Тус спря, че забеляза

сред кърви Джерире и ням — витяза.

И по-надясно, почернял от срам,

смутен и гневен плачеше Бахрам.

Отляво Занг, героят именит,

тъгуваше пред своя строй превит.

А момъкът на трона — млад, прекрасен —

бе горд чинар и беше месец ясен.

Ще кажеш, че бащата исполин

лежеше жив — не мъртвия му син.

Ридаеха иранските велможи,

безсмисленото зло ги разтревожи.

Дори и Тус проплака в гняв и смут

за своя паднал син и за Форуд.

Но всеки с упрек гледаше юнака

на тежките сълзи през полумрака.

Витязите, наред с Гударз и Гив,

стояха гневни, с укор злоречив:

„Помръкват бързо летните лазури;

щом сееш вятър — знай, ще жънеш бури.

Не заслужава почит този вожд,

що често се гневи и вади нож.

Такъв витяз, венецът горд на трона,

самото ярко слънце в небосклона

със своя гняв несдържан ти погуби;

загинаха от стъпките ти груби

Зерасп смелчага, младия Ривниз

и ни донесе ти беди цял низ!

Щом вождът няма мярка във яда си,

на нож прилича той, но — нож ръждясал.“

Внимателно Тус слушаше словата,

гневът му сякаш стихваше в душата.

„Какво да правим! — каза той унил. —

С беди безкрайни бог ни е дарил!“

Той мавзолей издигна върху склона,

витяза млад положиха на трона

от злато и блестяха отдалеч

доспехите и румския му меч.

Форуд във царски дрехи бе облечен,

и да пребъде във съня си вечен —

поръсиха го с вино и треви,

уханна амбра тялото обви —

и след това със него се простиха…

А гробницата стана страшно тиха,

че в сянката на купола и чист

бе и Зерасп, и славния Ривниз;

и те — от Тус оплакани горчиво,

когато ги събраха мълчаливо.

Дори и век да имаш от всемира,

и той ще изтече: и лъв умира!

Смъртта сломява всичко, няма цяр

за нейния безмилостен пожар.

Сред огън и дим Тус повежда войските навътре в Туран. Иранците са застигнати от буря. Срещу завоевателите се бие юнакът Тажав. Туранският властелин Афрасиаб узнава за пристигането на Тус и неговата войска. Той се обръща към стария юнак Пиран и го упреква в страхливост. Последният организира нощно нападение против иранците.

Когато разбира за смъртта на Форуд, Кей-Хосров отстранява от командването Тус. Скоро се завръщат и останките от разбитата иранска войска. По молба на Рустам, Кей-Хосров освобождава Тус от заточението, назначава го отново за главнокомандващ и го изпраща на поход към Туран.

В разгорялото се сражение туранците са пред поражение, ала вълшебникът Базур се изкачва на планината и изпраща към иранците снежна буря. Но витязът Рохам го съзира и го убива. Щом небето се прояснява, битката се разгаря отново, но този път щастието изменя на иранците: те са разбити. Тус и Гив събират останките от войската, скриват се в планината Хамаван и изпращат вестител до шаха за постигналото ги поражение.

Получавайки печалното известие, шахът извиква от Систан Рустам и му заповядва бързо да се яви на помощ на обсадената войска. През това време в помощ на туранците се притичват съюзниците на Афрасиаб. Сред тях са такива юнаци-великани като Ашкабус, Камус, Шангул, Кундур, хаканът на Чин и много други.

През първия ден на боя Рустам се сражава пеша с Ашкабус, тъй като неговият кон Рахш си разбива копитата. Рустам пронизва великана със стрела, по-здрава от копие. След това той убива още няколко юнаци, сред тях и най-силния съюзник на Афрасиаб — Камус.

Шангул избягва позорно, а хаканът на Чин попада в плен. Рустам съкрушава людоеда Кафур и обръща в бягство Пуладванд, могъщ съюзник на Афрасиаб, след което влиза в Согд. Афрасиаб отново търпи поражение и в паника напуска страната, а иранците се завръщат в столицата си като победители.

Фирдоуси плаче за смъртта на своя син

И — край. Навърших шестдесет и шест.

Не трябва вече да се лутам днес.

За своя син да мисля ми остава

и тази мисъл ще ме утешава.

Да си отида, беше моят ред,

но моят син замина тих и блед.

Вървя към тебе, сине мой, през здрача

и щом те срещна — всичко ще изплача:

„Наместо аз, ти с младата си гръд

пое без разрешение отвъд.

Защита беше на баща си роден,

но го остави тъжен и негоден.

И затова ли ти си тръгна сам,

защото нов другар намери там?“

Несвършил тридесет и седем зими,

излъган, мина в други дни незрими.

Той бе суров във часове на скръб…

Сега за туй ли ми обърна гръб?

И тръгна, ала мъката остана,

съдбата ми нанесе тежка рана.

Отиде и в градината на бога

навярно търси място, за да мога,

уви, да спра и аз, но там, където

не знае вече връщане сърцето!

Към мене гледа, чака всеки час,

той ми се сърди: тук се бавя аз.

Да, аз се бавя, а той бърза леко,

със старец стига ли се надалеко!

Че аз съм стар, той — млад; баща, той — син,

но без да пита, тръгна той един.

Какво разбрах аз в края на зенита?

На тялото душата да е щита!

И затова сега твореца моля

на слабия да вдъхне малко воля,

а твоя дух така да освети,

че всички грехове да ти прости.

Сказание за Бижан и Маниже

Нощта надвеси своя лик-смола,

Сатурн, Меркурий, Марс обви мъгла.

И върху свода на двореца вечен

луната засия след път далечен:

но беше изтъняла като сърп,

обзета от необяснима скръб.

Угасваше на слънцето венеца,

а въздухът изстиваше с ветреца

на мрака, който като гарван черен

се спускаше над мен неимоверен.

Небето притъмня и сякаш с длан

го бе засенчил злият Ахриман.

И накъдето да обърнех взор,

подобно змей в небесния простор

летеше той, подет от вихри слепи —

навярно негър духаше през шепи!

Вълните на тъмата на възбог

се вдигаха и светлият поток

на слънцето пресъхваше далече —

в умора сводът бе притихнал вече.

Земята се унасяше във сън,

покоят нощен падаше навън.

И този свят изчезваше в миражи

от сенки на дървета и на стражи.

Не виждах птица и не чувах звяр,

добро и зло ведно под свода стар

се сливаха сред мрака мълчаливо

и с всеки дъх се мъчех аз горчиво.

Тогава се надигнах натъжен

и тази, що бе винаги до мен,

помолих: „Запали свещта, любима,

една звезда в градината да има.“

Тя рече: „За какво ти е свещта?

Нали не можеш да заспиш в нощта?“

„Не ми се спи — отвърнах в тишината,

да ме огрее искам светлината.

Дай вино, да започнем двама пир,

свири на чанг и пей, о, мой кумир!“

И тя донесе свещ и вино чудно,

в ръцете й блестяха изумрудно

лимони, дюли, нарове и — ах,

потир, изваян за самия шах.

Игра и пя, и пи в часа нечут,

аз сякаш бях омаян от Харут,

че тя като вълшебница незнайна

ме озари във мъката потайна.

Послушай, що ми каза с поглед мил:

„За хорско благо ти си се родил!

На миналото славно от буквара

ще прочета една легенда стара.

И щом я ти дочуеш тук — за миг

ще се огледаш смутен и велик

в дворци от злато, в битки и победи,

с красавици, велможи и мобеди.“

Отвърнах аз: „О, нежен кипарис,

чети от тази древна летопис.“

А тя допълни: „Ти със вещо слово

на пехлевийски я предай отново.“

Любимата помолих с радост пак:

„Започвай, твоят порив ми е драг.

И любовта ни ще е по-сияйна,

ако, заслушан в твойта реч омайна,

усетя ново чувство, звънне стих,

какъвто само с тебе сътворих.

Така сказанието ще изпея,

че на земята докато живея,

ще дишам с благодарността от бог —

о, нежна пери, с поглед мъдроок!“

И ето че край мене задушевно

прочете тя сказанието древно.

Във стихове ще го повторя аз:

с душа открита слушай моя глас!

Арменците молят Кей-Хосров за помощ

Когато се надигна Кей-Хосров,

в света да въдвори порядък нов,

Туран помръкна, в кръв и прах удавен,

че шахът бе непобедим и славен.

И засия небето над Иран,

бе много щедра неговата длан

към знатните мъже; и всичко живо

го славеше навред благочестиво,

повтаряйки: мъдрецът няма мир

там, гдето е цъфтяла тази шир.

Две трети от света Хосров захвана

и беше страшен на мъстта кервана

за Сиявуш; ала веднъж в покой

юнаците край трона свика той,

положи на главата си венеца

и сякаш всичко озари в двореца.

Той пиеше със чаша от рубин,

летеше звън на чанг в простора син.

И всеки беше драг в мига голям:

тук бяха Фериборз и Густехам,

Гударз, Фархад и Гив, юнакът боен,

Горгин, Шапур, що беше смел и строен,

и Тус, от слава дивна увенчан,

Хуррад смелчага, страшният Бижан.

Те пиеха от виното, което

на властелина радваше сърцето.

Навън цъфтеше пролетният свят.

Блестеше гроздовият сок — ахат.

В ухания вълшебни покрай шаха

красавици танцуваха и пяха

и всяка беше като фея нежна,

като робиня — тиха и прилежна.

Но ето че пристигна изведнъж

вратарят и продума този мъж:

„Дойдоха от Армения велможи,

голямо зло сърцата им тревожи.

Те искат да се срещнат с Кей-Хосров,

та всичко да отсъди той суров.“

Началникът на стражата веднага,

към шаха устремен, прекрачи прага,

и той му нареди — да влязат там

арменците, за да ги чуе сам.

Те влязоха, ридаейки до бога,

ръце скръстиха в своята тревога,

наведоха се до земята чак,

и тъй изрече техният юнак:

„Да бъде вечна твоята държава!

Ти си достоен за любов и слава,

но в своята сърдечност помогни

със нещо и на другите страни.

Армения, една от тях, те моли

и ти се вслушай в нейните неволи.

Царувай тук сред радости и мир,

но побеждавай злото пак безспир.

Ти седем части от света владееш

и да помагаш винаги умееш.

Земята ни граничи със Туран,

а нямаме от него ден желан

за труд, че от горите му дълбоки

извират сякаш мъките жестоки.

Работехме ний мирно нощ и ден

и краят ни бе вече обновен,

растяха ниви и стада пасяха…

Но ето че ридаем днес пред шаха:

глигани се явиха изведнъж

и всичко стъпкаха на шир и длъж.

Те имат зъби като слон и тяло

със зурла, що оре подобно рало.

До корен те разровиха полята,

сред степите затриха ни стадата

и толкова дървета за беда

изкорениха, търсейки вода.

Скали дори прегризват те със зъби.

О, мигар сме създадени за скърби?“

Чул думите, които прозвучаха,

посърна мигновено шахиншаха.

Мъгла горчива тихо го обви

и тъй пред всички бавно обяви:

„Витязи, кой от вас желае слава,

кой иска моя трон да защитава,

да полети с глиганите на бой —

и всичко след това ще има той.

Да вдигне срещу злото меча смело —

за мене е това достойно дело.“

Той заповяда в миг — за дар богат —

да се разстеле кърпа от брокат

и царският ковчежник да положи

богатства най-достойни за велможи.

И ето че доведоха конете,

с клеймо от Кей-Кавус, що в боевете

достигаха небесния покров…

Но где бе днеска конникът готов?

Така започна Кей-Хосров тогава:

„Юнаци, увенчани с горда слава!

Тоз, който мойта мъка сподели,

и шахската хазна ще раздели!“

Стоеше всеки, ням и боязлив,

единствено Бижан, синът на Гив,

излезе пред юнаците смутени

и тъй започна с думи вдъхновени:

„Без тебе няма да остане трон,

да бъде вечен твоят небосклон!

Ще се запътя към страната чужда,

че да ти служа само имам нужда.“

Потръпна Гив, бащата на Бижан,

за него този миг не бе желан!

Почете той и шаха, и престола,

а след това, с една надежда гола,

на своя син продума: „За какво

е твоето безумно мъжество?

Ти нямаш капка боен опит, сине,

и може тъй за миг да се загине.

Навред спокойно разучи доброто,

узнай докрай и корена на злото,

а този път неверен остави,

ще се срамуваш след това, уви!“

Разсърди се витязът на баща си,

едва, едва въздържаше яда си,

но каза: „Татко, о, юнако Гив —

защо допускаш, че съм аз страхлив?

И не е нужен тук подобен шум:

по възраст млад съм, но съм стар по ум.

Бижан, синът на Гив, ще влезе в боя

и ти ще се гордееш със героя!“

Допаднаха словата му на шаха,

велможите дори му завидяха,

щом чуха Кей-Хосров: „Витязе, знай,

ти си ни щита, що над нас сияй!

С мъже-герои, на тебе само равни,

за всеки шах ще бъдат дните славни.“

След туй той заповяда на Горгин:

„Напред го поведи под свода син,

че този край за него е незнаен;

бъди му ти приятел всеотдаен!“

Бижан се отправя към Армения

Нахлупил шлем, препасал тежка броня,

взел своя меч — Бижан възседна коня

и се понесе със Горгин на път,

минавайки неспирно дол и рът.

След тях гепарди и соколи ловни

кръстосваха из степите вековни.

А той, същ лъв, политайки встрани,

изтребваше онагри и сърни.

Изскочеше ли някоя кошута,

разкъсваше я просто за минута.

Тъй както Тахмурес, със ласо той

поваляше онагри там безброй.

Соколите настигаха фазани

и кръв обагри китните поляни.

И двамата пътуваха напред,

обгърнати от прелести навред.

Но ето го и краят, где гората

бе скрила на глиганите стадата!

Надигна се Бижан, погледна прав

и в своите гърди усети гняв,

макар че ни един от зверовете

не бе дочул галопа на конете.

Витязът влезе във леса, решен

да бъде този край освободен!

И каза на Горгин: „Влез с мен във боя,

ако ли не — то скрий се сред покоя

край езерото — хей в засада там.

И щом побегне стадото насам —

една ще бъде грижата позната:

да вземеш своя тежък меч в ръката.

Щом аз ударя — удари и ти,

глава подир глава да полети!“

Но други думи чу Бижан тогава:

„Аз не затуй пристигнах с теб тъдява.

И само ти ще бъдеш награден,

когато звяра бъде тук сразен.

Не ми поръча шахът да се крия,

за друг не съм привикнал да се бия!“

Изтръпна от словата му юнака,

не знаеше каква съдба го чака —

но влезе във леса, подобно лъв,

натегна тетивата… И такъв —

същ гръм през пролетта, — листа и клони

като със вихри есенни подгони.

Приличаше на слон, но разярен,

в ръката с меч, във битки закален.

Но ето че от кътищата слепи

се втурнаха глиганите свирепи.

Един от тях, същински Ахриман,

разкъса ризницата на Бижан;

във неговия щит, като във камък,

наточи страшните си зъби-пламък

и изведнъж на китната поляна

една жестока битка се захвана.

Бижан замахна с меча островръх —

глиганът рухна със последен дъх!

Присвиха в ужас другите зеници

и станаха по-кротки от лисици.

Тогаз витязът пак издигна меч

и се отдаде на безумна сеч.

Глави, крака наоколо летяха,

а зъбите събираше за шаха,

в двореца чуден да се увери

какво сърце в гърдите му гори.

И толкова огромен бе товара,

че бик не можеше да го докара!

Коварството на Горгин

Смутен, обзет от злоба и досада,

Горгин изскочи мигом от засада.

Наоколо — гори безкрай, безброй…

Бижан започна да ласкае той,

но беше преизпълнен с гняв и мъка,

разкъсваше го завистта сторъка.

Внушаваше му злия Ахриман

да подведе, да предаде Бижан!

Такава бе душата му греховна,

забравил тази истина вековна:

за друг щом риеш яма, падаш сам

на дъното на своя черен срам!

И думите му бяха най-лукави,

той ловни мрежи сякаш че постави,

когато каза: „О, витязе млад,

ти с красота и ум си най-богат

и много приключения избрани

ще ти се случат, тъй предначертани.

Но чуй сега какво ще ти разкрия.

Аз тук съм идвал неведнъж и в тия

места съм побеждавал славно с Гив,

с Новзар и Тус, с Рустам съм бил щастлив.

И много са победите ни ратни,

когато тука в битки многократни

израствахме под ореол суров

за слава на Иран и Кей-Хосров.

На два дни път от този край омаен

за радости аз зная кът потаен,

където сред зеленина и песни

минават дните в пирове чудесни.

Шумят потоци, цвят до цвят цъфти

и смях турански сладостно ехти

из въздуха — до болка ароматен,

земята е атлаз, със дъх приятен.

Ухаят рози, пълни с чуден сок,

не се смущава славеят от бог

и пее той над злачната долина,

фазаните се кипрят край жасмина.

Съвсем наскоро този земен край

ще заприлича на същински рай,

изпълнен от красавици туранки,

що не познават равни по осанки.

И Маниже, на царя дъщерята,

ще бъде там, сияйна под луната.

Във шатрата й — сто робини млади;

очите им примамват за наслади,

със накити по всяко тяло-жар,

красиво като пролетен чинар.

Косите им с цветя са украсени,

рубини-устни и лица засмени.

За пир вълшебен те пристигат там,

изваяни като в китайски храм.

Ако намираш ти в това отрада,

да минем ний към този кът-награда,

робини чудни да си изберем

и с тях пред цар Афрасиаб да спрем.“

От думите на този мъж-вития

Бижан попадна сякаш под магия.

Той беше млад, обзет от силна страст —

и тъй постъпи, като млад витяз.

Бижан заминава на среща с Маниже, дъщеря на туранския цар Афрасиаб

В далечен път се устреми витяза,

ала Горгин бе пълен със омраза.

Подобно слънце грееше Бижан;

взел лъка и над коня вдигнал стан —

той два дни със гепарди и соколи

ловува, прелетя край хълми голи

до оня лес, где младата княгиня

празнуваше със своите робини.

И подир всичко, що Горгин изрече,

Бижан отправи поглед надалече

със думите: „Ще ида аз напред,

да видя всичко, както му е ред,

да зърна тази приказна поляна,

осеяна на радостта с шафрана.

Разбрал как славно се празнува тук,

луната ще задена аз без звук,

и ще ти кажа вече думи други,

но не за стари битки и заслуги.“

След туй допълни: „Донеси венеца,

с чест носен от баща ми във двореца,

когато е пирувал в славни дни —

и мене нека той да осени.

Да не забравиш обеци и гривни,

че сигурно робините са дивни.“

Горгин изпълни всичко най-прилежно

и се завърна със сърце метежно.

С пера от птицата Хума, блестящ,

Бижан облече румския си плащ.

Да му подготвят коня заповяда,

препаса се и със осанка млада

върху седлото той изправи ръст,

и коня го понесе с равен тръс.

Достигнал вече чудната поляна,

томление сърцето му обхвана.

Ту зноен, ту потръпващ като лист,

застана той зад строен кипарис.

И се загледа в шатрата красива —

обгарян от страстта нетърпелива.

Красавиците бяха като кукли.

Сияеха смолистите им букли,

а покрай тях шумеше пролетта,

като безсмъртен химн на младостта.

И ето, Маниже го забеляза,

бе чуден пред очите й витяза:

лицето му — йеменска звезда

или жасмин сред нежна резеда;

а дръжката на меча — във позлата, —

блестеше на гърдите му броката.

Отметна тя завесата за миг,

че пламна цяла в огъня велик.

И дойката я чу: „Иди, където

се вдига кипариса към небето.

Виж кой пристигна в този край най-глух:

защо? Дали не е небесен дух?

Попитай го: «Витязе, кой те води?

И за какво гората ти преброди?

Ти Сиявуш ли си, или дойде от рая,

да ни смутиш със своята омая?

Или си тук пред оня Страшен съд,

да възвестиш за мъките отвъд?

Аз всяка пролет в този край пирувам,

на свежата природа се любувам.

И беше всичко в тайна туй, догде

ти като слънце огнено дойде!

Човек или пък чуден син на пери —

с любов сред тази пустош ни намери!

Ела със мене в шатрата чудесна,

за да усетиш радостта небесна!»“

И дойката застана пред витяза,

почете го с поклон и му разказа

на Маниже сърдечните слова.

Бижан изправи радостен глава,

за да отвърне със осанка властна:

„О, нека знае феята прекрасна,

че аз не съм възкръснал, ни дух божи —

а съм от знатен род, род на велможи.

Бижан съм, син на Гив, роден в Иран,

глигани много тук посякох с длан,

телата им в леса се разпиляха,

а зъбите отнасям аз на шаха.

Щом само чух за този рай голям,

обърнах мигом своя кон насам

и тръгнах по неведома пътека,

която ме доведе тук полека,

потънал като че във унес сляп

по дъщерята на Афрасиаб.

Аз тук стоя с душа ощастливена,

от храм китайски сякаш осветена!

И щом разпалиш мойто чувство-жар —

ще ти отвърна с най-достоен дар.

Но… запали в гърдите й омайни

на любовта рубините сияйни.“

На дойката витязът се хареса,

отметна тя китайската завеса

и каза: „Той е еди си какъв,

такъв на ръст и на лице такъв.“

А тя отвърна: „Тука неслучайно

намери той, що си желаел тайно.

С походка горда приближи до мен

и моят свят ще бъде окрилен,

разбирайки, че само щом те зърна,

пустинята в оазис ще превърна.“

От тези думи пламна в миг Бижан,

загледан с трепет в образа желан.

Бижан пристига в шатрата на Маниже

Излезе той от сянката зелена,

след дойката пое с душа смирена

и на съдбата в миг благодари

за радостта, що тук го озари.

Пристегнат в златосърмен пояс боен,

спря в шатрата Бижан, висок и строен.

А тя пристъпи светла, сякаш ден,

прегърна го, сне пояса свещен.

И проговори: „Княже, как пътува?

През боя славен за какво жадува?

Та струва ли си този лик и стан

да носи шлем, да му тежи колчан?“

Със розова вода върху миндера,

нозете му умиха пред вечеря,

приготвена от ястия безброй;

край тях жените нямаха покой!

Звучаха струни, чезнеше тъгата

и раснеше насладата в душата,

че всеки миг бе нежен и крилат

със звън на чанг, със песен на барбат.

Сияеше броката като кожа

на барс, в степта прострелян от велможа.

Резбата златна около Бижан

бе с дъх на амбра, с мирис на шафран.

А чашите им, от кристал чудесен,

пригласяха на сладостната песен,

що три дни и три нощи там ехтя

в прегръдките, в милувките, в страстта.

Маниже заминава с Бижан за своя дворец

Но ето че дойде часът прощален,

глава наведе момъкът печален.

И в Маниже бе мъката велика,

ала за миг робините повика.

Тя нареди във виното му тайно

да сложат биле, що дъхти омайно.

Той пи, че вече конят бе навън —

и се унесе в непробуден сън.

До спящия, в носилката красива,

княгинята приседна мълчалива.

Удобна беше тя, че от сандал

бе цялата, със злато и опал,

ухаеща на мускус и алое

по пътя през дълбокото усое.

Пред градските врати витязът млад

покриха със коприна и брокат,

да го не зърне някой там случайно,

и в царския дворец дойдоха тайно.

Бижан лежеше със сърце пияно,

да се събуди беше още рано;

но ето че с треви отново там

той беше вдигнат от съня голям.

Огледа се и без да каже слово,

в прегръдката й страстна бе отново.

Но бе му странно — как така пиян

бе тука с дъщерята на Туран!

И на Яздан той тихо се помоли

да го спаси от мъки и неволи:

„О, боже, ако аз не си отида,

узнай за мойта мъка и обида.

За злото черно накажи Горгин,

че тайно ме подведе той самин.

И вместо пътя праведен да хвана,

аз се събудих на страстта в капана!“

А Маниже: „Пий вино, не плачи,

над всичко живо — вечен прах личи.

И за витяза славен идва срока

в страстта или в битката жестока.“

Започна пак чудесният им пир,

не знаейки, какво ще е подир,

красавици танцуваха и пяха,

брокатите им прелестно блестяха;

звънеше руд и песни — ден и нощ

се носеха чудесни, ден и нощ!

Синееха небесните завеси,

ала един слуга се тук намеси.

Така е, притаил се като мрак,

разваля всичко някакъв глупак!

Обмисли всичко тайно той умело,

а след това към тях се вгледа смело.

Кой е витязът? От коя страна?

Дали не е пристигнал за злина?

И толкова се престара, че даже

реши на царя всичко да разкаже.

Изскочи тихо той иззад пердето,

при царя влезе и със страх в сърцето

изрече плах: „О, тя ще ни погуби —

с един иранец Маниже се люби.“

„О, боже!“ — промълви Афрасиаб,

като върба през буря стана слаб,

в скръбта притвори кървави ресници

и продължи със думи-вощеници:

„Не е щастлив тоз, който е с венец

и с дъщеря във царския дворец!“

Разстроен беше царят на Туран.

Повика той боеца Карахан.

И рече: „Дъщеря ми е нищожна.

Как да постъпя след вестта тревожна?“

Отвърна Карахан, и беше прав:

„Във този случай трябва разум здрав.

Не бързай, нека туй не те обижда:

не всичко чуто, някъде се вижда!“

Афрасиаб прие съвета благ,

пристигна брат му Герсиваз, и пак

продума царят: „Още колко рани

ще носим от иранските тирани!

Кога ще свърши дългия ни спор?

Да се убива момък е позор!

Иди в двореца със отряд юнаци,

огледай всички зали и чардаци.

И срещнеш ли иранец нежелан —

да се докара тука окован!“

Герсиваз довежда Бижан при Афрасиаб

Пристигнал до двореца в късен час,

чу смехове и песни Герсиваз.

Звънеше чанг, Рубаб звучеше чуден

под погледа на свода изумруден.

Юнакът се изправи разгневен —

и скоро бе дворецът обкръжен.

Но го възпря заключена вратата.

А виното бълбукаше в тъмата.

Разби той бързо катинара стар

и връхлетя в двореца като звяр.

И се понесе вихрено храбреца

да търси сред покоя чужденеца.

Откри го, забеляза този гост —

и пламна неочаквано от злост:

робини триста покрай него живо

играеха и пееха щастливо.

А той седеше като в ореол,

опиянен и весел, полугол.

Извика Герсиваз: „О, сине блуден,

от кой зъл дух ти беше тук прокуден?

Но ето че попадна ти на лъв

и скоро ще пролееш свойта кръв!“

Бижан отвърна, някак си уплашен:

„Не мога да започна боя страшен

без меча си и своя вран жребец!

Аз тук пристигнах не като крадец.

Къде си ти, юнако Гив, и мигар

сина ти ще загине като тигър?

От своя род не виждам аз залог,

надявам се единствено на бог!“

Взел мекия калъф от сахтияна,

Бижан за своя остър нож се хвана,

извади го и към вратата в миг

се втурна и оттам нададе вик:

„Бижан съм аз, не ме е страх от боя,

че съм наследник на Кишвад — героя!

Тоз, който иска да ме одере,

ще трябва преди мене да умре.

Започнал битка — не познавам скръб,

и пред врага не ще обърна гръб!“

Чу след това туранецът словата:

„Стоя пред теб, измамен от съдбата.

Но вече знаеш кой съм и какъв

е моят стародавен род най-пръв.

Ти искаш да се бием? Хайде, нека

да начертае твойта кръв пътека!

Жадуваш кръв? Тогава моят меч

ще се развихри във туранска сеч.

Но ако искаш да се спрем пред царя —

ще бъде благодарен господаря,

узнал за чудотворната магия,

с която искаш тука да се бия.“

Назад отстъпи мигом Герсиваз

и се загледа в чудния витяз,

с ръст-кипарис и с воля във гърдите,

готов да се сражава със бедите —

и се закле пред царя на Туран

да защити от явна смърт Бижан.

Успя да му отнеме хитро ножа.

А след това туранският велможа

го свърза, сякаш че завърза пес…

Какво е слава, питам аз, без чест?

Защо, кажете, този свод висок

към вярата човешка е жесток!

В сълзи и смут, напред по пътя прашен,

поведоха Бижан към царя страшен.

И тъй, измъчен, жаден, гологлав

пред царя момъкът застана прав.

И заговори със слова спокойни:

„Добрият цар блести с дела достойни!

Виновни няма тук: магия зла

ме вплете в неочаквана мъгла.

Аз бях дошъл с глигани да се бия,

ала попаднах ненадейно в тия

места, подведен от сокола свой,

където бях омаян, боже мой!

Блуждаейки, далеч от път и хора,

под кипарис полегнах от умора.

И тъй потънах бавно в сладък сън.

Яви се пери, сякаш че из дън

земята, най-чаровно ме подхвана

и тъй се спрях на Маниже в кервана.

Слугите се разбягаха далече,

наблизо не остана никой вече,

че във леса със своите жребци

изчезнаха туранските бойци.

Видях носилка — грееше атлаза,

и ето че вълшебно се показа

сред шатрата красавица една:

тя сякаш бе самата светлина.

Ала над пери Ахриман възкръсна,

той — ураган — охраната разпръсна.

И омагьоса Маниже без вик,

и мене в шатрата заведе в миг.

Аз сиях, не чувайки дори ветреца —

в съзнание дойдох едва в двореца.

Но чист стоя пред теб с любов синовна,

и твойта Маниже не е виновна.

Познал скръбта, на тайна пери в плен,

да бъда, царю, с милост награден!“

Афрасиаб във отговор захвана:

„Витязе, твоят сетен ден настана!

За слава ти дойде във моя край,

но скоро се отдаде на гуляй

и съгрешил с княгинята коварна,

ми съчиняваш тази реч кошмарна.

Хитруваш и се правиш на пиян,

уж от магия тайна обладан!“

Бижан отвърна: „Господарю славен,

защо допускаш, че съм леконравен!

Един е силен с власт, а друг — с глава,

глиганът — с зъби, с нокти пък — лъва;

за да промуши вражеската кожа,

юнакът трябва да издигне ножа.

А пленник гол дали ще победи

облечените в ризници гърди!

Да е лъвът със гняв в сърцето свое,

ала без нокти и лъвът какво е?

О, ако ти с добро почиташ бога,

румийски меч и кон ми дай — да мога,

в бой с твоите юнаци в този час,

да защитя нещастния витяз.

И щом не ги довърша наведнъж,

пред теб ще си призная: не съм мъж!“

Но царят към Бижан отправи взор —

звучеше всичко туй като позор.

Той Герсиваз съгледа край витяза

и разгневен, ей тези думи каза:

„В душата му аз виждам Ахриман,

замислил черно зло против Туран.

Извършеното малко му се струва —

подлецът нова слава тук жадува!

С вериги тежки окови го ти,

от него този свят освободи.

Вдигни бесило край вратата градска,

да види всеки мъката му адска.

Знай, още в тоя миг го обеси,

и в моите дела не се меси.

Смъртта все пак иранците ще сплаши,

решат ли да влетят в земите наши!“

Поведе Герсиваз назад Бижан,

що беше в сълзи целия облян.

И тези сълзи със прахта се сляха,

нозете му окаляни блестяха.

Но каза той: „Ако е рекъл бог,

такъв да бъде моят край жесток,

не ме е страх, че рано ще загина —

страхувам се от присмеха-лавина:

«В Туран като страхливец бе обесен,

а не умря като герой чудесен!»

Пред шаха, в своя род, навред, весден

ще бъда аз докрай опозорен.

И пред баща ми моят дух посрамен

ще може ли да се яви измамен?

Уви, ще тържествува цял Туран,

че пак е наранил до кръв Иран.

Уви, далеч е царят на царете,

баща ми, славните мъже, конете…

О, ветре бързокрили, полети,

в двореца властелина извести:

«Лежи Бижан, обзет от сили слепи,

на страшен лъв във лапите нелепи.

Кажи на Гив: умира твоя син.

Да е проклет нечестният Горгин!

Той ме захвърли в тази черна яма

и виждам, че за мен защита няма.»

Попитай го: «Пред оня страшен ад

какво ще ми отвърнеш ти отвъд?»“

Пиран моли Афрасиаб да пощади живота на Бижан

Но бог се съжали над младостта,

реши да го избави от смъртта.

Забиваха два тежки стълба вече,

когато се зададе отдалече

Пиран и всичко мигом сам видя:

тълпа шумеше, идеше беда.

И примката висеше там сурово

като оръжие за смърт готово.

Попита той: „Кого ще бесят днес?

Кой е загубил тука свойта чест?“

Отвърна Герсиваз: „Бижан подлеца!

Той оскверни на царя наш венеца.“

Подгони коня старецът за миг

и стигна до витяза — мъченик,

що беше легнал, окован с вериги,

до дън душа измъчен от интриги.

Пиран попита: „Как при нас попадна?

За кървав бой ли спря със сила жадна?“

Разкри Бижан пред воина-исполин

как беше той подведен от Горгин.

И в този миг най-искрено юнака

за всичко, що бе станало, заплака.

„Почакай — каза той на Герсиваз, —

не го беси ти още в този час.

Ще поговоря с царя. И навярно

ще отмени той делото коварно.“

За да спаси витяза от беда,

Пиран пое пак златната юзда

и литна към двореца мигновено,

скръсти ръце пред своя цар смирено,

надвеси се, почете го с поклон,

възхваляйки небесния му трон.

Ала не седна войнът беловлас,

замислен за нещастния витяз.

И царят се досети: неслучайно

той прав стои, пристигнал с нещо тайно.

Попита го: „Какво те носи тук?

От теб по-близък, знай, че нямам друг!

Земи ли искаш още? Или злато?

Бойци? Или дарение богато?

За теб към нищо не изпитвам жал:

какво е то пред твоята печал!“

По-ярко сякаш че просветна свода —

Пиран със трепет благ целуна пода.

И каза: „Да е вечен твоят трон,

бъди за всички светъл небосклон!

Навред из този свят се носи слава

за царя на туранската държава.

Богат съм с всичко аз, но всеки ден

повтарям, че на теб съм задължен.

За себе си едва ли ще се моля,

и бедни аз не знам по твоя воля,

но ми е тъжно, царю наш, че вече

ти от престола ме държиш далече

и царската ти дума не тревожи

най-стария от твоите велможи!

Не тебе ли съветвах аз преди

във всичко — и навред ти победи?

Но ти обърна гръб на мойто слово,

оставил ме в забвение сурово…

Нали, повярвал в тебе, бе дошел

с надежда Сиявуш, витязът смел.

«Не го убивай — казах ти тогава, —

че след това ще дойдат като лава

иранците, начело със Рустам,

и ще ни стъпкат за позор и срам!»

Но ти, изпитал радост и отрова,

тогаз остана глух за благослова.

Или забрави може би, щастлив,

кой е Рустам и кой юнакът Гив?

Или забрави колко пъти тука

иранците са имали сполука,

понесени над ниви и била,

изтъпкани от вихрени крила!

Та от кого ще бъдеш оправдан —

не е в калъфа меча на Дастан.

Рустам, синът му, с него ще пристигне

и плач до небесата ще се вдигне.

О, царю, тази мъка не е нова:

миришеш цвете, пълно със отрова!

Убиеш ли Бижан — ще пламне бой

и ще забравиш що е туй покой.

Да, ти си цар и ние сме покорни,

но ти отбягвай стъпките позорни.

Спомни си: колко мъка изтърпя

на Сиявуш, витязът, след смъртта.

Живеем днес като добри съседи,

но още помним техните победи.

О, господарю, прецени добре:

защо от глупост трябва да се мре!

Ти знаеш сам каква съдба ни чака

от Гив храбреца и Рустам юнака.

Могъщ и зъл, ще литне като барс

за своя внук да отмъсти Гударз!“

Той искаше да угаси пожара,

но гневно му отвърна господаря:

„Нима не знаеш за позора мой,

що ми навлече този млад герой.

И дъщеря ми, връх на произвола,

посрами царя, оскверни престола!

На поругание отдаде тя

неземната тюрчанска красота!

И как ще седна върху трона златен

след присмеха отвред невероятен.

Щом не обеся още днес Бижан —

вестта ще тръгне като великан

към хора и селения далечни

и мъките ми ще изглеждат вечни.“

Пиран тогава тъй възхвали царя:

„Щастлив и справедлив е господаря.

Съгласен съм със думите ти аз:

честта си защищаваш в този час,

ала все пак разумен е съвета,

да се премисля не е участ клета.

И нека са присъдите сурови —

но замени бесилото с окови:

на шаха ще дадеш добър урок,

той няма да е вече тъй жесток.

От книгата на дните ще изчезне

тоз, който в твоята тъмница влезне!“

И царят сякаш че премисли сам,

съветът бе достоен и голям,

и някак изведнъж двореца чуден

засвети с по-друг блясък изумруден.

Афрасиаб затваря Бижан в царската тъмница

На Герсиваз Афрасиаб изрече:

„Окови здрави приготви, човече,

и този нечестивец от Иран

в тъмницата да бъде окован,

след туй открий на Маниже следите,

вържи я от главата до петите

и тъй в подземието я хвърли —

да плаче там и нека я боли!

Прати да се намери оня камък,

що падна от небето като пламък —

на слонове да се докара тук,

че стражник по-добър не трябва друг!

Ще ни избави мигом от несгода —

на пещера с дух зъл е пазел входа.

Ти затвори със него и Бижан,

да съхне и да вехне поруган!

А след това открий за миг и тая,

що пред греха съдбовен не изтрая,

лиши я ти от свита и дворец,

свали сам осквернения венец

със думите: «Такъв ли край мечта?

Да оскверниш баща си пред света!»“

Опозорен пред всички, аз тъгувам,

с отворени очи в нощта будувам.

Затуй до ямата я довлечи:

в капана вече птичката цвърчи!

Кажи й: „Бе за царя ти отрада,

но на Бижан сега се радвай млада!“

Отдалечи се Герсиваз веднага,

за него тази заповед бе драга.

Витязът бе с вериги окован,

повлякоха го тъжен, изтерзан,

върху ръцете — с тежки белезници,

що пееха като злокобни птици,

под ключ или в кафез несвестен.

Нещастника, що бе красив и честен,

захвърлиха надолу със главата

и с камъка затиснаха вратата.

След туй с дружината си Герсиваз

пое към Маниже; и в този час

дворецът и вълшебен бе разграбен,

че всеки беше зъл и безпощаден.

Наметната с халат и чернокоса,

пред Герсиваз тя се показа боса,

но скоро я повлякоха назад

под облака на пясъчния ад.

„Пустинята е твоя — той й каза, —

тук можеш да се грижиш за витяза.“

И ето че остана тя сама,

в очите — сълзи, а в гръдта — тъма,

понесена от мъката безока.

Отмина ден, течеше нощ жестока,

когато зърна царската тъмница,

пред входа й порови със десница

и си отиде с първата зора…

Изпроси хляб — кора подир кора, —

а през нощта се върна край затвора,

луната и показа с лъч отвора

и тя изсипа хляба с плач и стон…

Тъй мъката и стана вече трон.

Горгин се завръща в Иран и лъже за съдбата на Бижан

Неделя вече чакаше Горгин,

неделя във леса блужда самин,

преброди гъстолистната дъбрава,

ала Бижан не зърна той тогава.

Къде ли е? Измъчваше се той.

От свойто дело нямаше покой,

че беше то предателство най-черно,

и плачеше Горгин не лицемерно.

Пришпори коня и политна пак —

но бе изчезнал славният юнак!

Видя за миг зелената поляна,

надеждата сърцето му обхвана,

че край водата, странно оседлан,

пасеше тъжно коня на Бижан,

с разкъсана юзда, седлото — прах,

и сякаш че трепереше от страх.

Горгин разбра: попаднал е в капан,

той няма да се върне във Иран.

Ала къде ли е сега витяза?

С каква ръка съдбата го наказа?

Обесиха ли го, или в затвора

с вериги тежки носи той позора!

Или със меч бе в миг обезглавен.

В обратен път Горгин пое смутен

и цяла нощ не спа, забързан лудо,

да извести за станалото чудо.

Научи всичко шахът мълчалив,

че е изчезнал там синът на Гив,

но скри той истината от юнака,

че бе решил Горгин да се почака.

Все пак наскоро сам узна бащата,

летеше огнекрила новината,

и той глава наведе, зарида,

в дома му легна страшната беда.

Гив стенеше: „Бижане, где си, сине?

Как злото не можа да те отмине?“

След туй възседна коня на Кишвад,

и яростен изгаряше от яд.

Назад остана родния му шатър,

че като огън полетя и вятър.

Гив мислеше: „Ще срещна аз Горгин

и ще узная где е моят син.

Дали от завист или пък от злоба

самият той го е довел до гроба?

Ще ми разкрие всичко той без време,

че моят меч главата му ще вземе!“

Горгин се носеше на коня ален,

но мярна Гив и слезе в миг печален,

и приближи, наведе се в поклон,

в гърдите си стаил тъга и стон.

Той рече: „О, юнако пръв и смел,

със нищо шаха ти не си подвел!

Ала заплака, щом сега ме зърна.

Какво на твойта мъка да отвърна?

Защо ми е животът скъп и мил,

щом ти сега пред мен стоиш унил!

И мога ли без срам да те погледна,

когато сам съм със осанка бледна.

Ала бъди спокоен за Бижан,

за всичко чуй сега, като на длан.“

Наблизо конят на Бижан изцвили,

че бе се върнал той с последни сили —

и щом юнакът Гив го забеляза,

в миг падна от седлото си витяза,

посипа се със пепел за утеха,

разкъса своята юнашка дреха.

Гив взе да скубе своята брада,

приличаше на полудял в беда.

Говореше той: „Боже всемогъщи,

делата ти са все едни и същи.

С любов и разум ти ме надари,

но с вест за моя син ме озари.

Ти знаеш най-добре как аз тъгувам,

вземи душата ми — да не бълнувам:

любов и мъка, почести, война —

сърцето ми до капка кръв узна.

Но моят син се скри в леса стаен,

и сякаш че от дракон съм пленен!“

Той на Горгин продума: „Разкажи

как всичко стана, но не ме лъжи.

Убиха ли го с ненадейна мощ,

или го омагьоса призрак лош?

Кажи ми: не умря ли той от рани,

или пред чуждо ласо сведе длани?

Бъди към мене строг и справедлив:

той може би е бил убит от див?

Кажи ми, где намери коня вран?

И нищо не прикривай за Бижан!“

Горгин отвърна: „Всичко ще разкажа,

това, що сам видях в земята вража.

А ти се овладей, следи гласа,

глиганите как срещнахме в леса.

Узнай докрай за случката нелепа,

ти, който имаш всичко като в шепа.

Достигнахме арменските предели,

где бяха зверовете подивели.

Полята — изпотъпкани жестоко,

ливадите — разровени дълбоко

и повалени — чудните гори.

Бе ясно: злото в този край цари.

Когато, взели копията в длани,

поехме към ужасните глигани,

един от тях — подобен на скала —

към нас се втурна, вдигнахме чела —

но пак, със лъвска сила, без пощада

громехме ние литналото стадо,

убивахме ги, тъпчехме ги с вик

и зъбите им вадехме за миг.

И към Иран поехме предоволни,

ловувахме и пак вървяхме волни.

Но изведнъж от близък храсталак

един онагър се изправи як.

Като Гударз бе побелял и ясен,

не, бе той като Фархад прекрасен!

Или на коня на Бижан бе брат.

И при това — като Симург крилат!

С нозе — същ вихър, с лъвска грива

и еднокръвен с Рахш, с походка жива!

Той като слон застана, а Бижан

към него свойто ласо метна с длан.

Но чудния красавец в миг отскочи

и тъй Бижан след него се насочи.

Летеше този див, върху конете

навеждахме ний двама раменете.

В гората се издигна облак прах

и в него изостанах аз от тях.

Във търсене пребродих сто пътеки,

не бяха тия скитания леки —

Бижан не срещнах, само коня вран

открих да чака, странно оседлан.

Безкрай се питах аз: «Бижан къде е,

дали вее още в този свят живее?»

И тръгнах тъжно да го търся пак,

догдето този край потъна в мрак.

Тогаз разбрах, че звярът причудлив

в леса е бил жестокият Бял див!“

Внимаваше бащата притаено,

ала не всичко беше прояснено.

Макар че този разказ бе му скъп,

отново той усети страшна скръб.

Разказваше Горгин, но неуспешно,

разбираше, че всичко туй е грешно.

Досети се и Гив, че лъже той —

как ще пропадне младият герой!

Но Ахриман се в тоя миг намеси,

отпусна пред очите му завеси,

внушавайки му: „Отмъсти сега,

че не е чест да паднеш пред врага!“

Измъчваше се Гив, приел скръбта,

съмнение разкъсваше гръдта:

„Какво, ако Горгин сега убия —

дали Бижан ще мога да открия?

И що, ако извадя своя меч!

Нали Бижан е някъде далеч!

От помощта ми той изпитва нужда,

а не да отсека главата чужда.

Ще ида аз при моя властелин

и нека той отсъди за Горгин.“

И на Горгин така бащата каза:

„Същински Ахриман се ти показа!

О, где е моят син и славен шах?

Защо го изостави ти от страх!

И мен захвърли в зноя на съдбата,

не виждам вече изход от бедата.

Къде е той? О, мога ли с лекарство

да се спася от твоето коварство!

Ще поговоря с Кей-Хосров сега

за тебе и за моята тъга,

а след това ще търся с меч в ръката

за себе си и за Бижан отплата.“

Гив довежда Горгин в двореца на Кей-Хосров

Яви се Гив пред шаха и разказа

през сълзи за съдбата на витяза.

Решен за мъст, така започна там:

„Бъди щастлив, от всички най-голям!

И вечно слънцето над теб да свети!

Но дните ми се нижат вече клети.

Нима не знаеш що се случи с мен?

Далеч изчезна моят син рожден.

Живееше той светло и тревожно,

ала без него — ми е невъзможно.

Дойде Горгин, изгубил срам и чест,

и за Бижан донесе тъжна вест,

че бил пропаднал някъде в гората,

на злия дух подведен от играта.

И само неговият кон остана

да цвили над душевната ми рана.

Ти, царю на царете, отсъди,

каква съдба Горгин да сполети!“

В сърцето си Хосров усети жал,

под свода на венеца засиял.

Седеше той на трона мълчалив

и побледнял; така попита Гив:

„Какво разказа за това Горгин?

Къде е той оставил твоя син?“

Докрай разказа всичко Гив пред шаха,

сълзите по ресниците трептяха,

но Кей-Хосров му рече: „Не тъжи,

отново твоят син ще те теши.

Да бъде твоята съдба велика:

ще се завърне пак при теб войника!

Аз имах с мъдреците куп беседи,

приех и звездобройците-мобеди,

и беше ясно тук като на длан,

че трябва да нападнем ний Туран,

За Сиявуш, баща си, ще мъстя,

додето съществувам на света.

И в този бой Бижан ще ми помогне,

кръвта туранска няма да го трогне.

Ти не плачи: ще имаш твоя син.

Сега ще се заема със Горгин!“

Напусна Гив двореца с плач и мъка,

не го смири и шахската заръка.

И ето че Горгин пристъпи плах,

повикан бързо от самия шах,

що бе останал сам върху престола,

огрян на свойта власт от ореола.

Той приближи, земята в миг целуна,

а след това потръпна като струна,

че бе обхванат целият от срам,

без мяра в своите похвали там.

Поднесъл тихо зъбите-елмаз,

Горгин изрече със елеен глас:

„С победата съюза ти е вечен,

и всеки ден за теб да е сърдечен,

и враговете, щом се развъртиш,

като глигани да обезглавиш!“

Огледа шахът зъбите вълшебни

и каза: „Да, ще бъдат тук потребни —

ала къде остави ти Бижан?

Дали не го отвлече Ахриман?“

И той Горгин погледна изпод вежди,

що тръпнеше, останал без надежди,

изпит и бледен, цял от страх обзет,

повтарящ своите лъжи безчет.

И пак за оня лов започна слово,

без връзка срамно лъжеше отново —

но думите превръщаха се в гняв

във мислите на шаха величав.

Прекъсна той лъжеца най-позорно

и го запита в този миг повторно:

„Ти чул ли си за мъдрия Дастан —

какво е казал този великан:

«Какво е в боя даже някой барс

пред славните потомци на Гударз!»

Добре, че се боя от лоша слава

и бог десницата ми направлява —

а иначе бих казал за лъжата

палачът да ти отсече главата!“

Той каза на придворните ковачи:

„Вериги тежки този мъж да влачи!“

И с тях Горгин потегли изтерзан,

да помни как е лъгал за Бижан.

Пристигна Гив и Кей-Хосров изрече:

„Търси Бижан у нас и надалече,

войници ще изпратя аз навред,

светът да преобърнат те подред.

Повярвай ми, юнако, че от днес

за твоя син ще ловя всяка вест.

Но ако даже нищо не узная —

ти сълзите си запази за края.

О, нека само дойде фарвардин

и грейне сводът пролетен и син

във времето, когато свежи листи

ухаят във душите ни лъчисти,

а над пръстта лежи зелен брокат

и призори е росен благодат,

когато всичко живо разцъфтява,

а бог Ормузд ни тихо благославя!

Тогаз ще взема мойта чаша аз

и в нейните стени като елмаз

в миг ще огледам седемте планети

и всичко, що през нощите ни свети.

Ще почета там праотците, бог

със благодарност, че ни съди строг.

Тогава, от вселената огрян,

аз ще открия твоя син Бижан!“

Отпусна Гив сърцето си кораво,

че словото на шаха беше право.

И рече, сякаш в радостта крилат:

„Живей навеки, царю, в този свят!

Ти покори съдбата, а във боя

бъди венецът славен за героя!

Съди ни ти на царския си трон,

що ни огрява като небосклон!“

Отново Гив двореца свят напусна.

Отряд подир отряд след туй се спусна

към всичките посоки на света,

да зърнат там поне една следа

от момъка, пропаднал изведнъж.

Но пак го нямаше нашир и длъж.

Кей-Хосров вижда Бижан в чашата, отразяваща целия свят

Пристигна разцъфтяла пролетта.

Но Гив отново чакаше вестта

за своя син и някак натъжено

пред шаха пак се появи смирено.

Той го посрещна и разбра за миг,

че няма радост в този мъченик.

Облече се, пое с походка няма

и падна на колене посред храма,

отправил молещ поглед към Яздан,

да му открие в този миг Бижан.

Той молеше за помощ от твореца

и всяко зло проклинаше в двореца.

От храма се завърна Кей-Хосров,

пое венеца и със трепет нов

в ръката си взе чашата вълшебна —

вселената му бе сега потребна.

Той седемте планети зърна сам

и всичко, що му предстоеше там.

Сияеха съзвездия красиви,

едни със мъка, други с дни щастливи!

Сатурн, Марс, Юпитер, Венера, Лъв

и Слънцето, Луната с цвят такъв,

че нейните отблясъци подзвездни

огряваха и върхове, и бездни.

След туй във седем краища дълго взрян,

той никъде не виждаше Бижан!

И ето че в туранските тъмници

Хосров го зърна, стенещ в белезници,

с вериги окован, зовящ смъртта

да го избави мигом от скръбта.

Ала едно момиче, с царски стан,

се грижеше неспирно за Бижан.

Извика шахът: „Твоят син е жив!

Юнако страдащ, днес бъди щастлив!

И нищо, че е окован в тъмница,

ти меча славен пак хвани с десница.

В Туран се мъчи твоят скъп витяз,

но чудна хубавица му е страж.

Уви, аз виждам как сега той страда

и няма за сърцето му пощада.

Скърбят и двамата и плачат те.

И като облак болката расте.

Той гледа натъжено, безнадеждно,

като върба през май трепери нежно,

а мислите му все са към Иран

и близки имена мълви Бижан.

Като утеха сетна в полумрака

спасение от свойта смърт той чака.

Но кой да му помогне е готов?

Да го избави от гнета суров?

Към дракона кой иска да поеме

и на Бижан оковите да снеме?

Едничък може всичко туй Рустам:

той даже кита ще повдигне сам!

Иди в Нимруз, юнако знаменити,

това, що знаеш, в тайна запази ти.

И неотдъхнал нито нощ, ни ден,

ти на Рустам предай писмо от мен.

Ще му разкажа всичко аз подробно

и твоя син ще диша пак свободно!“

Писмо на Кей-Хосров до Рустам

Повика скоро своя писар шаха,

че мислите му към Бижан летяха.

Писмо той продиктува до Рустам

и беше то изпълнено със плам:

„О, ти, що сред юнаците си пръв

и в боя си по-страшен и от лъв!

От нашите предци си ми наследство,

за битки си готов от свойто детство.

На трона ти си вярната опора

и твоят меч ни пази от позора.

И леопард в спор с тебе би умрял,

едно ли морско чудо си видял,

ала пред нищо ти не сведе стан

дори когато бе в Мазандеран.

О, колко венценосни властелини

и победи по хълми и долини!

Ти прекрати туранското коварство

И в прах превърна царство подир царство.

На славните дружини си водач,

не те смущава вражеският плач.

От теб далече злото черно бяга,

ръката ти царе на трона слага.

И твойто име е като печат

в Туран и Чин, познали що е ад.

Каквото вържеш, сам развързваш леко,

отвежда твоят царски път далеко.

Ти имаш всичко сам от този свод:

мощта на слон, богат и славен род,

и сила във желязната десница,

разбила тежко не една тъмница.

И ето че настъпи твоят час,

за да помогнеш на един витяз.

На целия Гударзов род, злобливи,

туранците налитат като диви!

Гударз и Гив, сега със зла съдба,

стоят пред теб с надежда и молба.

Ти знаеш колко ги ценя дълбоко,

по сан край мене те стоят високо.

И ти сега им помогни в бедата,

от мен ще имаш всичко за борбата.

Подобен удар май за първи път

към тях се е насочил като смърт.

Бижан за Гив бе истинска опора,

усеща вече старецът умора,

но с мойта почит Гив е обкръжен,

че той ми е съветник най-почтен,

и моето семейство го почита —

в беда и радост той за нас е щита!

Когато туй писмо получиш ти,

веднага с Гив към мене полети,

и ще започнем ние с теб веднага

една беседа искрена и драга.

Ще бъде много щедра мойта длан,

за да се върне пак при нас Бижан.

Не ще пожаля ни бойци, ни злато —

юнако, замини в Туран, когато

получиш всичко, за да зърна тук

отново славния Гударзов внук!“

Гив донася на Рустам писмо от Кей-Хосров

И щом писмото подпечата шаха,

от Гив най-благи думи прозвучаха.

Пое го той, че бе за него то

като най-скъпо пролетно писмо.

И тръгна с двайсет войни от двореца,

в молитвите прославяйки твореца.

Препускаше той в тръс за към Систан,

в пустинята замислен за Бижан.

По-бръз и от сокол Хирманд премина

и времето смали наполовина.

Летеше Гив, понесен надалеч,

в сърцето — болка като че от меч.

Но го съгледа някакъв патрул

и ехото повтори към Забул:

„Един витяз, незнаен юначина,

лети към нас със своята дружина,

за меча се държи във този бяг

и рее във простора боен стяг.“

Чул тази вест на своя дом от прага,

Дастан възседна коня риж веднага

и полетя героя белобрад:

„Навярно ще нападнат моя град!“

Ала видя, че туй е Гив, юнака,

взел своя меч в десницата си яка.

И пак помисли: „Що ли става там,

че го изпраща Кей-Хосров насам!“

Без сили сякаш беше Гив и бледен,

в гърдите си останал с дъх последен.

Поклониха се… След това Дастан

попита как е шахът на Иран!

Възкликна Гив: „Юнако белоглави,

с най-чудни думи шахът наш те слави!“

И му разказа той за свойта скръб,

лежеше във затвор синът му скъп.

„Нима не виждаш как от сълзи тежки

изгубих вече образа човешки!“

Внимаваше във думите му Зал,

усещаше и ярост, и печал.

И гостът за Рустам поде несмело:

„Дойдох при него аз по важно дело.“

Отвърна Зал: „Наблизо той ловува,

но скоро ще се върне да пирува.“

Прошепна Гив: „Ще тръгна в този час

писмо от Кей-Хосров му нося аз,

а ти ни чакай в своя дом сияен

да седнем трима в разговор омаен.“

А Зал: „Защо така се мъчиш ти самин

ще се завърне скоро моят син.“

И двамата потънаха в чертога,

че тъй им бе отсъдено от бога.

Но скоро Гив чу тропот на копита:

дойде Рустам със вярната си свита.

И щом остави своя славен кон,

Гив го посрещна с трепетен поклон.

И пак сълза подир сълза горчива

пътека издълбаха мълчалива.

Рустам видя, че той пламти от мъка

и неговата болка е сторъка.

И си помисли: „Ясно, ден суров

настъпи за Иран и Кей-Хосров“.

Пое в прегръдка Гив и без уплаха

попита най-сърдечно той за шаха,

за Тус и за Гударз, за Густехам,

за всички войни, непознали срам,

за храбрите Рохам, Шапур, Фархад,

Бижан, Горгин, що е от род богат.

Щом за Бижан спомена сам юнака,

баща му се наведе и заплака,

застена, зарида и каза там

най-чудните похвали за Рустам:

„Живей, водачо на юнаци славни,

опора на царете стародавни!

До дън душа ти ме зарадва тук,

когато за Бижан отрони звук.

На мъртвия ще върнеш ти душата,

на стареца — страстта и стремената.

Щастливи са иранските витязи,

привет ти пращат, твоят меч ги пази.

Едничък само моят син Бижан

в тъмницата линее окован.

Но как, кажи ми, вече стар и слаб,

да понеса съдбата като раб!

Аз бях баща и моят син бе чуден,

но ето че ме чака пътя труден —

без него, там изчезнал без следа.

Кой помни в моя род такваз беда?

И затова сега пред теб се мая,

не зная аз какъв ще бъде края.

Скръбта ме мъчи, плаче моят взор

и се смрачава синия простор.

Взе шахът чашата благословена,

що отразява цялата вселена.

На бог той дълго се моли самин,

Ормузд почете, месец фарвардин.

Напусна храма и дойде в двореца,

положи на главата си венеца,

във чашата се вгледа той за миг —

и там се появи светът велик!

Съгледа Кей-Хосров, че във Туран

лежи в окови моят син Бижан.

Тогава шахът ме изпрати тука,

пред тебе да се моля за сполука.

Измъчих се, в скръбта събирам вежди

и пак усещам някакви надежди —

че само твоят меч ще ме спаси

и с радост моя дом ще огласи!“

Замлъкна и въздъхна Гив дълбоко,

сълзи от кръв се стичаха жестоко.

Предавайки писмото, той изрече,

че и Горгин лежи затворен вече.

Пое писмото в огнен бяс Рустам,

ненавистта избухна като плам

и той прокле Афрасиаб — злодея,

че бе горчив на мъката елея.

Освен това той беше тъст на Гив,

а сам сестра му водеше щастлив

и Фарамарз наричаше я мамо…

А пък Бижан бе син на дъщеря му.

Така че Гив му беше като брат,

затуй Рустам изгаряше от яд…

Чу Гив: „Това решение ще взема:

седлото няма аз от Рахш да снема,

догдето не освободя Бижан!

Подобно буря ще влетя в Туран

и през окови, пламъци и дим

синът ти ще се върне невредим.“

Рустам устройва пир в чест на Гив

След туй в чертога на Рустам се спряха,

вълнуваха го думите на шаха,

че след като прочете всичко сам,

изтръпна от похвалите Рустам,

изречени с любов от властелина

за него, най-добрия юначина.

И каза: „Братко, ти бъди спокоен,

Хосров ни е показал път достоен.

Аз най-добре разбирам твойта скръб

и няма тук да ти обърна гръб,

че те ценя и зная, вдигнал ръст:

след всяко зло — ще се роди и мъст.

За Сиявуш воювах аз в Туран

и много дни се бих в Мазандеран.

А ето че сега и ти със мъка

донесе тука шахската поръка.

Запя за миг и радостта у мене,

но за Бижан сърцето ми пак стене,

че ми е тъжно да те гледам аз

измъчен за чудесния витяз.

Но както Кей-Хосров ми заповяда,

отново ще се спусна без пощада

и своята глава дори ще дам,

но ще измъкна своя внук оттам.

О, само от смъртта да се укрия,

тъмницата до камък ще разбия:

готов съм даже злато, име, сан

да дам без капка мъка за Бижан!

Ще взема меча и ще вдигна щита,

огрян от шахската звезда честита.

И в тайното подземие ще вляза,

да доведа отново тук витяза.

Ала три дена поживей при мен,

от славен пир да бъдеш озарен;

пий вино, яж сред мирис на алое

и всичко в моя дом ще бъде твое.

Три дни да минат в сладости и песни

за шаха, за витязите чудесни —

а след това през утринната степ

към шаха ще потеглим двама с теб!“

Гив се изправи и целуна там

ръцете и нозете на Рустам,

повтаряйки: „О, всепобеден вожд,

ти, покоряваш с доблест, слава, мощ.

Единствен ти събра под небосклона

най-ясен ум и силата на слона.

И твоята звезда да бъде вечна,

че ме спаси от мъката сърдечна!“

Когато всичко туй дочу Рустам,

на радостта повярва сякаш сам.

И мигом той слугите разтревожи:

„Да дойдат тук най-славните велможи!“

Гив, Заваре и Фарамарз с Дастан

приседнаха на чудния диван.

Понесена от звуците на саза,

една вълшебна фея се показа.

Започна танц. И виното блестеше.

Наблизо чанг унесено звънеше.

И много радост всеки осени,

догдето не изминаха три дни.

Рустам пристига при Кей-Хосров

Четвърта сутрин зазори в небето,

бе време с Гив да тръгнат през полето.

Рустам отдаде знак и проечаха

литаври и тръби към всяка стряха.

Събираха се там бойците вече

край пътя, що извиваше далече.

Тогаз Рустам надяна свойта броня

и мигновено метна се на коня.

Възседна Рахш със жезъла на Зал,

в броката румски той блестеше цял.

И слушаше как коня славен цвили

към небосклона със неземни сили,

готов да полети, подобно барс…

В Забул Рустам остави Фарамарз.

Избра със Гив най-славните бойци —

сто хиляди систански храбреци.

И с тях Рустам най-радостно замина

към трона превелик на властелина.

Щом столицата зърнаха те там —

дворецът шахски засия голям.

Полъхна леко вятър благодатен

да срещне като че юнака знатен.

Продума Гив: „Ще ида във двореца,

за да узнае шахът за храбреца,

що в този свят навред се е прочул,

а днес на Рахш пристига от Забул.“

„Бъди щастлив — Рустам след него рече, —

и шахът да не срещне злото вече!“

Отдалечи се бързо Гив напред,

от най-сияйно чувство бе обзет.

Пред шаха той застана със поклони,

възхвали го до тези небосклони.

Но той попита: „Где е Тахамтан?

И как пътува с мъка по Бижан?“

Отвърна Гив: „Велика е звездата

на шаха, що ни пази от бедата.

Рустам, когато твоя зов получи,

сърцето си за радостта отключи.

От думите ти беше озарен

и от надежда светла окрилен.

Той поводите с моите преплете,

поел щастлив към царя на царете.

Пристигнах пръв да потвърдя:

«Рустам е твой слуга и воин най-голям!»“

Възкликна шахът: „Ала где е този,

що защищава царските чертози?

Той ни обича, пазен от твореца,

ще го приема радостно в двореца.“

Отвърна Гив: „О, царю най-велик,

препуснах аз пред коня му за миг,

за да доставя тук вестта предрага

и да го срещнеш, както се полага.“

Пристигнаха жреци и ратоборци,

извика шахът всички царедворци,

сложиха в стремената крак до крак,

за да посрещнат чудния юнак.

Гударз, навъсил веждите си бели,

Фархад и Тус — безброй неща видели,

две трети от мъжете — юначаги,

със мечове в ръцете и с тояги, —

тъй както Кей-Кавус бе завещал,

поеха към сина велик на Зал.

Развеяните стягове плющяха.

Земята и небето в прах се сляха.

Посрещнаха Рустам във ясен ден.

От него всеки беше възхитен.

Могъщ, от коня слезе той тогава,

пое велможите да поздравява;

попита как е шаха, след това

го превъзнесе с трепетни слова.

И пак за миг възседнаха конете,

понесени към царя на царете.

Рустам почете своя шах с поклон

и си помисли пред самия трон,

че е достоен само този цар,

що е обичан като господар.

„Навеки — каза той — по божа воля

да украсяваш като лал престола.

Да бъдеш от Ормузд ти осиян,

към тебе да бъде милостив бахман.

През месец урдибих сияй лазурен,

пред погледа на Марс и на Меркурий.

А щом настъпи месец шахривар,

грижи се за войската в пек и жар.

През спандармузд пирувай мълчаливо,

че иде пролетта за всичко живо.

Бъди щастлив през дей и фарвардин,

над теб да не помръква свода син.

Да бъдеш надарен и благодатен,

когато тук азар пристигне златен.

А твоята съдба да е в абан,

подобно роб, под тежката ти длан.

Стадата ти да се множат, когато

мурдад света огрее като злато.

О, славни сине, властелине млад —

да бъде вечен над Иран хурдад!“

Той млъкна сред велможите събрани.

При себе си го Кей-Хосров покани.

И каза: „О, юнако на дълга,

да те отмине вражата ръка!

Ти всички тайни на света разплете,

но сам остана тайна за царете,

макар за тях да си избраник пръв —

Иран и мен ти браниш като лъв.

Рустаме, щом те видя, аз ликувам,

като че в други светове бленувам.

Кажи сега, дали са там добре

Дастан и Фарамарз, и Заваре?“

Рустам отвърна: „Царю на Иран,

за нас от мисли ти си завладян!

Живеят те, не знаейки уплаха,

защото тук не ги забравя шаха!“

Кей-Хосров пирува с иранските юнаци

За пир разцъфна шахската градина,

че тъй бе заповядал властелина.

Под сянката на цветоносен клон

поставиха в миг златния му трон.

И този кът, постлан с килими чудни,

засвети със звездите изумрудни

край славния и несравним престол,

засенчен от един юнашки ствол.

Не ствол — сребро и клонки-кехлибари,

със обеци от бисери прастари.

Наместо листи там на всеки клон

блестеше хризолит и халцедон.

И портокали грееха богато,

но бяха всички те от чисто злато —

като тръстики кухи до един

за мускуса и виното-рубин.

И мирисът върху престола златен

струеше като вятър ароматен.

Но ето че пристигна Кей-Хосров,

сияен под небесния покров.

Огледа той иранските велможи,

накичени с венци и скъпи кожи.

И гласовете им звучаха дивни,

бе всеки с пояс, обеци и гривни.

Седяха те до своя властелин,

облечени в брокат от Рум и Чин.

Лицата им — като лалета свежи —

изгаряха от трепетни копнежи.

Те пиеха за щастието свое

и пееха, и палеха алое

до оня миг, когато шахът сам

им даде знак да дойдат със Рустам.

Той бе решил с юнака най-могъщ

да поговори като мъж със мъж.

Така започна Кей-Хосров тогава:

„Юнако благороден, чест и слава!

Ти — щита наш, под твоите крила

сияят всеиранските дела.

Във столицата или надалеч

готов е да ни брани твоят меч.

Ти знаеш на Гударз за синовете,

как ги почита царят на царете,

съветите им колко аз ценя

във сладък пир или пък на война.

Аз се измъчвах, плаках мълчалив,

но кой ме чу, освен юнакът Гив!

Сега над него се изви бедата,

изгуби своя чуден син бащата.

И ако ти не ми помогнеш — кой

от теб е по-достоен в мир и бой!

Бижан в Туран сред врагове линее,

навярно няма дълго да живее!

Вземи каквото искаш, но иди

и този славен момък доведи.“

Рустам пръстта целуна в миг пред шаха

и пак похвали чудни прозвучаха:

„Ти грееш като слънце всеки час,

за да зарадваш всекиго от нас.

Ни гняв, ни нужда да изпиташ вече,

да гинат враговете ти далече!

Така ни осиява твоят лик,

че и праха от тебе е велик.

Зората с твоя нежен взор сияе,

луната шах такъв до днес не знае.

Ти победи, всели добри закони

и драконите в дън земя прогони.

Единствено да бъдеш ти щастлив,

на тоя свят съм аз все още жив!

И съм готов след всяка твоя дума

да полетя на своя дълг по друма,

понесъл стяга на властта могъща,

която в пепел всеки враг превръща.

Да се превърне въздухът на пещ —

за Гив едва ли ти Рустам ще спреш.

Врагът очите мои да извади —

ще продължа през кърви и прегради.

На шаха аз отдавам свойта мощ

и нямам нужда от бойци и вожд.“

Гударз и Фериборз, Шапур и Гив,

и още много там, в мига щастлив,

благословиха трепетно юнака,

разбирайки каква съдба го чака.

Наляха пак, изправи шахът стан —

наздравицата беше за Дастан!

Пи властелинът, благ от радостта,

че вече беше близо пролетта.

Рустам моли шаха да освободи Горгин

Разбрал, че е пристигнал исполина,

от тъмния затвор на властелина

Горгин писмо написа до Рустам:

„О, ти, що не познаваш в боя срам!

Дърво на славата си ти, вратата —

към милостта, наш щит — в борбата!

Страхувам се сега да те тревожа,

но ти си най-великият велможа.

Решила е съдбата този път

да угаси в мен слънцето и — смърт.

Завърши всичко моята десница

и чакам края в царската тъмница.

Във огъня да вляза съм готов —

да ме помилва само Кей-Хосров!

Да ме спаси от участта неверна,

от старостта, от тази дупка черна,

и подир тебе ще се втурна аз

във боя за нещастния витяз:

да го спася от лапите на злото

и да поема пътя на доброто.“

Рустам получи словото човешко,

прочете го докрай, въздъхна тежко.

Той знаеше: виновен е Горгин —

ала му дожаля като за син.

„Върни се! — заповяда на боеца. —

Предай това от мене на хитреца:

«Забрави ли как беше победила

пантерата коварна крокодила?

Ако над твоя разум е страстта,

ще дойде неминуемо смъртта,

а щом умът над чувствата владее,

в легенди твойто име ще живее.

Като лисица беше до Бижан,

но се намери в мрежи омотан.

Не заслужаваш ти, човече низък,

да се говори с тебе като с близък,

ала усещам, че достигна ти

на мъката до черните врати.

Звездата ти отново ще запаля,

макар че за глупците аз не жаля.

Врагът когато бъде победен

и дойде тук Бижан освободен,

ти ще излезеш радостен на воля,

че аз за милост шаха ще помоля.

Но не намеря ли в Туран витяза,

не мога от смъртта да те опазя.

Ще вляза пръв във боя най-суров,

по волята на бог и Кей-Хосров,

и ако тук не се завърна жив,

за своя син ще се разплаща Гив.»“

Стъмни се и звездите затрептяха,

Рустам не бе говорил още с шаха.

Но ето че отново зазори,

Хосров престола златен озари.

И в този ранен час пред властелина

покорно се представи исполина.

И промълви: „О, царю превелик,

сияе над земята твоят лик.

В оковите злодея се разкая:

за теб той иска да умре накрая.

И ако ти сега не му простиш,

от вярата ни ще го отвратиш.

Тоз, който не постъпи тук по разум,

от своя грях след туй ще е наказан.

Спомни си за Горгин, юнака наш,

на твоя трон той беше верен страж.

И много пъти срещу враговете

летеше смел за царя на царете.

Прости му ти сега с душа честита,

достатъчно е туй, що той изпита.“

Зарад юнака още в този ден

Горгин от шаха бе освободен.

Рустам стяга войската за поход към Туран

Попита Кей-Хосров тогаз юнака:

„С кого ще тръгнеш, дълъг път те чака?

Каквото искаш ти от мен вземи,

но победи в туранските земи.

Страхувам се, че царят от омраза

ще отсече главата на витяза.

От див вълшебник цар Афрасиаб

се учи и във злобата е сляп.

Ненавист ще му помрачи душата

и в миг ще падне на Бижан главата.“

Рустам отвърна: „Във земята чужда

сега от друго нещо имам нужда.

Ще победя туранците с лъжа —

защо пак меча тежък да държа!

Керван ми трябва, денкове със стоки,

рубини и подаръци високи.

И ще поема пътя за Туран,

да потъргувам, не е час за бран.

Със бисери, със злато и сребро,

аз ще спечеля битката с добро.

Килими и басми ми дай, брокати

за продан и подаръци богати.“

Повика шахът в този миг слугите,

за да отключат бързешком вратите

на древната хазна и дар голям

да поднесат на славния Рустам.

Ковчежникът донесе куп шевици,

развърза и една торба с жълтици,

и старият юнак погледна плах

пред тия чудеса на своя шах.

На сто камили вдигнаха товара

и още десет някой там докара

за бисерите, златото… И сам

хиляда войни си избра Рустам.

И каза: „А от славните велможи

ще дойдат тез, които тук предложа:

Горгин и Занг — звезди от две планети,

а Густехам — лъвът — да бъде трети.

Четвъртият е страшният Гораз,

по-смел от него не познавам аз.

Рохам, Фархад, що стана щитът наш,

един до друг да тръгнат със Ашкаш.

Избрах аз тези седем воеводи,

че славен стяг победно ще ни води.“

Пред път бе всичко притаило сили —

войници, воеводи и камили.

Рустам се отправя за град Хотан при стария турански юнак Пиран

Великият, безстрашният Рустам

на седемте юнаци каза там:

„Когато стражата извърши смяна,

ще се отправим към Туран с кервана.“

И щом пропяха първите петли —

литаврен звън града обиколи.

Въоръжен със ласо, меч и броня,

като чинар Рустам възседна коня.

Той пръв премина царската врата,

към шаха с чудни думи на уста,

последван от юнаците, войската,

готова да умре докрай в борбата.

У всеки воин — копие, колчан

и най-велика обич към Иран.

И ето ги туранските простори.

Рустам кервана спря и заговори:

„Войници, до граничната бразда

почакайте, без шум и веселба.

Дори да ме убият сред полето,

ни крачка не правете под небето.

Ала все пак бъдете тук готови,

че може би ще пламнат битки нови.“

Със седемте юнаци тръгна той,

хиляда пък останаха в покой.

За миг с велможите се преоблече

като търговец славен отдалече.

И не с брокати върху рамена,

а със палта от кожи и сукна.

Те влязоха в туранските предели,

кервана с чудни тъкани повели.

И цвилеше жребец подир жребец,

но между тях бе Рахш като венец.

На сто камили — чудо най-богато,

а пък на десет — бисери и злато.

За Тахмурес напомняше скъп рог

и той звучеше трепетен и строг.

Напредваше керванът към Хотан,

където управляваше Пиран.

Бе този град до границата стара,

дворец се мярна в степната омара.

Ала на лов бе славният мъдрец

и беше пуст красивият дворец.

И щом Пиран най-сетне се показа,

във тоя миг Рустам го забеляза,

насипа в златна чаша той ахат,

покри я със румийски скъп брокат,

два коня украси с такъми златни,

с елмази и неща невероятни,

предаде ги на коневод-боец

и тръгна към хотанския дворец.

Там каза: „О, юнако, в тежка бран

ти засия в Туран и във Иран.

Ти — смел герой и царствено прославен

по цялата планета нямаш равен!“

Пиран добре познаваше Рустам —

ала пред него бе търговец там!

И старецът го срещна със въпроси:

„Ти кой си? Откъде? Какво те носи?“

Рустам отвърна: „Аз съм твой слуга,

едва се влачат моите крака,

че — стар — се занимавам с търговия.

В Иран бе дълго моята сергия.

Но искам тук в Хотан да потъргувам,

че иначе — с какво ще съществувам.

Вървях със мисли аз обнадежден,

че ще простреш крилото си над мен!

Ще разпродам рубини и ахати,

коне ще купя, ще продам брокати.

От облака на дружбата ни тук

ще рукнат бисери с елеен звук!“

След туй боецът бисерите чудни

пред стареца изсипа… Изумрудни

напълниха те неговата длан.

И много благодарен бе Пиран

за думите, за двата коня чудо,

готови да се понесат най-лудо!

Пое в ръка той чашата сияйна —

от всичко радостта му бе безкрайна,

затуй покани своя гост самин

да седне на престола светлосин.

И каза: „Тук наблизо ще търгуваш.

От нищо няма ти да се страхуваш,

че всеки гост за нас е скъп и драг,

такъв дори не го докосва враг.

Иди и тук докарай ти товара,

където искаш — си построй пазара.

В дома на моя син се подреди,

като роднина ще ми бъдеш ти!“

Рустам отвърна: „На Хотан за слава

ще доведа кервана аз тъдява.

На думите ти вярвам аз всецяло

и ще търгувам смело отначало.

Ще видиш ти — кълна се в този час

от всички краища приказен елмаз;

търговец щом окажа се достоен,

ще си отида от Хотан спокоен.“

Пиран изрече: „Идвай със кервана,

ти ще търгуваш тука под охрана.“

Рустам докара призори товара,

развърза всичко и откри пазара.

И скоро се разчу, че от Иран

в Хотан е спрял един богат керван.

Вълнуваха се близки и познати

от този стар търговец на халати,

атлази чудни, приказни килими,

изгрели в цветове неповторими.

От сутринта със поглед светозарен

бе слънцето над този ден пазарен.

Маниже пристига при Рустам

Щом Маниже научи за кервана,

тя в град Хотан пристигна изтерзана.

И пред търговеца, прочут навред,

спря гологлава, тъжна, с образ блед.

С ръкав изтри сълзите си солени

и тъй продума с мъки спотаени:

„Труди се безпогрешно всеки ден,

от злато и ахати озарен!

Да те повика в час добър съдбата,

да не изпиташ в този свят бедата!

Купувай и продавай тук и там,

дано не видиш загуби и срам

на разума по стръмните пътеки!

Да бъде твоят край щастлив навеки!

Как е войската славна на Иран?

Къде е Гив, Гударз?… А за Бижан

известно ли е, че лежи в тъмница?

Кой воин ще му подаде десница?

Та мигар този момък превелик

тук ще изгние като мъченик?

Той страда, окован с вериги тежки,

подхвърлен там на мъки нечовешки,

в подземието черно на скръбта.

Угасва за очите му света,

от скръб по него вече сън не зная,

и може би ще дойде скоро края.“

Изплаши се Рустам от реч такава

и се развика, вдигна страшна врява:

„Поемай пътя си обратен пак,

аз не познавам никакъв юнак,

за Гив и за Гударз не съществувам

и, както виждаш, мирно си търгувам!“

Тя го погледна с укор и омраза,

заплака и такива думи каза:

„Дойдох при теб в най-скръбния си ден,

ала защо си толкоз груб към мен?

Щом не разбираш мойта несполука,

не ме гони сега поне оттука!

О, кой на нищия отказва дан?

Нима такъв се е родил в Иран?“

Рустам отвърна: „Дъщеря на злото,

хей, сатана, отивай си, защото

ще ми объркаш с приказки кантара,

всецяло съм погълнат от пазара.

Не ме засяга тъжен ли, суров

е твоят жребий. Страдай от любов!

А моята ръка ще си търгува.

И нека Кей-Хосров да си царува

далече, сред робините щастлив.

Аз не познавам ни Гударз, ни Гив.“

Но се смили над бедната жена,

слугите и донесоха храна.

Рустам със нея насаме остана,

и каза: „Разкажи за свойта рана.

Защо ми ти говориш за Иран?

За Гив и за Гударз? И за Бижан?“

А Маниже: „О, не бъди жесток!

Ще разбереш ти изворът дълбок.

Оставих за минута аз витяза,

че ти като надежда се показа.

Дойдох да те попитам за Хосров,

дали насам замисля поход нов!

Но ти като надзорник беше строг.

Или не се боиш сега от бог?

На цар Афрасиаб съм дъщерята.

Все още мойта плът е непозната,

дори и за деня, и за нощта —

а ето че линея в нищета

и прося тука хлебеца ечмен…

Защо ли бог е тъй жесток към мен?

Дали си срещал жребий по-нещастен?

И чува ли ме тоз, що е най-властен?

Бижан лежи във царската тъмница

и не съзира ни една звездица.

Лежи, в желязо тежко окован,

очаква в мъки своя край Бижан.

И затова сърцето ми линее,

а на сълзите ручеят се лее.

Ако се върнеш някой ден в Иран

и срещнеш ти Гударз, тоз вожд призван,

или отидеш на Хосров в двореца

и видиш Гив или Рустам храбреца —

предай им, че Бижан лежи в неволя,

за този славен воин аз се моля

на помощ да му дойдат през степта

и го спасят най-сетне от смъртта.“

„Княгиньо — каза той, — ти си елмазна,

но нека твойта скръб не е напразна.

Защо не пратиш знатните мъже

при царя със молба от Маниже?

И може би баща ти ще се трогне,

и на Бижан — витяза — ще помогне!

Страхувам се, че той ще се обиди,

ако замесен в делото ме види.“

Рустам повика своите готвачи

и им възложи само две задачи:

Да изпекат едногодишна дропла,

да я загърнат със лепьошка топла.

Като вълшебник, пръстен със ахат

положи там, бе пръстенът с печат. И каза:

„Отнеси сега храната,

че ти на страдащите си звездата.“

Бижан узнава за пристигането на Рустам

Пристигна тя до царския затвор,

наведе се над малкия отвор

и бързо спусна Маниже бохчата

на този, който носеше в душата.

Бижан бе изненадан и печален,

гласът му идеше унил и жален:

„Любима, откъде пристигаш ти?

Кой иска с таз храна да ме свести?

За твойта мъка станах аз причина

и по-добре ще е, ако загина!“

А Маниже: „Търговец от Иран

с кервана свой пристигна във Хотан.

Докара той рубини и ахати,

килими и коприни, и брокати,

че мъдър е, веднага се познава —

каквито искаш бисери, продава.

Човечен е, изглежда вече стар,

той край двореца построи пазар.

И сам ми даде блюдото вълшебно

и рече свято: «То ще е потребно

за твоя изгладнял страдалец млад,

щом иска още — пак тръгни назад.»

Бижан разчупи питата заветна

и сякаш пред очите му просветна.

Разтроши той и птицата варена —

и засия тъмницата стъмена,

че пръстен чуден се търколи там,

на който бе написано «Рустам»

със нежни букви, тънки като косъм.

Витязът беше като омагьосан:

дървото на света ли се разлисти,

или изгряха поривите чисти!

И се разнесе смях щастлив и громък,

ликуваше затвореният момък.

Побърка ли се изведнъж Бижан?

Та кой така се смее окован?

И Маниже реши: «Безумец само

така се смее в злото най-голямо.»

Попита тя: «Какъв е този смях?

Така да се държиш — това е грях!

Как може да се смееш в този трап?

Или забрави за Афрасиаб?

Кажи ми ти, дали пък не видя

на хоризонта радостна звезда?»

Бижан отвърна: «Всичко ще премине!

Иранският витяз не ще загине!

И ако ти сега се закълнеш,

че няма тайната да издадеш

и да ме хвърлиш във беди отново —

ще ти разкрие всичко мойто слово.

Известно е, че женската уста

не се затваря, не търпи юзда.»

Обидена княгинята изрече:

«Как туй да понеса? Не мога вече!

Защо ме мъчи още този свод?

Скръбта ми няма край, не виждам брод.

Аз ти отдадох всичко съкровено,

а ти все още се съмняваш в мене!

Роднините, баща ми, цял Туран

с презрение ме гледат за Бижан.

Венец от злато имах аз по-рано,

но зарад теб бе всичко поругано.

На тебе се надявах само аз —

но виждам, нямам нищо в този час.

О, боже, що ми повече остава:

Бижан във любовта ми се съмнява!»

«Така е, мила — рече той смутен, —

изгуби всичко ти заради мен.

Но всичко дава бог и бог го взима!

Сега ме чуй, страдалчице-любима:

в тъмницата изгубих своя ум,

ала със теб ме чака светъл друм.

О, този стар търговец на ахати,

що със храната чудна те изпрати,

е тук — да ме изтръгне от смъртта,

а всичко друго там е в хитростта.

Навярно бог над мен се е смилил —

и пак ще ми възвърне свода мил.

И ти, от грижите освободена,

ще се смириш с душа успокоена.

Иди и му кажи със радост плаха:

„Юнако! О, приятелю на шаха!

Бижан ти само можеш да спасиш.

Не си ли ти героя с коня риж?“»

Политна тя с поръка от витяза;

Рустам намери, всичко му разказа.

Разбрал, че във тъмницата Бижан

със нея споделил е тоя план,

че ден и нощ в неволя твърдо чака

ръка да му протегне някой в мрака —

той рече: «О, незнайна красота,

да бъде вечна в тебе любовта!

Ти за Бижан изпита много мъка,

повехна твойта младост във разлъка.

Кажи му ти: „Тъй бог е наредил,

владетелят на Рахш се е явил.

С добри дела той беше увенчан

в Забулистан, в Иран и във Туран.“

Но тайната със него споделила,

бъди все тъй внимателна и мила.

Дърва ти много струпай на грамада

и през нощта ги запали на клада.»“

Сияеха над нея висините,

изсъхнаха сълзите по скалите.

И тя със трепет полетя назад,

където той лежеше като в ад.

И рече нежно на Бижан: "До дума

изслуша ме Рустам и тъй продума:

"Рустам стои пред тебе в този час,

Бижан когото е зовял на глас.

А ти защо така скърбиш горчиво,

и гаснеш в нищетата мълчаливо —

кажи му: „Няма да изгниеш в гроба,

че като тигри ний горим от злоба.

Сега, когато те намерих тук,

от меча ми ще се отрони звук.

В земята ноктите си ще наточа,

ще хвърля камъка, при теб ще скоча.“

И още: „Щом нощта, подобно звяр,

се отърве от слънчевата жар —

огромен огън запали в простора,

за да не сбъркам пътя към затвора.“„“

От думите, що чу Бижан в тъмата,

по-радостно му стана на душата.

И към небето той нададе вик:

„О, всепрощаващ истински съдник!

Ти ми помогна тук да оживея.

Със праведна стрела срази злодея,

от подлеците с щит ме защити,

че колко аз се мъчех — знаеш ти.

Навярно ще се върна в края роден

и ще се видя най-подир свободен…

А ти, любима, планина от скръб

понесе зарад мен на своя гръб.

Отдаде ми сърцето си, душата

и най-последна стана на земята.

Заради мен остана без дворец,

без майка и баща, престол, венец.

Но ако аз от тази паст изляза

и видя пак на свода син елмаза —

ще правя туй, което каже бог,

ще вляза смело в боя най-жесток

и ще ти служа като шах достоен,

под сянката на любовта спокоен.

Вдигни отново тежкия товар,

но знай — сърцето ми ще имаш в дар.“

… Тя се запъти за дърва в гората,

пращяха сухо клони в тишината.

Бе още ясен слънчевият свод,

но сенките извиха хоровод.

До хоризонта слънцето достигна.

Войската на нощта напред се вдигна.

И сякаш че вселената безкрайна

се преобърна и превърна в тайна.

Подгонен бе денят от мрака чер,

остана само лунният фенер.

Проблесна огън в нощната мъгла

и запламтя нощта като смола.

В миг — звън — не бе ли чаша медна?

Или пък Рахш се носеше победно!

Рустам освобождава Бижан от царската тъмница

Рустам облече тежката стомана,

завърза своя пояс, взе колчана.

Погледна свода със душа честита,

от бог Яздан помоли за защита.

Той рече: „Искам да спася Бижан —

да ослепее всеки враг незван!“

И седемте юнаци той повика

да се подготвят за борба велика.

Поеха към нечуваното зло,

седеше всеки върху трон-седло.

Отпред — Рустам, пред погледа му — пламък,

огрял пред входа оня тежък камък,

захвърлен от небето изведнъж;

тъмницата съгледа този мъж

и промълви на своята дружина:

„За славния венец на властелина

ще стане камъкът на прах и дим,

от него входа ще освободим.“

Юнаците напуснаха седлата

и всеки се насочи към скалата.

Подхванаха я със ръце злочести,

но камъкът дори не се отмести.

Застанаха те, плувнали във пот,

пред чудото на този черен вход.

Тогава и Рустам остави коня,

със пояса пристегна свойта броня,

отправи към небето пак лице,

повдигна камъка като перце

и във леса на Чин го той запрати,

учудил и небето, и земята.

А след това извика към Бижан:

„Витязе, как си в черния зандан?

Ти можеше да имаш богослова,

ала взе чаша, пълна със отрова!“

Бижан отвърна тъй от полумрака:

„Дали бе труден пътят за юнака?

Но вече свърши моята беда:

вселенската отрова е вода!

Живях без хляб, без вяра във сърцето,

земя — желязо, камък груб — небето.

Единствено очаквах тук смъртта,

че беше непосилна в мен скръбта.“

Рустам продума: „Не тъгувай, стига!

Яздан разкъса твоята верига.

Сега, витязе, вдигнал рамена,

молбата ми към тебе е една:

бъди към своя враг великодушен

и винаги бъди ти благодушен.“

Бижан изрече: „Ти си тъй грижовен,

ала Горгин пред мене е виновен!

Не знаеш ли, юнако величав,

как ме подведе с хитрия си нрав!

Но само да съгледам аз лъжеца,

не ще го отърве дори твореца!“

Рустам възкликна: „Щом не слушаш ти

и твоята ръка ще отмъсти —

ще те оставя в тази черна яма.

Възмездието е беда голяма.“

Чул тези думи, тъжният витяз

от дън земята се разплака с глас:

„Забравих аз какво е светлината,

о, кой е по-нещастен на земята:

защо, невинен, да простя самин

жестокото коварство на Горгин!

Ала какво — прощавам му тогава

под сянката на твоя щит и слава.“

Тогава метна ласото юнака

и го изтегли — окован — от мрака:

той бе брадясал, гол, във прах и кал,

със дълги нокти, сякаш подивял.

А тялото му — в кръв и рани гнойни,

опасан от вериги многобройни.

Рустам разсече тежките халки

и те се пръснаха като трески.

И ето — пред търговеца омаен

Бижан и Маниже със взор сияен

се спряха тръпни, във поклон дълбок,

прославяйки го като господ-бог.

Слугите трепетно Бижан измиха,

със злато и коприна премениха.

След всичко туй в нозете на Бижан

Горгин се просна блед и изтерзан

и го помоли тъжно за пощада,

за този грях, що вече той изстрада.

Бижан усети жалост и тревога

и му прости, поглеждайки към бога.

Кервана натовариха за път,

че бе далече родният им кът.

Рустам възседна Рахш, след своя вожд

и другите се извисиха с мощ.

Керванът се понесе тих и плавен —

но беше вече час за бой преславен.

Камилите предвождаше Ашкаш,

в такова време той бе верен страж.

А на Бижан така Рустам продума:

„И вие с Маниже хванете друма,

а аз — забравил, що е сън, покой —

с Афрасиаб в нощта ще вляза в бой.

Такава битка тук ще оживее,

че утре цял народ ще му се смее!

След толкоз мъки в тази чужда степ

ще мине боят славен и без теб.“

Витязът каза: „Аз ще си замина,

ще отмъсти за мене исполина.“

Завръщането на Бижан и Маниже

Зарадва се чистосърдечно шаха,

че влюбените вече се прибраха.

Повика той край своя трон витяза

и момъкът сърдечно му разказа —

за мъките, за царския зандан

как в тежките вериги окован,

седеше той зад камъка небесен,

и още там — за пръстена донесен…

Внимателно го слушаше Хосров,

замислен за нещастната любов.

Сто рокли ослепителни, брокатни,

рубини и ахати, дрехи златни

му връчи шахът с трепетни слова:

„За твоята княгиня е това.

Обичай я, не се отнасяй строго,

че тя за теб понесе мъки много.

Бъди й предан, от любов — богат…

Нима не виждаш този кръговрат?

Едни издига той по върховете,

поставя ги до царя на царете,

а други пък захвърля във прахта.

До радостния смях върви скръбта.

Един, до вчера бил до небесата,

ще го запрати мигом в нищетата,

а друг, останал даже без подслон,

ще му даде венец, дворец и трон.

Съдбата е коварна, упорита,

какво е срам — тя никога не пита.

Но тя е силна във добро и зло,

безгрижна — върху звездното кресло.

Към златото не се стреми бездушен,

тръгни по твоя път великодушен.

Но где е този — златото презрял?

Дали е нейде… някога живял?“

Преданието аз разкрих правдиво:

каквото и до днес се знае живо.

Сега да хване саза мойта длан

за славния Гударз и за Пиран.

Епическата поема на Абулкасем Фирдоуси продължава с описанието на славния двубой между Гударз и Пиран — едни от най-старите и почетни юнаци на Иран и Туран.

Когато се съвзема от поражението, нанесено му от Рустам, туранският цар Афрасиаб нахлува в Иран и отмъщава за причинените му унижения.

Срещу туранците Кей-Хосров изпраща многочислената си войска. Веят се юнашките стягове. Цвилят чистокръвни коне. Слонове като планини тъпчат земята. На бойното поле пламват дванадесет двубоя, в които побеждават иранските юнаци. Сред загиналите туранци са такива именити витязи като Пиран, Барман, Хуман, Кахрап, убиецът на Сиявуш Горай…

След това поетът разказва за голямата война на Кей-Хосров против Афрасиаб. Отначало туранският цар се опитва да измами Кей-Хосров, като го накара да започнат мирни преговори, но шахът отклонява предложението. Започва битка, в която Афрасиаб търпи поражение, бяга и се укрива в своята крепост, но Рустам я превзема с щурм. Афрасиаб е принуден да се скита по разни страни и да търси помощ. Преследва го иранската войска, а царете на съседните страни отказват да му помогнат, страхувайки се от гнева на Кей-Хосров. Младият шах, преследвайки своя противник, преминава през много страни и градове.

Накрая скрилият се в пещерата Афрасиаб бива намерен от отшелника Хум и заедно със своя брат Герсива убит. Отмъстил за своя баща Сиявуш, Кей-Хосров престава да се занимава с държавните работи и изцяло се отдава на молитви. Недоволните велможи се оплакват на Зал и Рустам, които се опитват да уговорят шаха отново да се заеме с управлението, но Кей-Хосров отстъпва иранския трон на малко известния Лухрасп, следващия потомък на шахската династия.

Лухрасп има двама синове: Гущасп и Зарир. Гущасп иска от баща си да му отстъпи престола, но получава отказ. Напуска тайно Иран, заселва се в Рум (Византия), където живее под чуждо име и скоро се оженва за Катаюн, дъщеря на кесаря, която предпочела неизвестния чужденец пред най-именити женихи. За наказание баща и я изгонва от двореца и тя заживява с любимия си в малко село. Живеейки в забвение, Гущасп, по молба на двама бъдещи зетьове на кесаря, извършва много подвизи. Скоро той става най-прославеният човек на кесаря, отличава се във войната против хазарите и славата му се разнася по целия свят.

Обаче не след дълго в Рум пристига брат му Зарир; познавайки го, той го отвежда в Иран, където престарелият Лухрасп му отстъпва трона.

По време на царуването на Гущасп в Иран се появява пророкът Зардушт (Заратустра), шахът приема неговата вяра, заради което между Иран и Туран, където управлява Арджасп, избухва война. В станалите сражения се прославя Зарир, който бива предателски убит. Мястото на Зарир заема могъщият Исфандиар, син на Гущасп. Туранската войска е разгромена, а Арджасп избягва.

След извоюваните победи Гущасп изпраща Исфандиар в много страни с поръчение да ги склони да приемат новата вяра. Той постига редица победи и успешно изпълнява волята на бащата. По време на един пир у шаха иранският витяз Гораз оклеветява Исфандиар и бащата заповядва да го оковат във вериги и да го хвърлят в зандана.

Узнавайки за това, Арджасп събира нова войска и нахлува в Иран. Гущасп търпи поражение, скрива се в гората и слуша съветите на мъдреца Джамасп, който му предсказва, че туранците може да разбие само заточеният Исфандиар.

Получавайки вест за пристигането на Исфандиар на бойното поле, Арджасп отправя в Туран заловените трофеи и пленници, между които се намират и сестрите на Исфандиар.

В решителната битка Арджасп търпи пълно поражение, а Исфандиар взема в плен туранския витяз Гургсар. След победата се събира военен съвет, пред който Исфандиар дава клетва да нахлуе в Туран, да отмъсти на Арджасп и освободи от плен своите сестри.

Следва сказанието за седемте подвига на Исфандиар: той убива два вълка, големи колкото два слона; лъв и лъвица; дракон; вещица; вълшебната птица Симург, символ на мрака; преминава през сняг, навалял внезапно след тридневна буря; преплува с войската си огромна река. Преоблечен като търговец, Исфандиар прониква в крепостта Руиндиж и сестрите му узнават за неговото пристигане. По сигнал от запаления огън иранците се хвърлят на щурм към крепостта. Исфандиар убива туранския цар Арджасп и витяза Кахрам, командващ туранската войска. Започва поголовна сеч. Туран е разорен.

Юнашкият епос на Фирдоуси продължава със сказанието за Рустам и Исфандиар, в което систанският юнак Рустам, подведен от предопределението, убива Исфандиар и сам загива от ръката на брат си Шагад. Описанието на тази смърт е неповторимо по драматизъм и художествена сила.

Смъртта на Рустам

А чуй сега за края на Рустам,

какво прочетох за рода на Сам

в сказанието на Азад певеца,

живял във Мерв, на шах Ахмад в двореца,

където — стар — бил мъдър, златоуст

и знаел много книги наизуст;

освен това — легенди стародавни

за чудни битки и победи славни.

Родът на Сам той смятал и за свой,

затуй събрал предания безброй.

Аз ги прочетох — и със ново слово

ще ти разкажа за Рустам отново.

Да ме запази само още бог

и разумът да бъде мъдроок —

предците в песента ще оживеят,

преданията няма да изтлеят.

И да се знае — своя тежък труд

аз посвещавам днеска на Махмуд,

рубина на вселенската корона,

Иран, Туран и Хинд огрял от трона:

на шах Абулкасем — лъча велик

от образа на дневния светлик.

Наистина е славен той. След време

мълвата ще пониква като семе,

за да разказва тя за царствен лов,

за пирове, за битки, за любов,

и затова сега под свода син

е чест да зърнеш този властелин.

Аз чувам лошо и старея вече,

не ме държат нозете надалече.

Скова ме бавно гневната съдба,

измъчи ме плачевната съдба.

Но слънцето над мен гори отново

и пак се моля за Махмуд със слово,

каквото слушам в цялата страна

дори от хора със злочестина.

Не се нуждае той от лъст излишна,

дори забрави и мъстта предишна,

щом стана цар благочестив, но строг

към всеки, заменил с разкоша бог.

Той мъдреците в злото защищава,

но щедър, царството не разхищава.

Оставям спомен аз за него тука,

той крие за потомците поука,

тук — в тази царска книга-пантеон

на всички, що са раждани за трон.

Разказва тя за битки и победи,

за древни исполини и мобеди.

Във нея има вяра, мъдрост, ум —

към рая сочи истинския друм.

И всичко, що приема властелина

от нейните предания — градина, —

в добри дела след туй ще разцъфти.

Със тях той утре ще се възроди!

Напразно дните мои не отлетяха,

за стареца ще се погрижи шаха;

и неговата висша благодат

ще се запомни и от стар, и млад.

Но нека звънне саза пак умел

за туй, което от Азад съм чел.

Рустам и Шагад

И ето що научих от Азад,

как брата зъл погубил своя брат.

В дома на Зал живееше певица,

тя беше ненагледна хубавица.

Но скоро се сдоби с момче от Зал,

нов месец сякаш свода бе огрял.

Синът растеше, жаден за живот;

зарадвал Наримановия род.

Тогава мъдреци и астролози

напуснаха кабулските чертози

и от Кашмир потеглиха към Зал,

да видят що е бог предначертал.

В нощта те дълго гледаха звездите,

пресмятаха и с трепет във душите

узнаха оня скрит небесен знак —

на злото — за родения юнак.

На сутринта дойдоха при бащата:

„Разкриха се — подеха — небесата,

но нямат милост — продължиха те —

към радостта на твоето дете.

Щом твоя син изправи стан-топола

и се огледа с плам под ореола

на славата — преславният ви род

ще се лиши от този небосвод.

В Систан ще екне кървав плач до бога,

Иран ще пламне в злоба и тревога,

Ще се примесят сълзи, мъка, вой

и ще изгуби своя ден и той.“

От тази вест се натъжи Дастан

и рече пред лицето на Яздан:

„Творецо, чрез ръката ти могъща

отново свода звездосин се връща.

Показваш пътя ти на млад и стар,

ти си за мен едничкия олтар.

Летят под твойта воля светилата —

закриляй ти на твоя раб съдбата.

Да ни отбегне злото в този свят!“

И Зал нарече своя син Шагад.

Растеше юношата при бащата,

за него той бе като светлината.

А след това, безброй покани чул,

изпрати го при царя на Кабул.

Пред хубостта му всички се дивяха,

че сякаш пред юнака Сам стояха.

Намери царят в радостта покой;

за дъщеря си го ожени той,

за да премине във потомци славни

кръвта на двата рода стародавни.

Съкровища отвори и хамбари

и най-богато своя зет обдари,

обгърна го с горещи грижи низ,

като поникнал ябълков филиз.

А за Рустам се пееше тогава,

бе много стара неговата слава,

той вземаше и от Кабул налог —

чувал дирхеми — и бе вече срок

да дойде пак; ала потайно царя

започна със Шагад да преговаря,

че бе му брат Рустам, той — царски зет

и тука нещо май не беше в ред.

Но скоро — данъкът навред събраха,

на бедния и кожата одраха.

И се обиди на Рустам Шагад,

той злонавиди своя кръвен брат.

И тъй на тъста си продума тайно:

„От злото съм преситен аз безкрайно!

Как брат ми не изпитва капка срам

да ме обира най-позорно сам?

С Рустам сме вече чужди… И е време

последният си данък той да вземе.

Но как? Да го пленим, подобно звяр,

и да убием тук юнака стар!“

Сдружиха се, наведоха чело,

замисляйки нечуваното зло.

Но за мъдреца има и лазури,

кой сее вятър — ще пожъне бури.

Те цяла нощ прекараха в беседа —

как да постигнат своята победа:

„Ще го премахнем от света без жал,

да свърши този род, да плаче Зал.“

Тогаз Шагад на царя рече смело:

„За да изпълним свойто славно дело —

на пир повикай много храбреци,

да звънне руд, да чуем тук певци.

За миг ще вдигна уж най-гневна врява —

страхливец ще те нарека тогава,

за да се върна във Забулистан

и пред Рустам да падна изтерзан.

Ще се оплача аз и на баща си,

а теб подлец ще нарека в яда си.

Ще се обиди в този миг Рустам,

да търси мъст ще полети насам.

Ти изкопай по пътя му в полето

дълбоки ями… И без страх в сърцето

там копия и мечове сложи;

за всичко най-добре се погрижи,

така че остриетата лъчисти

да се покрият с клончета и листи.

Пет ями — да! Не, десет — по-добре!

Да бъдем сигурни, че ще умре.

Поръчай ямите на хора верни.

Случайно някой да не ни очерни.

Ще видим как, щом свършиш всичко ти

сам тигърът на тях ще връхлети.“

Послуша царят, не възпря глупеца,

събра на пир велможите в двореца.

Кабулските мъже дойдоха пак

и всеки край трапезата бе драг,

в ръката с чаша, а в душата с песни

от танца на робините чудесни.

И в най-безоблачния миг Шагад

така смути душите им със яд:

„Какъв позор да бъда с вас в двореца,

когато съм частица от венеца

на Зал, а там — Рустам е моят брат,

и всички сте ми роби в тоя свят!“

Тук царят се развика най-притворно:

„Хитрецо, стига! Лъжеш ти позорно!

Не си ти клон от Нариман и Сам,

и нямаш нищо общо със Рустам.

Ти само бил си им слуга най-низък…

И никой там не те е смятал близък!“

Изправи се почервенял Шагад;

напусна бързо царския палат

и към Забул пое с другари верни,

изригвайки проклятия най-черни.

Коварен, хитър, подъл — този мъж

при Зал със сълзи влезе изведнъж.

Зарадва се до дън душа бащата,

посрещайки го още на вратата.

Разпита го за всичко с трепет ням

и после го изпрати при Рустам.

Ръце разтвори отдалеч юнака,

съзрял го — умен, твърд, с десница яка.

„Наистина — той си помисли там, —

че лъвове са внуците на Сам!

Е, как е твоя тъст, как преживява,

той често ли за мене споменава?“

Шагад през сълзи тъй отвърна кратко:

„Не говори за него, мили братко!

Той бе добър към мен, благочестив

и бе до днеска щедър, милостив.

Ала пияница позорен стана,

ненавистта внезапно го обхвана

и своя гняв-стрела във мен заби —

пред целия Кабул ме оскърби.

Той викаше: «Дойде ми тук до гуша

Рустамовата дума да се слуша!

Та кой е — да му плащам данък аз?

Не искам да го знам от този час.»

И каза, че не съм на Зал аз син,

а син ли съм — то е за срам един.

Тъй викаше пред славните велможи,

че даже и небето разтревожи.“

Чул думите, Рустам се разлюти.

„За всичко — каза — ще си заплати!

Така венецът му ненавидях,

че ще се валя скоро той във прах.

От царя ти не се вълнувай вече —

ще хвръкне и главата му далече,

за да заплаче млад и стар в Кабул.

Теб утре ще направя цар в Кабул!“

Те седем дни пируваха, седяха

и всички думи срещу царя бяха.

За поход почна да се стяга той,

събра мъже, прославени във бой,

раздаде им седла, стрели и пики,

та град Кабул да покорят велики.

Но някак си пред похода голям

гневът бе поутихнал у Рустам.

И тук Шагад престорено му рече:

„Защо ли трябва пак да вдигаш меча!

Щом вест за теб се разнесе в Кабул,

ще трепне всеки, името ти чул,

и като гръм внезапен в ясно пладне

в прахта пред твоите нозе ще падне.

Навярно царят — вече изтрезнял —

се е разкаял, че те е ругал!

И ще изпрати дарове богати,

за да се върна в царските палати.“

Рустам отвърна: „Прав си, братко мой!

Защо ми е сега войска безброй?

Ще взема само конници стотина,

със Заваре при царя ще замина.“

Рустам и Заваре падат в ямите

Но царят бе изчадие на ада:

доведе той в крайградските ливади

за работа най-здравите мъже,

размери им той ямите с въже

и да копаят нареди сурово.

До вечерта там всичко бе готово

и тъй покрито, че ще кажеш ти:

за радост само този край цъфти.

Пристигнаха и вестоносци двама,

донесли за Рустам вестта голяма:

„Той тръгва без бойците си — орли,

посрещай го, за прошка го моли!“

Излезе царят плах Рустам да среща,

пламтеше в него злобата гореща,

но щом от края на Кабулистан

видя да се задава Тахамтан —

от коня слезе, сне смирен тюрбана,

да се събува мълчалив захвана

и плачейки с виновни сълзи, бос

пристъпи сам към страшния си гост,

Той падна пред желязната грамада,

повтаряйки куп думи за пощада:

„Пиян бе твоят раб — опиянен

от мисли, че за всичко е роден!

Прости на грешника, юнако славен,

да се завърне в пътя стародавен!“

Посипа той главата си със пръст,

стаил дълбоко чувството за мъст.

И воден от сърце великодушно,

Рустам му заповяда добродушно

тюрбана си да сложи на главата

и — кон до кон — да стъпят в стремената.

Вълшебен кът изгря край град Кабул.

Ливадите лежаха като тюл,

бродиран със потоци и дървета.

Неизброими бяха зверовете.

За отдих спряха пътниците тук.

Започна пир. Летеше звук след звук

от струните на сазове звънливи.

Танцуваха робините красиви.

Но вдигнал чаша, царят заговори:

„Богати са кабулските простори

с онагри на табуни и сърни,

препускащи из тези равнини.

Безбройни са и нашите кошути,

газелите ни също са прочути,

но никой не е стрелял в тази степ,

запазена единствено за теб.“

Най-искрено Рустам се развълнува,

събуди се страстта да половува,

че бе отрада всеки чуден лов

за мъките сред този свят суров.

Освен това от векове далечни

кой е проникнал в тайните предвечни!

И кита в дълбините, и лъва,

и тигъра в крайблатната трева,

и мишката, и мравката в степта

са равни пред очите на смъртта.

Да му дадат юздите заповяда,

да пуснат и орлите заповяда.

Възседна Рахш, взе своя лък крилат

и се понесе, гонен от Шагад.

И Заваре се втурна през шубрака,

че винаги бе близо до юнака.

А воините се пръснаха без страх,

не знаейки какво лежи пред тях.

Рустам и Заваре летяха смело,

но… стигнаха Шагадовото дело.

В миг Рахш забави своя равен тръс:

миришеше на разкопана пръст.

Приклекна леко, сви се с болка няма

и прелетя изровената яма.

Тук мирис нов усети над степта,

изцвили той, копита впи в пръстта.

Намеси се сега без ум съдбата:

гневът издигна на Рустам ръката,

камшикът блесна зъл… и за беда

по шията на коня изплющя.

И Рахш пред ямата се разтрепери,

поглеждайки дано се път намери.

Но хлътнаха нозете му — и там

той полетя, последван от Рустам,

към пиките и мечовете страшни,

насочени със остриета прашни.

Спасението бе една мечта.

От всичко най е лоша подлостта…

А конят продължаваше да цвили,

събудил и в юнака сетни сили.

Рустам убива Шагад и умира

Рустам се вдигна в кървавия ад

и забеляза на брега Шагад.

От погледа му той разбра тогава

кой го доведе до смъртта лукава.

И каза: „Хей, подлецо, злостна твар,

защо погуби своя брат по-стар?

И всичко зарад тебе ще загине.

Но няма бог така да те отмине!“

Шагад отвърна: „Само черен страх

ти всяваше у хората и грях.

Възмездието, братко, съществува.

Ти цял живот се би, граби, пирува,

и затова, геройо на Систан,

ще се преселиш днес у Ахриман!“

И царят спря до ямата дълбока.

Замръзна той пред гледката жестока:

на дъното лежеше в кръв Рустам,

и пак бе като страшен лъв Рустам.

Започна царят: „Гостенино славен,

защо си в тази яма изоставен?

Какво се случи? Бог да бъде с нас!

Знахари най-добри ще викна аз.

И може някой да те излекува,

та моето сърце да не тъгува.“

Най-славният юнак изправи стан:

„Подлецо, ти си жалък и презрян!

И няма да намериш лек за мене,

душата ти с лъжи напразно стене.

Умира всичко… Времето лети.

Над всички меча звездосин блести.

Рустам как може да остане вечен,

щом беше и Джамшид на две разсечен.

Блестяха Феридун и Кей-Кубад —

а где са днес? Прах само в този свят!

Сияеше и Сиявуш витяза —

Горай за миг главата му отряза.

Ирански славни синове те бяха.

Прославени във боеве те бяха.

И после — що? Като последен лист

аз бях последната им летопис.

Синът ми Фарамарз сега остава

за мойта черна смърт да отмъщава.“

А след това изрече към Шагад:

„Край. Аз умирам. Няма път назад.

Витае в паметта ми страшна мъка,

но, моля, дай ми две стрели и лъка.

Страхувам се, че може някой лъв

да ме разкъса приживе със стръв,

щом ме съгледа в ямата дълбока,

оставен от съдбата си жестока.

Та затова ми трябва лък сега,

да е спокойна моята ръка.

И ти, Шагаде, изпълни молбата,

а щом умра, ме зарови в земята!“

Шагад подаде лъка на Рустам,

напрегна тетивата той едвам,

а брат му се усмихваше ехидно,

че бе щастлив от делото обидно.

С усилия за миг неимоверни

Рустам опъна тетивата черни.

И тук Шагад потрепна като жар;

побягна той зад близкия чинар,

със ствол непоклатим и многодетен,

издигнал към небето връх приветен;

зад него се прикри като зад щит,

безбожен, злонамерен, ядовит.

Рустам със всички сили тетивата

присви и пусна в миг стрелата.

И стана сякаш чудо в този свят:

прониза тя чинара и Шагад,

що изпищя с последен дъх в сърцето.

А брат му се обърна към небето:

„Благодаря ти, боже многолики,

че твоите дела са тъй велики!

И в края на юнашката съдба

до теб достигна моята молба,

и ти неотмъстен не ме остави —

затуй отново моят глас те слави!“

Замлъкна той, остана ням и глух.

Напусна го безсмъртния му дух.

А Заваре в един окоп съседен

с най-верните бойци издъхна бледен.

Зал узнава за смъртта на Рустам и Заваре

Един от тях по чудо не умря;

на кон, пеша в Забул се той добра.

И падна пред бащата в скръб голяма:

„Загина твоят син във вража яма —

и Заваре, и целият отряд…

Предателство! Аз сам поех назад.“

Заплакаха в Забул с тъги безмерни,

проклинайки изменниците черни.

Разкъса Зал кафтана от брокат,

със пепел се посипа и нерад

зави: „Какво със мен — бащата — стана?

Не плащ копринен — дайте ми савана!

Рустаме мой! О, слоне вездесъщ!

О, Заваре! Ти, драконе, могъщ!

Да е проклет навеки тук и горе

тоз, що изтръгна ствола ни из корен!

Как можех да допусна, че Шагад

ще крие мъст, и то към своя брат!

Не помни никой в цялата вселена

лъвът да е загинал от хиена.

И от лисица… Как можа Рустам

на думите им да повярва там?

Защо не сложих кости във земята!

Защо ли надживях така децата!

Защо живея още? Кой филиз

ще се превърне утре в кипарис?

Къде сте, синове, край мен до вчера!

Извикайте, за миг ще ви намеря!“

Войска със Фарамарз изпрати Зал,

да отмъсти в Кабулистан без жал

и да докара тук Рустам мъртвеца,

що беше се завръщал все с венеца

на славата, а днес лежеше ням.

Сина му не намери никой там,

пред страх от мъст за този, що убиха,

кабулците в пустинята се скриха.

Витязът млад излезе край града;

видя за миг на ямите пръстта,

отсякоха сандалови дървета,

сковаха скели, пуснаха въжета.

И Фарамарз — синът-сирак — едвам

от ямата извади с плач Рустам.

Извика, падна със сърце замряло,

щом зърна в рани царственото тяло.

Да ги зашият заповяда той.

Да го умият заповяда той.

Напръска го със камфор и шафран

и го прекади с амбра и тамян.

С балсам поля китайската коприна,

пови със нея бавно исполина,

дочувайки глух плач и от войската,

когато му покриваше брадата.

На два престола той не се побра,

че бе чинар от царствена гора.

От черен абанос ковчегът беше,

в резба изкусна целият блестеше,

и с чудна амбра, мускус и смоли

замазаха му всичките ъгли.

Изваден бе сред мъката жестока

и Заваре от ямата дълбока.

Умиха го, повиха го в атлаз

и до Рустам го сложиха тогаз.

А след това в гората с болка люта

нарязаха дъски за два табута.

И от Кабул до горд Забулистан

се вдигна стон, заплака цял Систан.

Припадаха край пътя всички хора,

разбрали за смъртта и за позора.

Прославените храбреци на шаха

ковчезите на рамена крепяха.

Два дни на път не ги свалиха те,

долавяйки как мъката расте.

Ридаеха полета и долини,

ридаеха и небесата сини.

Скъп мавзолей за славния юнак

издигнаха до облаците чак,

с венци от злато, с пламък изумруден,

где спеше той съня си непробуден.

През тези дни ридаеха навред,

че всеки бе от мъката обзет.

А розите навън цъфтяха вече.

Пристигаха с букети отдалече

иранците и плачеха със вик:

„Юнако славен, ти бе най-велик!

Сега безгрижно кой ли ще пирува?

И от кого врагът ще се страхува?

Ръката, що ни радваше със дар,

изстина. Догоря и твойта жар.

И нека да приеме бог накрая

най-чистозвездната душа във рая!“

Щом край Рустам се извървя народа,

затвориха и заковаха входа.

Зазидаха и Рахш с последен стон,

изсекли в камъка — юнак на кон.

А, ти! Какво очакваш от небето?

Върви и се повтаря битието.

Да бъде от желязо твоят стан,

ще те прекърши злият Ахриман.

И затова — твори добро, сърдечен,

за да постигнеш утре рая вечен.

Фарамарз убива кабулския цар

Почел Рустам, синът изправи ръст

и тръгна към пустинята за мъст:

най-първо бе отворена хазната —

той заплати достойно на войската,

а след това под звън на барабани

поведе в поход войните избрани.

Далече бе Кабул, но в пролетта

той като черен облак налетя.

И щом научи царят от Кабул,

че идва властелинът на Забул —

напред поведе своите дружини,

прах вдигнали до небесата сини.

Проблясваха из пътя шлем до шлем,

а слънцето изчезваше съвсем.

И ето че се срещнаха войските.

От гръм железен трепнаха звездите.

Прахът прерасна в цяла планина;

изчезна лъв, обърка се сърна.

Небето и земята отдалече

не можеха да разпознаят вече.

Летеше Фарамарз без страх пред строя,

отсреща и врагът започна боя.

Разсичаше чак до седлото той.

Но всичко спря. Нададе царят вой,

Със здраво ласо в миг го заловиха.

Бойците му безпомощни се скриха,

че бяха първи само в подлостта,

в капаните им беше смелостта.

И как убиха те цвета на Хинд!

И как затриха те цвета на Синд!

Земята бе от кърви напоена

и нямаше душа успокоена.

Децата и любимите жени,

и майките — те мъчеха с войни…

А царя, цял във кърви, върху слон

привързаха и в близкия район

докараха, където с вълчи ями

Рустам и Заваре без жал измами.

Доведоха и царските роднини,

баща му, братята му юначини,

децата на подлеца властелин —

и ги одраха живи до един.

А него — там над ямата позната —

обесиха надолу със главата.

Запали Фарамарз огромна клада,

та всичко да изтлее без пощада,

на прах и пепел да се разпилей —

ливадата, убиецът — злодей.

Тъй Фарамарз изпълни свойта мъст:

Кабулистан разпъна той на кръст.

И върху трона скъп на властелина

провъзгласи за цар един роднина.

Родът на царя бе изкоренен,

трепереха от него нощ и ден.

Но ето че веднъж с лъчите първи

той си замина, след море от кърви;

кабулците, с разкъсани одежди,

ридаеха, не виждайки надежди.

Ридаеха и тези, що назад

вървяха, сякаш идвайки от ад.

Рудабе полудява от мъка по Рустам

В Забул една година всеки плака

за страшната кончина на юнака.

Веднъж продума Рудабе на Зал:

„Светът такава скръб не е видял!

Душите ни до смърт са наранени.

Плачи за синовете ни рождени!“

„На бог се довери — отвърна той, —

все някой ден ще ни дари с покой!“

А майката към него гневно рече:

„Аз няма нищичко да хапна вече,

за да умра от мъката-пелин.

Тъй може би ще срещна моя син!“

Тя седем дни не сложи хляб в устата,

все за Рустам си мислеше горката.

Посърна от глада, от този мор —

изсъхна и загуби своя взор.

Робини три се грижеха в скръбта

на себе си да не посегне тя.

Но стана тъй, че в мъката злодумна

разсмя се Рудабе; и бе безумна,

когато в кухнята се беше свряла;

намери там една змия умряла,

издигна я със своята ръка

и щеше да я изяде така,

ако робините не бяха близко,

да я спасят в безумието низко.

Където тя седеше цели дни,

донесоха напитки и храни.

Тогаз започна да яде наяве,

главата си подложи на възглаве

и се унесе в благодатен мрак.

Събудена, тя беше с разум пак.

Поиска още ястия тогава

и скоро всичко взе да получава.

На Зал продума: „Ти си ми глава,

премъдрост крият твоите слова.

А този, който себе си терзае,

в кръга единствен на скръбта витае.

Умря той… Ала своя син любим

ще стигнем ние в пътя му незрим.“

За бедните хазната тя разтвори

и тъй пред бог с надежда заговори:

„Ти, който бдиш над този свят голям,

прости за греховете на Рустам!

Вратата светла отвори накрая

и за доброто приеми го в рая!“

В Иран престарелият шах Гущасп отстъпва трона на Бахман, син на Исфандиар, който нахлува в Систан и оковава Зал във вериги.

На помощ от областта Буст идва сина на Рустам — Фарамарз. По време на боя пясъчна буря ослепява систанците и те претърпяват поражение.

Бахман заповядва да обесят Фарамарз. Така завършва цикълът от сказания за систанските юнаци и започва въведението към историческата част на поемата.

Наследник на Бахман е дъщеря му Хумай. Според зороастрийските обичаи тя едновременно била и жена на своя баща и родила от него син, наречен Дараб, когото не искала да допусне до престола, и затова заповядала да го поставят в сандък и да го хвърлят в реката. Беден занаятчия го открива, отглежда принца, който по-късно извършва редица славни подвизи и бива приет в двореца като наследник.

Заемайки престола, Дараб разбил разбунтувалите се араби, а след това се втурва към владенията на Рум (Византия), където разгромява Файлакус и взема за жена неговата дъщеря Нахид. Но след завръщането си в Иран, Дараб изпраща жена си в Рум. В дома на своя баща тя ражда знаменития Искандер, осиновен от Файлакус.

В Иран Дараб се жени втори път и му се ражда син Дара.

Скоро между Рум и Иран пламва война. Искандер печели три блестящи победи, а Дара бива убит от своите приближени. Искандер заема иранския престол, като предварително взема за жена дъщерята на Дара Раушанак. След това той извършва редица походи, сключва примирия. След много бойни подвизи Искандер се завръща във Вавилон, където умира.

В образа на Искандер Фирдоуси рисува Александър Македонски. Исторически Дара е Дарий III.

След убийството на Дара иранската шахска династия се продължава от великите сасанидски владетели, по името на Сасан, синът на Дара. Поетът обръща по-голямо внимание на шах Ардашир Бабакан, прапраправнук на Бахман, син на Исфандиар. В края на своето царуване Ардашир Бабакан предава престола на своя син Шапур.

На някои от следващите шахове Фирдоуси отделя много страници и подробно описание, а на други посвещава само няколко десетки двустишия (бейти). Нашироко поетът разказва за царуването на Яздигерд III и неслучайно този жесток цар бил наречен Грешника.

Синът на Яздигерд III, Бахрам V, е героят на следващото сказание. Когато Грешника бил убит от морско чудовище, иранските велможи възприемат смъртта на шаха като божие наказание, те не искат новият шах да бъде негов наследник и затова предложили на Бахрам да възглави войската, а те да се заемат с управлението на страната. Умният и образован Бахрам ги убеждава, че той ще управлява страната честно и разумно, и признава, че баща му е бил изверг.

В сказанието за Бахрам се разказва за срещи на шаха с хора от различни съсловия, за неговите безбройни приключения. Веднъж Бахрам вижда лъв, разкъсващ онагра, и пронизва със стрелата и лъва, и онаграта, за което бива наречен Гур, т.е. — на фарси — „онагра“, а в превод — „диво магаре“. И така Бахрам V станал Бахрам Гур (Бахрам Дивото магаре).

Бахрам Гур

Бахрам Гур и Кабрай шахът забранява да се пие вино

Поиска вино шахът, станал рано.

С велможите, от род и от коляно,

в двореца спря и някакъв витяз,

донесъл рози, ябълки, елмаз,

и нарове, и ароматни дюли —

навярно от съседните аули.

Любезно го покани шах Бахрам

и гостът сред мъжете седна там,

почел престола със поклон достоен.

Кабрай се казваше дошлият воин.

И бе щастлив, взел златния потир,

сред този ранен, ала сладък пир.

Искреше сокът, чашите звъняха

единствено за здравето на шаха.

„О, властелине — каза той, — безкрай

ме озарявай… Казвам се Кабрай.“

Той чашата пое с ръка блажено

и я изпи до дъно мигновено.

И още седем чаши пресуши

пред смаяните взори и души.

Сбогува си витязът и замаян

си тръгна подир този пир отчаян.

Подгони коня право към степта,

че огън сякаш тлееше в гръдта!

Усети, че душата му е жадна,

видя ливада — за почивка хладна

от коня слезе; и под кипарис

заспа унесен сред простора чист.

Но черен гарван прелетя тъдява

и изкълва очите му тогава.

Слугите го откриха като луди,

разбрали; няма той да се събуди!

Заплакаха, проклеха в тази шир

и виното, и златния потир.

Пак стана шахът. В чудния дворец

така продума царският мъдрец:

„Очите на Кабрай във сън неверен

били извадени от гарван черен!“

Бахрам се вцепени, скръбта познал,

за младия витяз усети жал.

И каза да се разгласи далече:

„Иранци, никой да не пие вече!

За тез, що имат над ума си власт —

на виното забрана слагам аз.“

Младият обущар и лъвът шах Бахрам разрешава да се пие вино

Година цяла оттогаз измина

и имаше ли пир у властелина,

то само чанг звучеше и барбут

за славата на някой шах прочут.

А момък-обущар, като зорница,

се бе оженил за една девица.

Но немощен бе там… женихът млад.

За майка му светът бе станал ад.

Тя малко вино в къщи бе укрила,

извика своя син и каза мила:

„Ти седем пълни чаши пресуши —

и своята девица утеши.

Добър е рудникът, но рудничаря

на свойта кирка само има вяра!“

Изпи той виното… И вдигна стан.

От силно чувство беше обладан.

Срамът премина, отлетя тъгата.

Замахна той, проби с ръка вратата.

Трудът му беше радостен и лек,

дори гранитът бе за него мек.

Но хората внезапно изпищяха:

най-страшен лъв от клетката на шаха

се бе измъкнал мигом. На момчето

до колене му бе сега морето.

Затича се, възседна го велик,

ушите му — юзди — опъна в миг.

Ала добре, че беше сит беглеца,

неспирно той препускаше с храбреца,

догдето изуменият пазач

го търсеше и стенеше от плач.

Но, боже? — изврещя подобно яре:

обязден бе лъвът като магаре.

Слугата се понесе към Бахрам,

разкри му всичко, дишайки едвам.

Седеше шахът тръпен, с устни бледи,

извика най-прочутите мобеди

и каза: „Проучете кой е той,

дали не е пък някой млад герой,

от род известен, със деди витязи,

в езда за да препуска като тази!“

И майка му откриха мъдреците,

разпитваха я, гледаха звездите.

За нищо славно не узнаха те.

Пред шах Бахрам тогава тя дойде

и го възхвали топло и сърдечно:

„Живей, бъди ни, царю, слънце вечно!

Синът ми се ожени много млад,

не бе му всичко ясно в този свят:

та копие не става от тръстика.

Угасваше жена му бледолика…

Но с чудно вино аз го укрепих —

преди година още го укрих.

Заруменя той, свърши своя пост,

кечето се превърна в яка кост.

В рода му има само обущари,

това са техните заслуги стари!

От виното изправи рамена.

Прости ми, царю, тежката вина.“

Разсмя се шахът: „О, съдба несвестна

навред да стане повестта известна!“

И нареди: „От днес да пие всеки,

сега и утре, вдругиден, навеки!

Но толкова, че — яхне ли той лъв —

между ездачите да бъде пръв!“

Възкликна той сред шахските палати:

„Велможи в златосвилени брокати!

Започвайте, ала на всеки пир

мислете и за здравето подир.

Най-важното е туй: след веселбите

навреме — и добре да се наспите.“

Сказанието за Бахрам Гур е изпълнено с много такива нравоучителни разкази, чийто философски подтекст отразява схващането на поета по важни морално-етични и обществено-политически въпроси.

След Бахрам Гур иранския престол заемат малко известни шахове. Настава време на ожесточени войни с ефталитите — чергарски племена, влизащи в състава на хуните.

В плен у ефталитите изживява своята младост и шах Кубад, чието царуване било ознаменувано (в началото на VI в.) с въстанието на народа под водителството на Маздак.

Маздак

Сега ще ви разкажа за Маздак,

човек разумен, учен и всеблаг.

Настойчиво, сладкоречиво, властно

той шах Кубад съветвал всекичасно.

И направлявал царските дела,

и осиявал царските дела.

Голяма суша бог Яздан изпрати,

гладуваха и бедни, и богати.

Не се показа даже облак бял,

Иран и сняг, и дъжд не бе видял.

Събраха се иранските велможи,

че злото вече взе да ги тревожи.

Маздак им рече: „Само шах Кубад

ще ви спаси от този огнен ад.“

Той влезе във двореца стародавен

и промълви: „О, господарю славен!

Дали ще има отговор за мен,

ако попитам нещо натъжен?“

„Кажи — отвърна шахът, — твойто слово

ще ме зарадва може би отново.“

„Ухапан от змия — поде Маздак, —

пред взора му припаднал вече мрак,

а друг в вълшебно биле там стоял,

но капка на страдалеца не дал.

Реши сега: в кого е тук вината:

в ухапания, в другия, в змията!“

Възкликна шахът: „О, какъв човек,

тоз е убиец, що е имал лек!

Да се намери, сам ще се намеся

и на площада аз ще го обеся.“

Щом тези думи чу Маздак от шаха,

отиде при мъжете, що стояха

посърнали, и рече: „В този час

на шах Кубад разказах всичко аз.

Вървете си сега, а утре рано

ще бъде делото ви увенчано.“

Отидоха си и дойдоха пак

отчаяни, смутени пред Маздак.

Той ги посрещна със надежда плаха

и тръгна към покоя тих на шаха.

С поклон изрече: „Господарю наш,

ти си разумен, на страната-страж!

Сияе туй, което отговори,

ти сякаш че врата пред мен отвори.

Ако все пак ми позволиш отново,

пак ще попитам нещо с кратко слово!“

„Кажи — отвърна шахът, — всеки миг

със тебе ми се струва по-велик.“

Маздак продума: „О, бъди навек!

Да кажем, че е окован човек.

Без хляб, с верига на десница слаба,

а някой явно му отнема хляба.

Как този егоист да се накаже,

когато е богат и умен даже?“

Продума шахът: „Заслужава смърт,

че му е страшен в мъката грехът.“

Маздак целуна мигновено пода.

Сияеше навънка небосвода.

Извика той към млади и към стари:

„Хей, тичайте към царските хамбари,

вземете колкото ви трябва жито

и си идете със сърце честито.“

Отдаде им и своите дирхеми,

че бяха глухи от глада и неми.

И хората се втурнаха напред,

и всеки гладен бързаше без ред

да загребе поне една кривачка,

че беше му дошло до умирачка.

Доносници разказаха на шаха

за чудото, което те видяха:

за оня — край хамбарите — орляк,

че е виновен за това Маздак.

Извика го Кубад, присви десница:

„Защо се граби моята пшеница?“

„Бъди безсмъртен — той отвърна умно,

а всяко твое дело — най-разумно.

На хората разказах твойто слово,

то бе за тях и трепетно, и ново:

човек ухапан от змия лежал,

друг своето лекарство не му дал.

За него чуйте що изрече шаха

и думите му страшно прозвучаха:

«Когато някой от змия умира

и друг със лек край него се намира —

да се обеси черния злодей,

не дал му помощ с чудния елей.»

За гладните да мисли всеки цар,

не се нуждае ситият от дар.

Ще разбере, аз вярвам, властелина,

че трона не е само за малцина.

И щом гладува всеки сиромах,

под ключ да криеш житото е грях.“

От мрака сякаш че Кубад изскочи,

Маздак по пътя честен го насочи,

с въпросите си, що зададе там;

и в отговора беше шахът прям.

По пътя на пророци и мобеди,

под слънцето на техните победи,

пое Кубад, поведен от Маздак,

що беше по-велик и от юнак.

И ето част от думите му славни:

„Светът е общ и всички ний сме равни.

Не трупайте богатства, от разкоша

се откажете, алчността е лоша.

Да стане този купол справедлив,

не трябва никой да е саможив.

Богат и беден — всеки е достоен

да има меч, жена и дом спокоен.

Светата вяра аз ще понеса

и ще огрея всички небеса.

А който не приеме мойта вяра,

ще го накаже господ с пълна мяра.“

Бедняците при него първи спряха,

и стар, и млад словата му шептяха.

Каквото имаха — един на друг

раздаваха, на бедността напук.

Прие учението и Кубад,

решил — да има радост в този свят —

и туй: да оглави Маздак жреците.

Та кой е шах! — мълвяха мъдреците.

Прииждаха в дома му още хора,

че славата му раснеше в простора.

Повтаряха словата му навред

богат и беден, воин и мобед.

Учението на Маздак довежда до народно въстание, потушено жестоко от Хосров, който наскоро след това заема престола, но против него се опълчва сина му Нушзад. Метежниците са разбити, а Нушзад загива в боя.

Много места от сказанието за царуването на шах Ануширван(Безсмъртния) са посветени на беседите му с мъдрия везир Бузурджамир(Бузурджмихр), който му разказва две версии за създаването на шахмата.

Съгласно първата от тях, индийски раджа изпратил на Хосров Ануширван шахмат с молба да разгадае правилата на играта. Мъдрият Бузурджамир се справил с тази задача, но в отговор сам изпратил таблата, чиито правила индийците на свой ред не могли да разгадаят.

Другата версия гласи, че в Индия по време на междуособни разпри един от претендентите за престола, попадайки в обкръжение, умрял от жажда. Брат му, с когото се водела борбата за власт, заповядал да се изобрази това събитие във вид на шахматна игра, за да се оправдае пред майка си и да докаже своята невинност в тази трагична история.

Абулкасем Фирдоуси разказва как е била преведена от санскритски на пехлевийски (средноперсийски) език съкровищницата от басни и притчи „Калила Димна“ (древноиндийската „Панчатантра“) и как Барзай, лекарят на шаха, прочел в древни книги за чудодейна трева и с разрешение на своя властелин се отправил за нея в Индия.

Много глави от дастана за Хосров Ануширван са възхвала на неговите победи във войните против тюрките и румийците (византийците).

Хосров Ануширван се наследява от сина му Хурмуз, против когото въстанал справедливият пълководец Бахрам Чубин. Въпреки свещената и вековна традиция той заел престола, а престолонаследникът избягва в Рум, оженва се за дъщерята на кесаря и се връща в Иран с византийските войски. Бахрам Чибун бива разбит, а Хосров Парвиз се възкачва на престола.

В описанието за Хосров Парвиз е включена романтичната история на любовта му към прекрасната християнка Ширин (Сладостната).

След това Хосров Парвиз се отплаща на византийския кесар с черна неблагодарност, започвайки разорителна война с Рум. На старини неговият син го сваля насилствено от престола. Когато Хосров загива от ръката на наемен убиец, Ширин се самоубива на гроба му, отказвайки да се омъжи за новия властелин.

Шируйе царува кратко, след него управляват още няколко шахове до времето, когато иранският престол се заема от последния сасанидски владетел — Яздигерд. На него се удава да потуши народните смутове и да възстанови донякъде предишната мощ на Иран, но през това време в страната нахлуват арабските пълчища.

Древен и велик Иран загива трагично заради некадърността на последните свои шахове и велможи.

Из края на поемата

Когато моя стан се попрегърби,

понесъл куп горчивини и скърби,

започнах тази книга, осиян

от шаховете древни на Иран.

Велможи знатни пишеха тогава,

без никой хонорар да получава

от касата на някой господар.

В сравнение със тях — бях надничар.

Към мен хвалбата бе хвалба към роба,

но тя ме преизпълваше със злоба,

че със кесии пълни, в тесен кръг,

не знаеха за моя стар недъг.

Той се нарича бедност. И боли.

Но бог ме срещна с Дейлеми Али,

човек сърдечен, честен, с мисъл жива,

и дружбата ми с него бе щастлива.

Не, този славен син на Кутейба

е в образа на моята съдба.

Изпраща ми храна, пари, одежди,

сърцето ми дарява със надежди.

Не плащам тука никакъв налог:

ям, пия, спя, живея като бог.

Ако не беше неговата стряха,

навярно щях да съм слуга на шаха.

А днес прегърбен, остарял и тих,

като с криле ме носи моят стих.

И ето че завърших аз докрая

юнашките предания от рая

на нашия велик ирански свят.

Единствено със него съм богат.

Затварям вече царствената книга,

която ме държа като верига

за моя тежък, ала чуден труд.

Сега навред под свода съм прочут.

Не ще умра! И ще съм жив отново

в посятото от мен безсмъртно слово!

И този, който вярва в чест и ум,

ще ме похвали някой ден без шум.

Сатира за султан Махмуд

Махмуде бедни, властен и жесток —

лишен от съвест, — ти забрави бог!

Царе и други са владели трона.

Навярно още помни небосклона

войски по-силни, чудни синове,

обвеяни със слава боеве.

Но никой цар не е владял венеца

единствено за пирове в двореца,

или да кажем — само за грабеж:

такъв ще се превърне утре в леш!

И може би сега се чудиш вече,

че моята уста това изрече?

Чуди се ти, палачо клепоух!

Пред тебе не е куче, а зъл дух,

превърнат в ураган, във пещ гореща.

Свободен, той те кани днес на среща.

Аз знам, че твоите клюкари зли

са ти донесли всичко за Али

и ти си наредил тогаз от трона

да ме захвърлят под крака на слона.

Е — и какво, — един е Мохамед,

а тука е Али, пророкът блед.

На клада, жив на кол да ме набият,

пак няма мойта вяра да убият

в пророка и в това, че всеки цар

не само в алчността е господар.

И нека знае този свят злоуст,

че е живял един поет от Тус —

Фирдоуси, — що сътвори поеми

във чест на други шахове големи.

О, хиляди са тези стихове,

изсекли в строфи дни и векове.

Описах много подвизи, витязи,

доспехи, брони, мечове-елмази,

и копия описах, и ласа,

долини, градове и небеса…

Коне възпях, описах аз аслани,

чудовища в моря и океани,

и дракони, и слонове във бой,

и демони, и ангели безброй!

Аз врагове описах и другари,

и шахове от времената стари.

Ала къде са те? Могъщ и тих

едничък ги прославя моят стих.

И ти, Махмуде, ще изгниеш в гроба,

ала от тлен ще те запази роба,

като опише властния ти лик.

На прах ще стане твоят трон велик,

но аз от стихове ще го излея,

за вековете в тази епопея.

И пак благодарение на мен

за тебе ще узнаят някой ден.

Столетия ще минат, тази книга

в небето на духа ще се въздига.

С ръката си създавах аз света,

сях дълго тук на дните в паметта.

Един край мене пишеше красиво,

друг хвалеше двореца безочливо,

и нищо, че с пари ги позлати —

чрез мене само ще останеш ти.

Аз, тридесет години озарен,

не знаех що е нощ, какво е ден,

Иран за да прославя… И султана,

ако цени на моя труд кервана,

над своите отличия безброй,

до себе си би ме поставил той.

О, тридесет години — насаме —

работех робски аз над „Шах-наме“.

И мъката дори за век ми стига.

Но ето я — лежи пред мен „Цар-книга“.

Наивно вярвах: щом я оцениш,

с дирхеми златни ще ми заплатиш…

Позор! В признание, че е велика,

че има радост и за мъченика,

от твое име чаша със шербет

донесоха на бедния поет.

Това ли е на моя труд цената!

И как да понеса сега лъжата?

Но мигар струваш ти, Махмуде, грош,

потънал в дребни клюки и разкош?

Не! Щом си бил преди наемник жалък,

сега слуга ще си останеш малък.

Докоснал амбра, моят вехт халат

ухае дълго с чуден аромат,

но срещна ли случайно въглищаря,

ще почернее дрехата ми стара.

И тъй, не се надявай — сляп и глух, —

че ще очерниш ти и моя дух.

Да беше ти наистина велик,

от мен едва ли би отвърнал лик.

Чул само част от моите дастани,

изпълнени с юнаци — великани, —

до облаците би ме ти възнел,

не с горест и шербет би ме почел!

И знай: дори осемдесетгодишен,

Фирдоуси не е поет излишен.

Аз стих след стих редях богоизбран,

за да прославя древния Иран,

за да създам пред всички цел висока,

за да е твоят царски път с посока,

за да създам у царя висша страст,

че само за доброто има власт!

Но ако туй не помни той, тогава

душата му да тлее като лава:

и прикован от тези стихове —

с позора да пребъде векове!

Информация за текста

$id = 8134

$source = Моята библиотека

1

мъдрец — б.пр

Content

Фирдоуси
Шах-наме

Йордан Милев Книга за царете

Встъпление от автора

Легендарни царе

Кеюмарс

Джамшид

Зохак

Зохак и ковачът Каве

Зал и Рудабе

Рождението на Зал

Сам вижда насън своя син и го намира в гнездото на приказната птица Симург

Шах Менучер узнава за Сам и Зал и ги кани в двореца

Зал се завръща в Забулистан

Сам предава княжеството на Зал

Зал пристига при кабулския владетел Мехраб и се влюбва в дъщеря му Рудабе

Рудабе узнава от баща си за Зал и се влюбва във витяза. Тя се съветва с робините

Робините на Рудабе се срещат със Зал

Робините се завръщат при Рудабе

Зал се среща с Рудабе

Зал се съветва с мобедите

Зал пише писмо до Сам

Сам се съветва с мобедите

Синдохт узнава за любовта на Рудабе

Мехраб узнава за любовта на дъщеря си

Менучер узнава за любовта на Зал и Рудабе

Сам пристига при Менучер

Сам се отправя на война с Мехраб

Сам пише писмо до шаха и го изпраща по Зал

Мехраб се гневи на дъщеря си

Сам приема даровете от Синдохт и дава клетва да не напада Кабул

Зал пристига при Менучер

Мобедите изпитват Зал

Зал отговаря на мобедите

Зал открива своето мъжество пред шаха

Шахът пише на Сам, че раз решава женитбата на Зал и Рудабе. Сам известява и Мехраб

Зал се завръща в Забул

Зал се жени за Рудабе

Рустам и Сухраб

Рустам отива на лов

Рустам пристига в Саманган

При Рустам идва Тахмине, дъщеря на Саманганския цар

Рождението на Сухраб

Сухраб си избира кон

Афрасиаб изпраща Барман и Хуман при Сухраб

Сухраб напада Бяла крепост

Двубой между Сухраб и Гурдафрид

Писмо от Гождахам до Кей-Кавус

Сухраб превзема Бяла крепост

Писмо от Кей-Кавус до Рустам

Кей-Кавус се гневи на Рустам

Кей-Кавус и Рустам тръгват на поход

Рустам убива Жандераз

Сухраб пита Хаджир за имената на иранските юнаци

Сухраб напада Кей-Кавус

Двубой между Рустам и Сухраб

Рустам и Сухраб се връщат в своите станове

Сухраб поваля Рустам

Рустам убива Сухраб

Рустам моли Кей-Кавус за целебен балсам

Рустам оплаква Сухраб

Рустам се връща в Забулистан

Майката узнава за смъртта на Сухраб

Сказание за Сиявуш

За майката на Сиявуш

Рождението на Сиявуш

Сиявуш се завръща в Забулистан

Сиявуш остава сирак

Судабе се влюбва в Сиявуш

Сиявуш пристига при Судабе

Сиявуш за втори път пристига в покоя на Судабе

Сиявуш за трети път пристига при Судабе

Судабе изнудва Кей-Кавус

Судабе прибягва до помощта на магьосница

Кей-Кавус разследва случая с близнаците

Сиявуш невредим преминава през огъня

Сиявуш моли баща си да прости на Судабе

Пиран омъжва своята дъщеря Джерире за Сиявуш

Пиран разказва на Сиявуш за царската дъщеря Ференгио

Пиран говори с Афрасиаб

Сватбата на Сиявуш и Ференгис

Афрасиаб дава във владение на Сиявуш част от царството

Рождението на Форуд, сина на Сиявуш

Сиявуш се състезава

Герсиваз се завръща и клевети Сиявуш

Герсиваз отново се отправя към Сиявуш

Писмо на Сиявуш до Афрасиаб

Афрасиаб обявява война на Сиявуш

Сънят на Сиявуш

Сиявуш се прощава с Ференгис

Сиявуш в плен у цар Афрасиаб

Ференгис моли Афрасиаб за пощада

Смъртта на Сиявуш от ръката на Горай

Пиран освобождава Ференгис

Рождението на Кей-Хосров

Пиран поверява Кей-Хосров на пастирите

Пиран довежда Кей-Хосров при Афрасиаб

Кей-Хосров заминава за Сиявушград

Фирдоуси се оплаква от старостта

Сказание Форуд, сина на Сиявуш

Тус се отправя в Туран

Форуд узнава за пристигането на Тус

Форуд и Тохар разглеждат иранската войска

Бахрам се изкачва на върха при Форуд

Бахрам се връща при Тус

Форуд убива Ривниз

Форуд убива Зерасп

Двубой между Тус и Форуд

Форуд се бие с Гив

Двубой между Бижан и Форуд

Смъртта на Форуд

Джерире се самоубива

Фирдоуси плаче за смъртта на своя син

Сказание за Бижан и Маниже

Арменците молят Кей-Хосров за помощ

Бижан се отправя към Армения

Коварството на Горгин

Бижан заминава на среща с Маниже, дъщеря на туранския цар Афрасиаб

Бижан пристига в шатрата на Маниже

Маниже заминава с Бижан за своя дворец

Герсиваз довежда Бижан при Афрасиаб

Пиран моли Афрасиаб да пощади живота на Бижан

Афрасиаб затваря Бижан в царската тъмница

Горгин се завръща в Иран и лъже за съдбата на Бижан

Гив довежда Горгин в двореца на Кей-Хосров

Кей-Хосров вижда Бижан в чашата, отразяваща целия свят

Писмо на Кей-Хосров до Рустам

Гив донася на Рустам писмо от Кей-Хосров

Рустам устройва пир в чест на Гив

Рустам пристига при Кей-Хосров

Кей-Хосров пирува с иранските юнаци

Рустам моли шаха да освободи Горгин

Рустам стяга войската за поход към Туран

Рустам се отправя за град Хотан при стария турански юнак Пиран

Маниже пристига при Рустам

Бижан узнава за пристигането на Рустам

Рустам освобождава Бижан от царската тъмница

Завръщането на Бижан и Маниже

Смъртта на Рустам

Рустам и Шагад

Рустам и Заваре падат в ямите

Рустам убива Шагад и умира

Зал узнава за смъртта на Рустам и Заваре

Фарамарз убива кабулския цар

Рудабе полудява от мъка по Рустам

Бахрам Гур

Бахрам Гур и Кабрай шахът забранява да се пие вино

Младият обущар и лъвът шах Бахрам разрешава да се пие вино

Маздак

Из края на поемата

Информация за текста

1